AMANDA JA KIRA\nVieraskirja 1 2 3 >\nTänään saavuin Tarumaan tallille päivällä. Ilma oli tosi hyvä, pakkasta ehkä 4 astetta, ei tuullut eikä satanut mitään. Täydellinen talvisää! Taivas oli pilvinen, mutta aivan kirkkaan valkoinen, joten päivä oli hyvin kirkas. Astelin talliin. Toimiston ovi oli tälläkertaa kiinni, eikä toimistossa kuulunut olevan ketään. Putsasin Kiran karsinan nopeasti, siellä ei ollut paljoa siivoiltavaa. Olin ostanut Kiralle uudet päitset ja riimunnarun. Avasin karsinan takaseinällä olevan ulko-oven ja astuin tarhaan. Tarhassa olikin vain kikkarapäinen haflinger ja Kira. Kumpikin kääntyivät katsomaan minua, kun tupsahdin karsinasta tarhan puolelle. Kira lähti löntystämään minua kohti ensin ja heti tamman perään lähti liinaharjainen ruuna. "Moikka, tulitkos minua vastaan?" lepertelin Kiralle ja annoin sen haistella uusia päitsiään. Ne olivat punaiset, joissa meni turpahihnan ja niskahihnan kohdalla valkoiset teddy-pehmusteet. Riisuin Kiran vanhat, likaantuneet päitset pois ja puin sille heti uudet tilalle. "Waau, ompa ne hienot!" hihkuin tammalle, joka huokaisi vastaukseksi. Nappasin päitsistä käsin kiinni ja kuljetin tamman karsinaansa. Kiinnitin uuden, myöskin punaisen riimunvarren kiinni päitsien lenkkiin ja talutin Kiran käytävän lähes vastapäätä olevaan hoitovälikköön. Hoitoväliköitä oli vierekkäin kolme kappaletta ja orien käytävällä toisessa päässä vielä yksi. Harjasin Kiran nopeasti vain läpi ja irrottelin sen kavioista tierat, joita ei tänään ollut kertynyt niin paljoa. Ulkona oli nyt enemmän pakkasta kuin eilen, joten lumi ei tarttunut niin tiukasti kiinni. Sitten Olin ostanut Kiralle myös uuden punaisen harjapakin ja sinne hieman uusia harjoja. Kasasin nyt harjat ja hoitovälineet takaisin pakkiin ja jätin sen hoitovälikön seinustalle odottamaan lenkin jälkeistä hoitoa. Sitten astelin varustehuoneeseen, joka sijaitsi aivan hoitovälikköä vastapäätä. Vaihdoin Kiran suitsiin uudet kuolaimet ja venyttelin niihin punaiset kumitutit paikoilleen. Sitten varustin tamman suitsiin ja satulaan. Säädin kuolaimelle sopivan pituuden poskiremmistä ja talutin varustellun ratsuni ulos.\nTallipihassa nousin selkään ja kiristin satulavyön. Kira ei hievahtanutkaan vaan katseli rauhallisesti ympärilleen lumesta notkuvia puita. Minulla oli päälläni musta talvitakki, tummansiniset ratsastushousut, mustat nahkaiset jodhpurit ja minichapsit. Kypärän alla oli ohut musta pipo, kaulaliina kaulan ympärillä ja talvisormikkaat. "Noniin, mennään!" kehotin tamman liikkeelle. Lähdimme tutkimaan maastoreittiä, joka lähti ulkokentän vierestä. Maastoreitti lähti tallipihasta hiekkatienä metsän uumeniin. Tie oli aurattu ja se oli hyväpohjainen ja leveä. Puut ympärillämme olivat hieman painuneita lumen painon alla. Oli todella kaunista! Kira tuntui lämpimälle satulan alla ja takamuksellani oli lämmin, muuten minua hieman vilutti. Kira asteli rauhalliseen tahtiin metsässä. Yhden puun oksalta tippui lunta ja se laskeutui pöllähtäen maahan. Kira nosti korviaan katsellen ihmeissään lumipöllyä. Hetken päästä nostin kevyen ravin, jotta pääsisin itsekin lämmittelemään. Sormeni tuntuivat jo melko kohmeisille, vaikkemme olleet vielä matkanneet kauaa. Tie oli tasainen ja melko suora, joten tässä oli hyvä mennä hieman kovempaakin. Kevensin reippaasti tahdissa ja Kira pärski hiljaa. Lumiset maisemat vaihtuivat ympärillämme, Kiran kaviot kopsahtelivat lumiseen maahan ja nahkainen satula narskui allani. Reilun ravipätkän jälkeen hidastin taas käyntiin. Olin lämmennyt itsekin hieman, mutta sormeni olivat edelleen vähän kohmeessa. Pian leveän tien poikkesi hieman kapeammalle metsäpolulle. Näin lumessa hevosen jälkiä ja varmistuin reitin oikeellisuudesta. Tämä oli ensimmäinen kertamme uusissa maastoissa! :) Jatkoimme metsäpolkua ja luminen maisema kietoi meidän yhä tiiviimmin syliinsä. Otin jälleen ravia, tällä kertaa ihan harjoitusravia, sillä en ollut varma miten reitti jatkuu. Kirakin oli valpastunut hieman. Pian tulimme luultavasti pellon laitaan. Metsäpolun vierellä meni suuria vanhoja puita, joiden takaa aukesi tasaisen valkoinen aukea. Maisema oli hurjan kaunis! Hidastin Kiran käyntiin vain ihaillakseni maisemaa. Toisella puolella polkua meni metsää, toisella puolella vanhojen puiden reunus, jonka takana valkoinen aukea. Henkäisin ääneen, hymyilin leveästi, silmäni laajenivat varmaan lautasen kokoisiksi ja imin kaikkea näkemääni syvälle muistini valokuva-albumiin. Upeaa! Talvi oli antanut vielä oman ripauksensa tähän satumaiseen näkyyn. Aukean jälkeen jatkoimme hetken tasaista polkua ja sitten tuli pieni nousu mäenpäälle, muutama mutka ja laskeutuminen. Metsä oli rauhallisen hiljainen. Sieltä täältä putoili lunta puista ja linnut visertelivät omissa touhuissaan puiden väleissä.\nLoppulenkki mentiin ihan kävellen rauhassa ja maastosta ja luonnosta nautiskellen. Lenkissä meni hieman reipas tunti meillä, kun löntysteltiin. Normaalisti varmaan tunnin lenkki. Kiran turpa oli kuurassa ja minun sormeni jäässä! Laskeuduin satulasta ja talutin Kiran talliin. Hoidin sen nopeasti valmiiksi ja jätin hetkeksi karsinaan. Itse menin lämmittelemään Tallitupaan sormiani, tuntui kuin ne putoaisivat irti kohta! Lämmittelin hetken kahvikupposen ääressä ja sitten kävin laskemassa Kiran loppupäiväksi vielä tarhaan. Goakin oli palautunut sinne loimitettuna, Lexa oli varmaan käynyt sillä treenailemassa :)\nIhana lumitarina :) +20v€\nSaavuin aamusta Tarumaan tallille. Lunta oli paljon jokapuolella ja minulla oli vaikeuksia saada autoni pysymään tiellä! Tiet olivat todella liukkaat.. Mutta pääsin jokatapauksessa ehjin nahoin tallille. Nostin autoni pyyhkijänsulat pystyyn, jotteivat ne jäätyisi kiinni vielä hetken aikaa sulana pysyvään tuulilasiin. Pakkasta ei ollut kuin pari astetta ja ilma oli hyvin kirkas. Ilmassa leijaili muutamia lumihiutaleita, mutta ei varsinaisesti satanut.\nKira olikin minua oitis vastassa parkkipaikan vieressä. Se hirnahti hieman yllättyneen kuuloisesti nähdessään minut. "No hei tyttö!" vastasin sille iloisesti ja kävelin talliin Tallituvan päädystä. Toimiston ovi oli auki ja Lexa istui siellä papereiden ääressä. "Moi!" tervehdin häntä, "moi Amanda!" hän hymyili minulle takaisin. Kävelin tallitupaan, jonne jätin laukkuni ja päällystakkini. Sitten koukkasinkin heti tallituvan viereiseen karsinaan, jossa Kira asustaa nykyisin. Putsasin karsinan huolellisesti ja hain sinne hieman lisää puruja menemällä tallin toisesta päädystä ulos pihalla olevan Konehallin vieressä olevaan puruvarastoon. Pihalla oli tehty lumityöt jo tarkoin, joten se oli kottikärrinkin kanssa helppokulkuinen.\nSaatuani karsinan kuntoon aloin huhuilla Kiraa karsinan perällä olevalta ovelta. Tarumaassa hevoset sai laskettua tarhoihin suoraan karsinoista. "Huhuu, Kira!" huutelin roikkuen ovenpielessä. Punarautias Goa asteli antautuen minua kohti. Kira kurkki minua hieman hämillään ja pysyi aloillaan aidan vierellä. Kiraa vain hieman pienempi liinakko kiharapäinen haflinger ruuna hinahti pirteästi ja ravasi Goan ohi suoraan luokseni. Jahas, kaikki muut olisivat tulossa paitsi se, ketä olen täällä hakemassa. Tuhahdin itsekseni, painoin oven hieman pienemmälle ja lähdin kävellen Kiraa kohti. Haflingeri näytti tyrmistyneelle, hän niin reippaasti tuli kun pyydettiin ja minä kylmästi hänet sivuutin :D Goa jäi aloilleen katsomaan matkantekoani. Kävelin Kiran luo, nappasin sen päitsistä kiinni ja lähdin taluttamaan sitä kohti karsinan ovea. Kira käveli rauhallisesti perässäni ohitellen kaikki tiellä olevat hevoset.\nLaitoin Kiran kiinni karsinaansa ja harjasin sen tarkasti läpi. Kavioissa oli aikamoiset lumitierat, joita sain irrotellakin pienen tovin. Meillä olisi edessä tänään ensimmäinen ratsastustunti täällä! Ihan Perustunti. Varustin Kiran yleissatulalla ja suitsilla. Sitten kävelytin sen perässäni Maneesiin, jonka ovella Lexa jo odottikin meitä. "No moi ja tervetuloa!" hän tervehti meitä iloisesti ja avasi meille oven Maneesiin. Maneesi oli suuri ja tilava. Niinkuin yleensä maneesit tuppaavat olemaan. Talutin Kiran keskelle Maneesin kenttää ja nousin sen selkään. Siitä olikin jo hetki aikaa, kun ollaan viimeksi oltu tunnilla! Lexa ohjeisti meidät uralle ja aloittelimme alkulämmittelyn. Alkulämmittelyjen lomassa teimme joka sivulle pysähdykset, pitkille sivuille kaksi. Valmistelin Kiraa pysähdykseen jo hyvissä ajoin ja saimme pysähdykset toimimaan melko hyvin, kerran hätäilin vähän ja Kira seisahtuikin hieman huonosti, joutuen korjaamaan askeltaan. Pysähdyksissä sain Kiran mukavasti jo kuulolle heti alkutunnista. Sitten siirryimme tekemään voltteja ja pääty-ympyröitä. Lexa ohjeisti asettamaan hevosta, hän oli tarkka istunnastani ja antoi kokoajan palautetta menostamme. Kira tuntui pirteältä, luulen että silläkin oli jo hieman ikävä kunnon hommiin. Vaihdoimme suuntaa ja teimme samat tehtävät toiseen suuntaan.\nSiirryimme harjoitusraviin. Kira hypähti hieman innoissaan siirtymisessä ja jouduimme ottamaan sen heti alkuun uusiksi :D Seuraava yritys olikin nätimpi ja ravi lähti heti hyvällä, tasaisella temmolla liikkeelle. Lexa huuteli neuvoja ja ohjeisti meitä pääty-ympyrän kautta kokoradan leikkaavalle uralle ja päätyyn jälleen pääty-ympyrä. Tätä "kahdeksikkoa" ravasimme ympäri. Istuin syvälle satulaan koittaen pysyä ryhdissä ja rentona. Lexa huomautti käsistäni, rentoudesta ja jalkatyöstä. Kira oli kivassa peräänannossa ja askelsi sopivalla tahdilla puuskuttaen hiljaa allani.\nSitten oli pieni välikäynti ja hengenveto. Kira pärskäisi kuuluvasti ja oikoi hieman kaulaansa. Kokosin sen kuitenkin pian taas alleni ja lähdimme jatkamaan tuntia kevyessä ravissa kiemurauraa, kevennyksen vaihdolla. Reiteni tuntuivat menevän melko nopeasti hapoille, mutta jatkoin puuskuttaen harjoitusta. "Jaksaa, jaksaa!" Lexa kannusti huomatessaan puutumiseni. Tempo meinasi luisua liian hiljaiseksi pari kertaa, johtuen varmasti laiskasta kevennyksestäni. Me oltiin niin oltu joululomalla...\nVihdoin saimme hidastaa käyntiin ja minun oli pakko pikaisesti ravistella hieman reisiäni. Edessä oli kuitenkin laukannostot suoraan käynnistä. "Jos ei onnistu suoraan käynnistä nosto, niin voitte käydä harjoitusravin kautta", Lexa tiedotti. "Me yritetään suoraan käynnistä, kyllä sen pitäisi onnistua", vastasin ja kävelimme kohti Maneesin päätyä. Aloin valmistella Kiraa hyvissä ajoin ja sen korvat värähtivät oitis kuulolle. "Hyvä, huolellinen valmistelu", Lexa huomasi. Päädyssä siirsin pohjettani ja annoin Kiralle tarvittavat avut, jolloin tamma keinahti suoraan laukalle. Aivan kuin se olisi jo odottanut tätä askellajia koko tunnin, niin tyytyväisesti se laukkaili korvat hörössä eteenpäin. "Voisit hieman koota sitä enemmän ja kiinnittää huomiota tempoon! Pääty-ympyrä päädyssä", Lexa tiedotti kentän keskeltä ja me teimme työtä käskettyä. Kira laski hieman päätään muotoutuen paremmin ja tahdista tuli hieman terhakkaampi. Asetin tamman pääty-ympyrälle ja sen jälkeen hidastimme jälleen käyntiin. Taputin Kiraa kaulalle hyvästä työstä. "Hyvä, otetaan uusiksi vielä", Lexa jatkoi. Kasasin siis ohjat jälleen käsiini kävellessämme kohti päätyä. Toistimme harjoituksen vielä toiseenkin suuntaan, jossa saimmekin Lexalta palautetta; Kira ei asettunut tähän suuntaan ihan yhtä kauniisti kuin toiseen. Minun kannattaisi harjoitella tätä suuntaa hieman enemmän ja lämmitellä vasen puoli hieman paremmin. Tämä oli ollutkin Kiralle aina heikompi puoli ja olin jo ehtinyt unohtaa asian, sillä treenatessamme enemmän, puoli yleensä tuntui vahvistuvan eikä eroa enää huomannut. Nyt kuitenkin varsomisen jälkeen emme olleet käyneet tunneilla valvovan silmän alla ja sileällä työskentely oli jäänyt muutenkin vähemmälle.. Hyvä muistutus! Loppuun otimme käyntiä pitkillä ohjilla ja kunnon taputuksilla. Juttelimme vielä Lexan kanssa meidän osaamisistamme ja hän kertoi pieniä vinkkejä ihan perusasioiden korjaamisessa. Tunti oli mielestäni juuri sopiva palauttelu takaisin työn ja treenin pariin! Virkistävää käydä välillä ihan perusasioita kertaamassa, vaikka nämä asiat meiltä hyvin jo onnistuvatkin.\nTalutin Kiran karsinaan ja purin siltä varusteet. Se tuntui hieman kostealta satulan kohdalta, mutta en alkanut pestä sitä tänään. Harjasin sen huolellisesti ja jätin hetkeksi karsinaan. Lakaisin käytävän, vaikkei siinä mitään ollutkaan. Opittu tapa :D Hieman myöhemmin palautin Kiran takaisin tarhaan muiden hevosten kanssa.\nMukavaa oli saada teidät tunnille ja tutustua teihin ratsukkona. Nyt sinulla on virallisesti oikeus osallistua kisoihin :D Ja siitä hyvästä saat +50v€ Tarinasta saat +30v€ Laitoinkin kyselyä jos lähdettäisiin yhdessä kisaamaan? ;)\nNoniin, takaisin Tarumaassa!\nJoulukuussa siis Ritalle kävi jotain ja hänen alamäkensä alkoi salakavalasti.. Aloin huomata hänessä kireyttä ja stressiä. Paljon. Yritin auttaa kaikin mahdollisin keinoin, mutta se ei tuntunut auttavan häntä. Hoitajat katosivat, tunnit lakkasivat pyörimästä.. tallille tuli varmasti tappiota roimasti. Viimein Rita pyysi apuani, voisinko hetken pyörittää Tarumaata jotenkuten, jotta hän saisi sumplittua asiansa kuntoon. Heillä alkoi mennä Mikon kanssa huonommin kaikista raha-asioista johtuen. Tartuin puikkoihin sillä tavalla, minkä nyt satuin osaamaan. Eli hyvin vähän.. :D Minulla ei oikeastaan ollut aavistustakaan mihin ryhdyin, mutta halusin tehdä kaikkeni Tarumaan pystyssä pitämiseen! Hevosia oli paljon, yksityisiä paljon, kaikilla omat tapansa ja hoito-ohjeensa.. Laitoin pari tuntiakin tarjolle, jos se olisi innostanut paikalle hoitajia, mutta turhaan. Oikeastaan kaikki mitä yritin, oli turhaa. Olin Tarumaassa täysin yksin, nyt jopa Rita oli hävinnyt kuvioista..\nUuden vuoden mentyä tallille ilmestyi vaaleahiuksinen, tatuoitu kaunis nainen. Hän ei näyttänyt mielestäni mitenkään hevosihmiselle, eikä sen koommin pohjoismaalaiselle päivettyneestä ihostaan päätellen. Lähestyin häntä hieman varautuneesti, itselläni Suomen talven kalpeuttamat kasvot, paksut hiukseni sotkuisella nutturalla pääni päällä.. "Hei, kuka sinä olet..?" kysyin ääni jopa hieman väristen. Jestas, olinko näin vierautunut ihmisistä?! :D "Moi! Mä oon Lexa, tulin katsomaan Tarumaata kun Rita puhui, että olisi valmis luopumaan siitä. Ajattelin kurkata, onko paikassa potentiaalia", hän läväytti shokin kasvoilleni ja katseli minua hymyillen. Keräilin hetken ajatuksiani. Ja itseäni. Ja puhekykyäni, minne se katosi..? "ö.. öh.. okei. Rita siis myy paikan?" sain änkytettyä. Kasvoni olivat varmasti hyvin typerän näköiset, mutten mahtanut yhdellekkään kasvojeni lihaksista yhtään mitään. "Joo, kukas sinä muuten olet?" Lexa huomasi kysyä varovasti huomattuaan ilmeisesti reaktioni. "Öhh, Amanda. Minulla on pari omaa hevosta täällä.. tai oikeastaan kolme.." vaikersin ja päässäni jylläsi paniikinomaisesti ajatuksia toisensa perään. Mihin laittaisin hevoseni? Kaikki kome?! Mitä meille käy? Entä Tarumaa? Mitä Lexa tänne perustaa? Minne Serene menee? "Okei, Rita taisikin puhua juuri sinusta. Hän sanoi täällä pyörivän yhden yksityisen hevosen omistajan, joka pitää paikkaa vielä pystyssä. Se olet varmaan sitten sinä?" Lexa keskeytti ajatukseni ja hymyili edelleen kauniisti. "Joo, minä se olen.. mitä aiot tehdä Tarumaalle?" sain kysyttyä, ehkä hieman tökeröstikin. Olin asettunut puolustuskannalle huomaamattani. Vieras ihminen uhkaa turvapaikkaani! :D "Pidän sen kyllä hevospaikkana, mutta taidan tehdä täällä kaiken uusiksi.. tontti matalaksi ja aloitetaan alusta!" hän sädehti. "Saat toki tuoda hevosesi uuteen talliin, jos haluat!" hän iski silmäänsä. Olin tyhjä. Suorastaan. Hyvin tyhjä. "Joo, toki", vastasin Lexalle. Tämä vaatisi sulattelua.\nNyt sitten vihdoin Tarumaan uudet tilat ovat valmiit! Olin sijoittanut hevoseni väliaikaisesti Kivikylän ympärillä oleville talleille. Dani löysikin niin mukavan tallin ja tallin omistaja ei halunnut enää laskea oria pois, joten jätin sen sinne :) Pääsen käymään Danin luona usein, sillä tallille ei ole kovin pitkä matka Kivikylästä. Kiran ja Ramin sen sijaan toin uudistuneeseen Tarumaahan.\nAjoin kahden hevosen hevoskuljetusauton Tarumaan pihaan. Se oli avara! Silmäni laajenivat ja aivoni yrittivät vastaanottaa kaiken näkemäni. Kaikki oli toden totta uutta. Aivan toinen paikka! Jätin kuljettimeni tallipihan parkkipaikalle, joka sijaitsi heti Lexan talon vieressä. Astuin ulos autosta ja Lexa asteli minua vastaan tallista. "Moi! Mitä pidät?" hän hymyili korvasta korvaan. Hymyilin hänelle: "upea! Aivan uudenlainen!" "Eikö olekin! Olen niin innoissani!" vaalea nainen hihkui vierelläni. "Tule, mennään tutustumaan talliin!" hän nappasi kädestäni kiinni ja veti minut uuteen, valoisaan jenkkityylin talliin. Karsinoista oli suora pääsy tarhoihin. "Waau" henkäisin ääneen. Muutamassa karsinassa oli jo asukkaitakin! Yksi oli musta kaunis puoliverinen, joka kurkki karsinasta uteliaana käytävälle. Sen vieressä oli vielä upeampi rautias puoliverinen, jolla meni kaunis valkoinen piirto päässään. "Tämä on Goa, se on minun oma kisaratsuni. Goa on ollut minulla jo viitisen vuotta. Se on tähän asti asustanut isäni tallilla, mutta nyt sain sen vihdoin omaan talliini", Lexa kertoi ja rapsutti hyvin rauhallisen oloista hevosta turvasta. Näin kuinka hän välitti hevosesta ja heidän välillään huokui luottamus. Lexa todella oli hevosihmisiä, vaikka hänen hieman raju ulkomuotonsa kieli aluksi aivan muuta.\nJatkoimme tallikierroksen loppuun ja Lexa näytti minulle Kiran ja Ramin karsinat. Ne oli laitettu jo valmiiksi, joten pääsin tuomaan hevoset heti sisään. Kannoimme yhdessä varusteeni talliin ja juttelimme ja tutustuimme siinä samalla. Hän oli todella mukava ja huumorintajuinen, meillä juttu luisti oikein mukavasti! Mielessäni pyöri silti edelleen Rita, olimme hänen kanssaan hyvin läheisiä ja minua harmitti hieman hänen puolestaan. Huomasin myös miettiväni Tarumaan entisiä hevosia, niistäkin oli tullut minulle jo rakkaita, ja niihin liittyi paljon muistoja.. Serene, Edi.. Noh, uusi Tarumaa oli kuitenkin mahtava! Aion tutkia tallin läpikotaisin ja myös sen uudet maastot!\nTästä tulee kivaa!\nOho, kävipä Ritalle huonosti! :D Toivotaan että uusi Tarumaa täyttäisi vanhan Tarumaan vaatimukset edes puoliksi.. Tarinasta +20v€ Tervetuloa!\nKira on nauttinut kovin päästessään taas normaaliin arkeen ja liikutukseen; ollaan siis pikkuhiljaa palattu mammalomilta takaisin kisakentille. Asteittain aloin taas treenaamaan Kiraa ja huomasin sen olevan aika treenin nälkäinen! :D Se teki töitä tosi kovasti ja saimme aika hyvin kehitystäkin aikaiseksi. Uskaltauduin ilmoittaa sen jo pariin kisoihinkin ja Tarumaan omissa Joulukisoissa olimme kouluratsastuksessa HeA luokassa vasta 11., mutta maastoesteillä 80cm luokassa Kira tykitti sijalle 2. ja 100cm sijalle 5.! Maastoesteet olivat kyllä sen juttu ja se syttyi niihin aivan eritavalla kuin mihinkään muuhun. Tamma alkoi olla oma itsensä ja kunto kohosi hyvää tahtia. Maastoissa ollaan lymyilty jonkin verran ja vaan nautittu lumesta ja kauniista maisemista :)\nNoniin, kirjoitellas taas vähän! :)\nElikkä Ramin kanssa on kovasti harjoiteltu kaikenlaista käsittelyä; harjausta, jalkojen nostelua, päitsien laittoa ja taluttelua. Poika kasvaa kovaa vauhtia ja vahvistuu päivä päivältä. Siitä on onneksi tullut paitsi utelias, myös melko ystävällinen ja sosiaalinen ihmistä kohtaan. On se toki hieman riehakaskin, nuori kun on.\nKira ja Rami ovat asustelleet nyt tammojen ja varsojen pihatossa kahden muun parin kanssa; Kiran tuttu tarhakaveri Nita orivarsansa Dracon kanssa ja Gilda tammavarsansa Tuikun kanssa. Rami on hakeutunut paljon Dracon seuraan ja pojat ovat telmineet kovasti yhdessä. Ne keksivät hauskoja kujeita ja kokeiluita yhdessä. Kerran yllätin ne kantamasta yhdessä lapiota pitkin pihattoa! Mistähän ne olivat senkin saaneet sinne ujutettua :D\nPiakkoin Rami jo vieroitettaisiin ja kumpikin pääsisivät sisälle omiin karsinoihinsa. Vieroitus jännittää, mutta samalla olen innoissani siitä, että pääsen treenaamaan taas Kiran kanssa ja pääsen opetteleman Ramin kanssa asioita kahden ja pääsemme opettelemaan jo hieman suurempia asioita, kuten satulan selkään nostoa :D Jännittävää kun kaikki täytyy käydä niin alusta alkaen ja huolellisesti läpi! Noh, toivottavasti kaikki menee hyvin. Kira on jaksanut todella hienosti koko tämän ajan! Olen oikeastaan hieman yllättynyt jopa, kuinka kärsivällinen ja hieno emä se osaakaan olla. Saa nähdä kuinka vieroitus menee sen osalta.\nTänään yritin juoksuttaa Kiraa hieman pyöröaitauksessa Ramin ollessa mukana. Poika oli niin innoissaan, että se juoksi kokoajan jaloissa ja edessä ja milloin missäkin, joten Kiran osalta juoksutus jäi lähinnä käyntiin ja muutamaan ravipätkään. Ramin osalta lähes jatkuvaan laukka-rallitukseen :D No kyllä se sen verran seisahtui, että yritti syödä juoksutusliinan.. Pienikin liikunta tuntui kuitenkin tekevän Kiralle hyvää ja pari kertaa se oikein komentikin varsaansa! Kerran Rami juoksi täysin eteensä katsomatta Kiran jalkoihin kun tamma yritti ravata eteenpäin. Kira kompastui hieman varsaan, jonka jälkeen se vingahti, luimisti korvansa ja näykkäisi Ramia äkäisesti. Rami väisti heti ja taisi tajuta, että riekkuminen oli mennyt liian pitkälle. Pian ravipätkän jälkeen Rami hakeutui lempeästi emänsä viereen kuin anteeksi pyydellen. Kira antoi oriin kävellä hetken vierellään rauhallisesti ja tuuppaisi sitten hellästi poikaa kylkeen. Tilanne oli sovittu. Juoksuttelin Kiran loppuun ja talutin parivaljakon takaisin pihattoon, jossa harjasin molemmat läpi.\nEipä meille muuta ihmeellistä kuulu :) Vieroitusta odotellessa opetellaan elämän perusasioita.\nMeinasin tukehtua sämpylääni kun tuli tuo lapio kohta! :D Voisin suunnitella, jos Ramin ja Dracon tarhaisi jatkossa kahdestaan ;) Aluksi pojat voisivat olla päivät nuorisopihatossa ja yöt tallissa :) +20vr\nKunnon yöunien ja nopean aamuvuoron jälkeen kiiruhdin tallille. Parkkeerasin autoni hätäisesti Ratsutallin eteen ja loikkasin ulos autosta koleaan ja kosteaan syysilmaan. Puut olivat jo täysin paljaat lehdistä ja maisema näytti ankealta tasaisen harmaata taivasta myöten. Sillä ei kuitenkaan ollut väliä, sillä mieleni oli hyvin iloisen kirkas! Tallissa minua olisi vastassa Kiran lisäksi myös pieni Rami! <3\nHyppelin innoissani Yksityistallin puolelle ja vasemmalla puolella perimmäisessä varsomiskarsinassa näkyi rakkaan tammani lähes mustat korvat. Se katseli minua iloisesti ja hörähti pehmeästi. "Hei, Kira! Kuinkas sinulla menee nassikan kanssa?" puhelin tammalleni ja kurkkasin karsinan puolelle. Pieni punaruunikko varsa makasi karsinan pohjalla ja kömysi oitis ylös tajutessaan liikehdintää karsinan ovella. Liu'utin hiljaa karsinan oven auki ja jäin oven rakoon. "Hei pieni. Onko kaikki hyvin?" lässytin varsalle, joka hoippui tomerasti luokseni. Kira nuuskutti huoltapitävänä äitinä heti ylösnousseen poikansa läpi. Silitin Ramia hellästi. Se oli pehmeä ja hyvin hento, mutta yritti käyttäytyä kovin varmasti. Sillä oli asennetta, eikä se välittänyt pienistä sivuaskelista vaan jatkoi tomerasti katse tiukasti päämäärässään. Tällä kertaa sen päämäärä oli nisä, josta se nappaisi pienen välipalan. Hymyilin hellyyttävälle pojalle ja siirryin silittämään rauhallisesti Kiraa. Se oli hyvä ja huolehtiva äiti. Siitä oli kuoriutunut esiin ihan uudenlaisia puolia äitiyden myötä. Sen katseessa oli uudenlaista pehmeyttä. Hymyilin lempeästi kaksikolle ja jätin ne hetkeksi rauhaan.\nOlin eilen raapustanut Ramillekin oman rekisteröintihakemuksen ja tänään olin saanut siihen vastauksen; Rami oli nyt hyväksytysti rekisteröity! Muistan kuinka tuskailin Kiran ja Danin rekisteröintien kanssa, aloin olla tässä jo ilmeisesti aika hyvä! :) Poika oli nyt virallisesti olemassa.\nKaivoin pussista yhdet hyvin pienet päitset, jotka olin löytänyt kotoani. Ne olivat jääneet jostain syystä pyörimään minulle edellisellä tallilla ollessani ja kulkeutuneet muutossa tänne asti. Ne olivat punaiset, mutta saivat nyt kelvata ensialkuun. Kävelin takaisin karsinalle ja livahdin sisäpuolelle. Rami katseli minua oitis kiinnostuneena ja hakeutui lähelleni. Kira rouskutti rauhallisesti heinää. Annoin Ramin haistella päitsiä rauhassa ja heiluttelin niitä sen edessä. Rami nuuski ja tökki päitsiä ja alkoi lopulta maistella niitä. "Ei nämä ole syötävää höpsö", naurahdin sille ja vedin päitset hellästi pois sen ikenien välistä. Rami innostui päitsistä niin, ettei malttanut laskea turpaansa irti niistä. Annoin pojan haistella kaikessa rauhassa, ja ehkä vähän maistellakin. Hetken tutkimisen jälkeen avasin niskasoljen ja silittelin varsan kaulaa päitsillä. Rami ei välittänyt, vaan alkoi hamuta hiuksiani pieneen turpaansa päitsien hävittyä näkökentästä. Kikatin ja työnsin sen pois. "Keskitys nyt, pieni herra" hihitin sille ja kiedoin lopulta päitset sen kaulan ympärille roikkumaan niin, ettei sen pieni turpa ollut vielä päitsien sisällä. Rami ihmetteli ensin kaulassa roikkuvaa hökötystä, mutta hetken nuuskimisyritysten ja ihmettelyn jälkeen se hengaili rennosti päitset kaulalla roikkuen. Taputin poikaa hiljaa kapealle kaulalle ja avasin soljen poistaen päitset sen kaulalta. Rami alkoi taas nuuskia niitä, mutta ne eivät enää tuntuneet kiinnostavan paljoa. Annoin sen kävellä vapaasti hetken aikaa karsinassa. Se viskoi pientä hännäntöpöään villisti ja yritti tehdä pieniä villejä pyrähdyksiä, mutta sen keho ei tuntunut vielä tottelevan täysin. Poskeni tuntuivat puutuvan jatkuvasta hymystäni. Varsa oli niin superhellyyttävä!\nPienen tauon jälkeen Rami löysi taas luokseni ja paijasin sitä leikkisästi hetken. Sitten otin päitset taas esiin ja pujotin ne pojan päähän nyt ihan oikein. Suljin soljen ja jatkoin varsan paijausta. Rami ei tuntunut edes huomaavan päitsiä päässään. Pari kertaa se viskasi pientä päätään ylös ja ravisteli, joka johti lähestulkoon kellahtamiseen, mutta poika sai levitettyä jalkansa sellaiseen haara-asentoon, että se kesti pystyssä. Jätin päitset sen päähän ja annoin sen totutella niihin. Kira nuuskutti poikansa läpi oitis ja jatkoi sitten heinien rouskuttelua.\n"Lähdettäisikö hetkeksi ulkoilemaan, häh?" kysyin Kiralta iloisesti. Tamma nosti korvansa pystyyn ja katseli minua ihmeissään. Minua jännitti hurjasti! Varsahan kyllä seuraa emäänsä, mutta pelkäsin, että se karkaakin johonkin! Pujotin Kiralle sen punaiset narupäitset päähän ja naksautin riimunvarren niihin kiinni. Kävelytin tamman karsinan ovelle ja pyöräytin sen rauhallisesti ulos karsinasta. Rami seurasi tomerana perästä. Nappasin pojan päitsistä kiinni vapaalla kädelläni ja yritin hellästi ohjata sitä kulkemaan vierelläni. Kira onneksi käveli hienosti ja niin näytti Ramikin vielä menevän. Jos saisin ne vain tallin sisäpuolella vietyä Nuorisopihattoon, joka olisi tällä hetkellä tyhjillään. Tulimme pihaton portille, ja minun piti avata se. Kummassakin kädessä minulla oli hevonen. Jännitin kamalasti, mutta laskin Ramin päitsistä kuitenkin irti avatakseni pihaton portin. Poika ei lähtenyt viereltäni mihinkään, vaan seurasi jännityksellä portin avaamista. Saatuani portin auki, varsa jäi haistelemaan porttia ja hamusi sitä huuliensa väliin. Talutin Kiran pihattoon ja laskin sen irti. Kira lähti tallustamaan kauemmas, jolloin Ramille tuli hieman kiire; portti jäi sikseen ja se ampaisi villisti emänsä perään pihaton uumeniin! Pieni hännäntöpö nousi pystysuoraan ylöspäin ja se kompuroi hurjan villinä kakarana pitkin pihattoa. Pari pukkiakin tuli heitettyä, tai niitä ne varmaan yritti olla :D Poika oli hyvin huvittavan näköinen.\nPalasin talliin siivoomaan karsinan. Keräsin kottikärryyn kaikki kikkareet, isot ja pienet. Rami oli siis alkanut tekemään tarpeitaan, se oli yksi asia mitä minun piti seurata. Poistin huolellisesti kaikki märät pehkut ja purut ja täytin karsinan nyt pelkällä paksulla kerroksella purua. Putsasin juoma-automaatin ja täytin kuivat heinät. Annoin kaksikon ulkoilla parikin tuntia, ennenkuin hain ne takaisin sisään.\nSisään tullessa annoin Ramin kävellä irti. Luotin siihen, että se seuraisi Kiraa. Avasin pihaton portin ja lähdin taluttamaan Kiraa pelkästään päitsistä kiinni pitäen. Tamma tallusti vierelläni kauniisti, mutta kääntyi katselemaan välillä poikansa perään. Rami käveli hienosti perästä, mutta juuttui välillä haistelemaan ja maistelemaan milloin mitäkin ämpäriä tai talikkoa tallin seinämiltä. Matka pihatolta varsomiskarsinalle ei ole kuin muutama askel, mutta silläkin välillä ehtii löytymään vaikka mitä mielenkiintoista. Laskin Kiran jo karsinaan ja odottelin Ramin olevan valmis käytävälle jättämäni talikon kanssa. "Noh, tulehan nyt Raimo jo tänne", aloin huudella sille ja ääniärsyke sai sen irroittamaan ajatuksensa talikosta, jolloin se jo kirmasikin karsinan puolelle. "Hyvä poika", huikkasin sen perään. Hain Kiran harjapakin ja menin vielä kaksikon kanssa karsinaan. Harjasin Kiran huolellisesti samalla pientä herraa seuraillen. Se hakeutui nisälle ja alkoi ruokailla hartaasti. Harjasin Kiran kaulaa ja päätä sen aikaa, etten häiritsisi varsan imemistä. Viimein Rami sai vatsansa täyteen ja painui maate. Raapustin Kiran puhtaaksi ja tarkastin sen kaviot läpi. Sille voisi pikkuhiljaa laittaa uudet kengät ja hokit jo jalkoihin.. Tutkin tamman jalat tarkasti läpi, muttei niissä ollut mitään ihmeellistä. Selvittelin Kiran häntää kammalla, kun Rami jo nousi jälleen jaloilleen. "Etkö malta levätä nyt kun häärään täällä?" kysyin varsalta ja se käveli luokseni hamuamaan takkini helmaa. Naurahdin ja otin Kiran harjalaatikosta pehmeän harjan, jolla aloin hiljaa harjaamaan Ramia. Se väisti ensin ja ihmetteli toimiani. Annoin sen haistella harjaa, joka ei sitten loppuviimein kiinnostanutkaan sitä, ja yritin uudelleen. Tällä kertaa poika antoi minun jo harjata hieman pidempään. Kävin varsan läpi hyvin suurpiirteisesti lähen jokapuolelta. Sitten pakkasin harjat, kammat ja koukut takaisin laatikkoon ja poistuin karsinasta. Päästessäni varustehuoneen ovelle, eli ihan vain käytävän toiselle puolelle, kuului jo vaimea kumahdus karsinalta, kun Rami kävi oitis maate. Hymyilin, se oli varmaan väsynyt. Tänään tapahtui jo paljon sen pienessä elämässä. Jatketaan myöhemmin harjoituksia! Pieni varsa tarvitsi paljon lepoa.\nNyt se tapahtui! Vihdoin!\nElikkä siis päivystin koko viikonlopun Tarumaassa Ritan ja Mikon vierashuoneessa, lukuun ottamatta yhtä kauppakäyntiä. Päivisin pyörin tallissa ja tarkkailin Kiran eleitä, yöt nukuin pätkissä ja seurailin valvontakameran kuvaa Kiran karsinasta. Tai siis varsomiskarsinasta, jossa se tällä hetkellä majaili. Ei mitään. Kuvittelin kokoajan sen tekevän jotain, mikä voisi viitata varsomiseen, mutta mitään ei kuitenkaan tapahtunut. Tiian numero oli yhden näppäyksen päässä valmiina joka yö. Mutta ei.\nSunnuntaina olin jo hyvin väsynyt. Nukuin päivällä pari tuntia levottomien öiden aiheuttamia univelkoja pois. Juttelin Ritan kanssa ja sovimme, että viettäisin vielä yhden yön täällä, mutta sitten minun oli jo palattava töihin. Rita ottaisi tarkkailuvastuun alkuviikosta. Olin jo varma, ettei varsa synnykkään tänäviikonloppuna. Tai syntyisikö ollenkaan. Ehkä Kira olikin vain lihonut kamalasti ja koko homma olisikin vain Halloween -pilaa. Karkki vai kepponen?\nSunnuntaina illalla autoin Ritaa ja Mimmiä tekemään iltatallin ja sitten menimme yhdessä iltapalalle. Kymmenen aikoihin vetäydyin vierashuoneeseeni ja katselin hetken Kiraa. Se seisoa tönötti karsinassa ja katseli käytävälle. Huokaisin ja kävin nukkumaan. Näin levottomia unia varsomisesta, varsoista ja kuinka kaikki hevoset ja varsat karkasivat tallista.\nHeräsin äkkiä unestani. Kurkkasin kelloa; se näytti vasta varttia vaille puoliyötä. Tuntui kuin olisin nukkunut jo pidempääkin. Katsoin valvontakameran kuvaa ja näin Kiran karsinassaan maate. Rauhoituin, kunnes huomasin sen liikehtivän kummallisesti. Sydämeni pamppaili, kun tarkastelin sitä hetken aikaa, nytkö se tapahtuu? Kira nousi ylös ja vaelteli hieman levottomasti ja kävi takaisin maate. Nyt se tapahtuisi!\nJuoksin Ritan ja Mikon makuuhuoneeseen ja herätin Ritan. "Rita, Rita! Kira taitaa varsoa pian, tule katsomaan!" puoliksi kuiskasin ja puoliksi huusin hänelle. Rita heräsi nopeasti menimme makuuhuoneen ulkopuolelle, ettemme herättäisi Mikkoa. Näytin hänelle valvontakameran kuvaa ja selitin kuinka Kira oli käyttäytynyt. "Joo, kyllä se siltä vaikuttaa, että se alkaisi pian varsoa. Älä nyt rynni kuitenkaan talliin tai se voi suotta stressaantua. Annetaan sen olla vielä ihan rauhassa. Oletko soittanut jo Tiialle?" Rita puhui minulle hyvin rauhallisesti. "En ole, soitanko heti?" vastasin hengästyneenä. Minulla oli jonkin sortin hätäinen armeija -asenne päällä; nyt tehdään tämä. "Soita Tiialle ja kerro tilanne, ei tässä vielä ole mikään kiire, mutta hän voisi pikkuhiljaa olla jo asemissa ja ajella vaikka tänne jo", Rita ohjeisti. Soitin heti Tiialle, joka myöskin rauhoitteli minua. "Varsominen ei tapahdu ihan viidessä minuutissa. Jos tammalla näyttää olevan kaikki ihan hyvin, niin olkaa vain rauhallisia. Lähden ajamaan sinne heti kun saan kerättyä tavarani autoon, jooko?" Tiia sanoi ja vastasin hänelle yrittäväni pysyä rauhallisena. Suljin puhelimen ja kävelin hermostuksissani rinkiä. Sitten istuuduin keittiöön pöydän ääreen katsomaan karsinan tapahtumia. Mitenhän Kira pärjää.. Minun teki mieli sännätä talliin halaamaan sitä, mutta tiesin ettei se olisi järkevää.\nTiia saapui noin viidessätoista minuutissa. Hän tuli sisälle taloon ja arvioi Kiran tilanteen seuraamalla valvontakameran kuvaa. Hän keskusteli Ritan kanssa Yksityistallin tiloista ja varustelusta. Tiia menisi talliin joko yksin auttamaan Kiraa, tai kanssani jos osaisin olla rauhallinen. Hengitin syvään ja sanoin olevani valmis. Halusin ehdottomasti olla mukana ensimmäisessä varsomisessa! Tiia painotti, että tilanteen pitäisi olla mahdollisimman rauhallinen ja luonnollinen niin, että emme puutu tilanteeseen kuin tarpeen vaatiessa. Hän hoitaa pakolliset asiat ja muuten olemme vain lähinnä tukena ja tarkkailemassa, että kaikki menee niinkuin pitää. Siitähän minä en juuri ymmärtäisi mitään, joten minä olisin vain lähinnä katsomassa. Nyt kuitenkin näytti, että Kiralla oli menossa vasta "avautumisvaihe", joka voisi kestää kuulemma jopa pari tuntia.\nKävelimme rauhallisesti Tiian kanssa tallia kohti. Tiia kertoi minulle varsomisesta ja siitä, mitä meidän tehtäviimme kuului. Kuulin asioista vain noin puolet, mutta esitin että olisin ihan kartalla asioista. Mieleni ei vain pysynyt kasassa! VARSA oli tulossa!! Pääsimme talliin, jossa oli rauhallinen tunnelma. Kira huomasi meidät, mutta ei näyttänyt häiriintyvän. Tiia hiipi karsinaan ja tarkasteli hieman tilannetta. Minä jäädyin karsinan ovelle ja keskityin vain hengittämään ja välillä kasvoilleni hiipi väkisin hymy. Kiralla meni hienosti. Se makasi karsinan lattialla ja antoi Tiian tehdä hommiaan. Tiia silitti rauhassa Kiraa ja se näytti rauhoittavan tammaa yhä enemmän. Voisimpa minä joskus olla varsomisessa mukana noin varmana ja rauhallisena kuin Tiia.\nAikaa kului jonkin verran. Odottelin käytävällä puujakkaran päällä istuen ja mietin, minkä nimen antaisin varsalle. Olin pyöritellyt jo paljon vaihtoehtoja, mutta mikään ei tuntunut sopivalta. Minkähän näköinen varsasta tulisi? Jos se olisi musta, niin olisi hieno antaa joku oikein pelottava nimi sille. Kiran nimi oli unkaria, sillä se oli syntynyt unkarissa, mutta ahaltekethän olivat turkmenistanilainen rotu. Királyné tarkoitti kuningatarta, joten olisiko prinssi? Avasin puhelimestani sanakirjan ja aloin käydä sanoja läpi. Prinssi = prens.. tylsä. Jos siihen liittäisi jotain.. musta prinssi? Musta -sanalle oli useampi vaihtoehto; siyah tai kara. Kara Prens, musta prinssi? Mitä jos se ei olisikaan musta? Hmm.. Perään tai alkuun olisi kiva liittää jokin kirjainlyhenne tai sana, joka viittaisi minuun "kasvattajana". Tai jos varsasta tulisi ahaltekkelle tuttu kultainen väri, voisi se olla joku Golden tai turkiksi Altin jotain.. Tai "ensimmäinen" - "birinci".. äh, ei napannut mikään noista. Mielestäni ahaltekit olivat tuoneet mieleeni aina jotenkin hyvin lohikäärmemäisen olennon. Voisiko siitä poikia jotakin..\n"Hyvin menee, eiköhän se kohta pusaa jo vedet ulos ja sitten mennään. Kuinka sinä voit?" Tiia asteli karsinasta luokseni. "Ihan hyvin, jännittää hieman" hymyilin hänelle. "Hyvin se menee, Kira on ensisynnyttäjäksi hyvin rauhallinen. Joko olet päättänyt orille nimen?" Tiia kysyi. "Noh, sitä tässä juuri mietinkin. Hirveästi vaihtoehtoja, mutta mikään ei tunnu hyvältä.." puuskahdin hänelle ja selailin puhelintani. "Älä tee siitä liian vaikeaa. Nimi ei kuitenkaan muuta itse hevosta mihinkään ja kun kutsumanimi muotoutuu, niin se tulee kuitenkin aina kantajansa näköiseksi", Tiia huomautti. Tottahan se oli. Aluksi minusta Királyné oli ihan tappovaikea nimi! Kira lempinimenä tuntui hieman kömpelölle ja terävälle, mutta nyt en voisi edes kuvitella sille muuta nimeä, eikä virallista nimeäkään niin usein käytetty. "Jokin leppoisa Sunday Surprise tai Halloween Boy, nythän on Halloween viikonloppu!" hän naurahti ja vinkkasi silmäänsä. Naurahdin ehdotuksille myös ja tunsin hieman helpotusta. Ei sillä olisi niin väliä.. Tiia käveli rauhallisesti takaisin karsinalle. "Amanda, älä hermostu nyt, mutta sikiökalvo taisi juuri puhjeta" Tiia sanoi yhtäkkiä. "Sikiökalvo?! Mitä se tarkoittaa, onko kaikki ihan hyvin?" hätäännyin heti. Tiia hymyili lempeästi; "kaikki on hyvin. Kira aloittaa varsomisen nyt". Maailmani seisahtui.\nHyvin silmänräpäyksessä mennyt reilu puolituntinen myöhemmin olin karsinassa kyykistyneenä pienen ja limaisen orivarsan vierellä. Se oli ruunikko ja sen pienessä kapeassa päässä meni kaunis kapea läsi ja jaloissa sillä oli sukat! Eikun hetkinen, toisessa etujalassa ei ollut sukkaa, muissa oli. Se oli syötävän suloinen! Tosin vielä hieman ällö ja pesua vaille :D Kira puuskutti vielä maaten vierellämme. "Väistetään Amanda nyt pois alta, niin Kira pääsee nousemaan ylös ja hoitamaan varsaansa", Tiia opasti minua lempeästi. Sydämmeni oli haljeta onnesta! Rakas Kira oli synnyttänyt varsan ja kumpikin olivat elossa! Tiia kirjaili paperiinsa tietoja varsasta. Se oli nyt elävä itsenäinen olemassa oleva olento. Kira nousi nopeasti ylös ja alkoi tutkiskella ja nuolla pientä heiveröistä varsaa. "Hyvä, emä näyttää hyväksyneen varsan ja hoitaa sitä jo. Odotan vielä, että varsa pääsee ylös ja löytää nisälle. Sitten voimme jättää ne lepäämään." Tiia antoi minulle kattavan ohjeen, mitä minun tuli seurailla seuraavina päivinä varsan toimissa ja missä tilanteissa minun tulisi olla häneen yhteydessä. Rita oli onneksi läpikäynyt muutamat varsomiset lähiaikoina, joten hän tiesi asioista paljon ja tutkaili myös Kiran varsaa varmasti mielellään minun ollessani töissä.\nNojasin varsomiskarsinan seinään ja katselin kalterien läpi lumoissani Kiraa ja pientä oripoikaa, joka makasi maassa ja suunnitteli selvästi jaloilleen pääsyä. Se hengitti tiheästi ja katseli ympärilleen hieman ihmeissään. Kira nuoli sitä huolellisesti. Yhtäkkiä kaivoin puhelimen taskustani ja näppäilin sanakirjaa. Hymyilin itsekseni katsellessani näytöllä näkyvää sanaa. "Tiia, haluatko jo laittaa varsan paperiin sen nimen?" kysyin virnistäen. "Keksitkö sen jo?" Tiia vastasi hieman ihmeissään. "Joo, tuli siitä halloweenista mieleen.. Pojan nimi voisi olla Cadilar Bayrami, kutsumanimi tietenkin Rami", nauroin ääneen. "Rami, mikä ihana lempinimi! Mutta sehän näyttääkin aivan Ramille!" Tiia hymyili leveästi. "Joo. Nimi on siis turkkia ja tarkoittaa Halloweenia, tietenkin. Nimessä on myös hauskasti sana "bay", joka tarkoittaa englanniksi "ruunikkoa", jota poika sattuu olemaan", selitin Tiialle. "Täydellinen nimi Amanda!" hän kehui ja kirjoitti varsan paperiin vain lyhyesti "Rami".\nReilun tunnin päästä varsa oli päässyt huterasti jaloilleen ja hoippunut Kiran vierelle imemään nisästä maitoa. Kira kuunteli varsan ruokailua käännellen hieman korviaan, mutta sen ilme oli jotenkin äidillisen rauhallinen. "Varsan imeminen voi tuntua hieman oudolle Kirasta ja nisät voivat olla hieman arat vielä, mutta hyvin se antaa pojan syödä", Tiia raportoi. Kun olimme saaneet hommat hoidetuksi ja kaikki näytti kulkevan hyvin, lähdimme jatkamaan unia. Minulla ei ollut hajuakaan kellosta. Hyvästelin Tiian pihalla ja hiivin sisälle taloon. Rita oli mennyt jo takaisin nukkumaan, joten kömmin itsekin suorinta tietä sänkyyni. Vilkaisin puhelimestani kelloa; vartin yli neljä! Voi luoja, huomenna olisi työpäivä ja töissä oli oltava kymmeneltä! Painoin pääni tyynyyn silti hymyillen. Yksi työpäivä menisi hieman väsyneenäkin, kun tiesin pääseväni katselemaan ja tutustumaan Ramiin paremmin!\nAMD. Se loikkasi jostain mieleeni. Se oli ollut jokin "koodinimeni" ystäväni kanssa peruskoulussa. Ehkä ottaisin sen käyttöön taas ja lisäisin sen Ramin nimen perään, vähän kuin kasvattajanimenä. Cadilar Bayrami AMD. Niin se olisi. Rami.\nMielettömästi onnea! Ihana tarina ja lukija pystyy eläytymään tapahtumaan <3 +50vr\nKävin tänään katsomassa Kiraa. Rita oli siirtänyt sen jo vähän aikaa sitten tamma-varsa pihattoon! Kiran vatsa pullotti hyvin pyöreänä ja se näytti jo hieman hankalalle. Tamma vaappui luokseni vatsa killuen puolelta toiselle. "No hei, äippä. Miten menee?" kyselin siltä ja otin sen pään syliini. Rapsuttelin hiljaa sen poskea ja katselin sitä; Kira näytti jo lopen kyllästyneeltä tähän odotukseen! Se huokaisi syvään ja lepuutti päätä sylissäni silmät puoli ummessa. "Hyvin sinulla menee, rakas", kuiskasin sille ja suutelin sen otsassa olevaa tähteä.\nSyksy oli edennyt jo pitkälle ja toisinaan oli ollut jo pakkasöitä. Mimmi oli ollut hyvin huolellinen Kiran loimituksien suhteen, mutta tänään sillä ei ollut loimea. Ilma oli viileähkö, mutta kuiva ja tyyni. Taivas oli tasaisen harmaa ja puut olivat jo tiputtaneet kaikki lehtensä. Luonto oli valmis talviunille ja odotti sen suojaavaa, valkoista lumikerrosta ylleen.\nOlin siivonnut varsomiskarsinan kuntoon ja pedannut sinne hieman pehkuja valmiiksi. Kiran h-hetki oli ihan näinä päivinä ja minua jännitti hurjasti! Eläinlääkäri Tiia oli käynyt ahkerasti tarkastelemassa Kiran vointia viime viikon aikana ja oli ohjeistanut minua olemaan valmiina tämän viikon lopulla; varsa todennäköisesti syntyisi pian! Sisälläni myllersi.. toisaalta olin suunnattoman innoissani ja odotin varsaa jo malttamattomana, mutta toisaalta minua hieman pelotti. Mitä jos kaikki ei menisikään hyvin, mitä jos Kiralle sattuukin jotain varsomisessa? Toivoin kaiken menevän kivuttomasti ja helposti, mutta niin ei vain aina käynyt näissä asioissa. Se hermostutti minua. Tulisin katumaan astutuspäätöstä luultavasti lopun elämääni, jos rakkaalle Kiralleni sattuisi jotain! Toivottavasti edes varsa selviäisi. Mutta en olisi varma korvaisiko sekään ensimmäistä omaa hevostani ja kaikkea, mitä olimme sen kanssa kokeneet ja käyneet läpi. En ollut vielä valmis luopumaan siitä. Ajatusteni aiheuttamat kyyneleet kirvoittivat silmiäni, puristin ne kiinni ja halasin tammaani voimakkaasti. Selviäisimme tästä!\nVielä tämän yön viettäisin kotona, mutta olimme jo sopineet Ritan kanssa, että viikonlopun viettäisin Tarumaassa. Rita oli tarjonnut minulle heidän talonsa vierashuonetta käyttööni ja Tiia oli asentanut varsomiskarsinaan jo pienen valvontakamerahässäkän, jonka kuvaa voisin seurata puhelimestani. En varmaan nuku koko viikonloppuna silmäystäkään! Tiia lupasi olla hälytysvalmiudessa myös öisin. Hän ajaisi Tarumaahan kymmenessä minuutissa, hädän tullen ehkä viidessä. Myös Rita lupasi olla apuna tarpeen tullen. Hän oli ollut juuri mukana kahden oman hevosensa varsomisissa, joten kaikki oli hyvin tuoreessa muistissa. Nämä asiat rauhoittivat mieltäni, onneksi minulla oli hyvä "tiimi" takanani! <3\nKira oli ollut äitiyslomalla ratsasteluista nyt jo hieman reilun viikon. 20.10 meillä oli vielä Tarumaan omat kisat, mutta huomasin varsamahan jo aiheuttavan Kirassa pientä närää, eikä se toiminut ihan omalla tasollaan. Laukka luokassa kyllä sijoituimme kolmansiksi; Kira purkasi kaiken energiansa ja v*tutuksensa (anteeksi kielenkäyttö) tähän luokkaan! Se veti korvansa luimuun ja painoi kiukulla menemään, olin selässä vain kyytiläinen. Himmasin vauhtia kuitenkin hieman, sillä en halunnut, että liika rasitus koituisi mitenkään haitaksi varsalle. Laukka teki kyllä Kiralle hyvää. Kisojen jälkeen ratsastin sen rauhallisesti läpi seuraavana päivänä ja sen jälkeen se on saanut vietellä lepopäiviä tarhassa valmistautuen koitokseensa. Tarhassa olen välillä kävelytellyt sitä ympäriinsä tai ajanut sen vähän raville. Tekemättömyys selvästi tylsistytti tammaa, vaikka se toki nauttikin ulkoilusta ja rennosta ympäristöstä.\nJätin jo joitain tavaroitani varustehuoneeseen valmiiksi; olin tuonut kotonta muutamia pyyhkeitä mukanani ja itselleni joitain vaihtovaatteita valmiiksi. Huomenna olisi vielä työpäivä, jonka jälkeen ajaisin tänne suoraan. Viikonloppu jännitti niin kovasti!\nElämme jännittäviä aikoja <3 :) +30vr\nOli upea aurinkoinen syyspäivä! Hihkuin onnesta päästessäni päivällä töistä ajoissa; nyt suoraan tallille! Ajoin autoni Tarumaan pihaan leveästi hymyillen ja silmiäni siristellen; missähän aurinkolasini olivat? Nousin autostani ja nostin käden otsalleni varjostamaan silmiäni. Taivas oli kirkkaan sininen vailla yhden yhtäkään pilvenhattaraa, tuulesta ei ollut tietoakaan ja lämpötilakin oli kohonnut +15 tietämille! Syyspäivä parhaimmillaan. Puiden lehdet loimottivat kirkkaina auringon kylpiessä niiden runsaassa värikkyydessään. Keltaiset lehdet näyttivät kertakaikkiaan upeille kirkkaan sinistä taivaankantta vasten! Maneesin takana oleva suuri vaahtera sen sijaan esitteli punaisen ja oranssin värikylläisiä sävyjä.\nMarssin kohti Yksäritallia. Kädessäni oli kaksi tyhjää ruutuvihkoa, jotka olin ottanut mukaani kotoa; niihin alkaisin kirjata kummankin hevoseni terveystietoja ylös, samoin madotukset ja eläinlääkärien käynnit ynnä muut. Kuljin Puutarhan ohi, jossa tumma tammani laidunsi rennosti Nitan ja Aden kanssa. Ilma oli kerrassaan upea!\nJätin vihot kaappiini ja menin tallin puolelle putsaamaan hevosten karsinat. Varasin Kiran harjat käytävälle ja lähdin hakemaan neitoani tarhasta.\nAurinko sokaisi minut jälleen astuttuani ulos tallista. Siristelin silmiäni ja kävelin tarhalle lähes silmät kiinni, pää painuksissa. Portille päästyäni huomasin Kiran seisovankin jo portilla minua vastassa. "Moikka, siinähän sinä jo oletkin", tuumasin itsekseni ja nappasin tamman kiinni punaiseen riimunvarteen. Kira tutkaili minua jotenkin uteliaana, se tunki päätään syliini ja nuuhki äänekkäästi. Ihmettelin hetken, mitä se touhusi, kunnes tajusin; minulla oli päälläni tummansininen Clubitakkini, jonka taskuun oli jäänyt muutama porkkanan palanen! Tamma haistoi ne tietenkin ja halusi herkkuja. Virnistin itsekseni ja kaivoin porkkanan palat taskustani. "No kylläpäs sinulla on hajuaisti herkässä", tuumasin ja annoin Kiran hamuta ne käsistäni. Avasin portin, pyöräytin porkkanoita mutustavan tammani ulos tarhasta ja suljin portin perässämme huolellisesti. Nita käveli korvat hörössä jo meitä kohti, taisi sana kiiriä että täällä oli porkkanoita jaossa. "Kaikki meni jo, Nita. Ensikerralla sitten!" huudahdin tammalle kättäni heilauttaen.\nTallissa harjasin Kiran tarkasti, samalla tutkaillen sen jalkoja ja kavioita, katselin sen karvapeitteen tarkoin läpi, nipistelin sitä, kuuntelin sen vatsaa ja tunnustelin pulssia. Sitä oltiin nyt niin EA-kurssin käyneitä että. Täytyisi ostaa oma kuumemittari hevosilleni ja alkaa mittailla niiden lämpöjä. Kiran kohdalla varsinkin, kun se on kantavana.\nHarjauksen, kavioiden putsauksen ja kokonaisvaltaisen tarkastelun jälkeen hain varustehuoneesta Kiran koulusatulan valkoisella satulahuovalla, omat meksikolaiset suitset timanttisella otsapannalla ja mustat treenisuojat. Tänään mentäisiin vähän koulua kentällä! Varustin pyöreän tammani kouluratsastustamineisiin ja itselleni otin kypärän lisäksi kouluraipan. Talutin Kiran kentälle, jossa nousin sen selkään. Tamma luimisteli hieman noustessani satulaan, mutta kiristellessäni mahavyötä se katseli korvat pystyssä ympärilleen. Jaahas. Kasasin ohjat käsiini ja kehotin Kiraa liikkeelle. Tamma nytkähti hieman, mutta pysyi aloillaan. Sen korvat suorastaan luisuivat takaviistoon. Lähestulkoon näin, kuinka se lipui tuohon hankalaan moodiinsa. 'Empäs muuten tänään liikukkaan' -ajatus istuutui juuri tuolla sekunnilla sen korvien väliin. Uusin komennon, joka sai aikaan pään heilautuksen, mutta jalat pysyivät edelleen tontissa. "Kira hei, NYT!", komensin sitä ja painoin pohkeeni tiukasti sen kylkiin ja napautin raipalla kevyesti. Tamma mussutteli kuolaimiaan ja lähti hyvin hitain elein vaappumaan muka eteenpäin. 'Sillä olikin tuo oljenkorsi mukana, piruvie' lähes pystyin kuulemaan sen ajatukset. Kannustin pohkeilla ja muiskutuksilla sitä hieman ripeämpään elehtimiseen ja kovalla työllä sain sen jopa käynniksi kutsuttuun askellukseen. Korvat pysyivät lehmä -asennossa ja vähän väliä se mutusteli kuolaimiaan mielenosoituksellisesti. Yritin vauhdittaa askellusta istunnallani ja onnistuinkin hieman. Kylläpäs sai tehdä töitä tänään!\nMuutamien loivaliikkeisten kierrosten jälkeen lähdin pyytämään ravia. Hieman kyllä epäilytti, että mitähän tästä tulee. Sama rumba; ensin nytkähdys ja korvat, sitten mussutusta, pään heilautus ja viimein raipalla kokeilemalla hyvin laahaava ravi. Jätin siis raipan aktiivisemmaksi, jotta sain tamman liikkeelle kunnolla. Pohkeetkin saivat käydä lähes tauotta. Parin kierroksen jälkeen Kira kuitenkin lämpeni hieman ja sen korvat alkoivat palautua manalasta. Askeleeseen tuli hieman lennokkuutta ja pystyin alkaa keskittymään muihinkin asioihin, kuin sen vauhdissa pitämiseen. Voltit, leikkaavat radat ja tempon muutokset herättelivät sitä mukavasti. Uskaltauduin jopa hidastamaan sen käyntiin ja harjoittelemaan siirtymisiä raviin, ja ne jopa onnistuivat ihan hyvin. Tamma alkoi hakeutua vihdoin parempaan peräänantoon ja nyt työskentelymme vasta pääsi kunnolla alkuun!\nTämänpäiväinen treenimme piti sisällään pohkeenväistöjä ja sulkutaivutuksia, noin pääosin. Kira syttyi hiljalleen taas työskentelyn makuun ja pohkeenväistömme tuntui menevän paremmin kuin koskaan! Sulut onnistuivat myös perushyvin. Kira askelsi tarmokkaasti ja puuskutti hiljaa allani. Sen kaviot iskeytyivät vuorotellen kentän pehmeään pohjaan ja nahkainen satula piti vaimeaa narskuntaa allani. Puolen tunnin hyvän harjoittelun jälkeen laskin Kiran rennompaan raviin. Kiersimme pari kierrosta ilman tehtäviä ja sitten hidastin sen käyntiin. Otin päädyssä pari pysähdys - peruutus tehtävää ja leikkaavalla radalla pientä käynnin lisäystä. Sen jälkeen viimein laskin ohjat pitkiksi ja tallustelimme sinne tänne pitkin kenttää loppuverkaksi. Kira katseli hieman maisemia, tuijotteli estekalustoa kentän laidalla ja vilkuili Pihaton porukan puuhia. Lopuksi pysäytin tammani keskelle kenttää, taputin sitä kiitokseksi kaulalle ja laskeuduin alas satulasta. Nostin jalustimet ylös, löysäsin mahavyötä ja lähdin taluttamaan Kiraa kohti Yksäritallia.\nPurkasin tamman varusteet rauhallisesti. Se ei ollut hionnut juuri ollenkaan, enkä ihmettele. Alkutreenistä sai tehdä niin paljon töitä saadakseni sen tekemään yhtikäs mitään, enemmän siinä hiki tulikin minulle kuin sille. Kira huokaili haikeasti käytävällä, kun harjasin sitä. Silittelin sen vatsaa ja tunnustelin varovasti sen nisiä. Kira kuunteli rauhallisesti ja luimi hieman nisiä tökkiessäni. Alkoivatkohan ne olla arat, vai eikö se muuten vain halunnut minun hiplaavan sen tissejä.. Ymmärsin reaktion joka tapauksessa. Taputin tammaa lautaselle ja vein harjat paikoilleen käsistäni. Sitten irrottelin Kiran ja lähdin taluttamaan sitä takaisin tarhaan. Konehallin ja Puutarhan väliin väylälle oli pudonnut paljon lehtiä, joista osa kahisi jalkojemme alla kävellessämme niiden päältä. Osa oli kuivasta ilmasta huolimatta hieman märkinä tamppautuneena alla. Laskin Kiran tarhaan ja suljin portin sen perässä. Katselin hetken aikaa sen vaappuvaa kävelyä ja hymyilin itsekseni. Niin se h-hetki vain lähestyisi.\n+40vr. Siirsin Kiran tänään jo tamma-varsa-pihattoon :)\nSaavuin tallille töiden jälkeen iltapäivästä. Tänään olisi tiedossa kauan odottamani Hevosen Ensiapu -kurssi! Tarumaan ensimmäinen kurssi! Ulkona oli sateinen ilma, joten juuri mainio sää "opiskelulle". Keräännyimme kaikki kurssille osallistuneet Ratsutallin yläkertaan Tallihuoneeseen. Rita olikin jo valmiina paikalla keittämässä kahvia. Tarjolla oli vähän voileipää ja kahvihyvää. Kurssille oli osallistunut minun lisäkseni neljä muuta; oman tallimme porukasta uusin tulokas Mizuki, Zara ja ratsastuksenohjaajamme Ida sekä ulkopaikkalaisena Sysälän tallin pitäjä Sisla. Tunnelma oli hieman jännittyneen odottava, mutta iloinen. Istuuduimme pöydän ääreen ja Rita jäi seisoskelemaan pöydän päähän papereidensa kanssa.\nRita jakoi kaikille kurssimateriaalin, joka olikin aikamoinen nippu paperia. Koko nivaska oli täyttä asiaa! Ensin kävimme teoreettisesti läpi hevosen terveydentilan tarkkailuun liittyviä asioita, yleisimpiä sairauksia ja niiden syitä ja oireita; sykkeen ja lämpötilan mittaamista, nestetasapainoa, suolistoääniä (tämä aihe sai aikaan hyvin humoristisia heittoja ja koko porukka nauroi välillä vedet silmissä), ähkyä, kaviokuumetta, tukoksia ym. Kävimme myös läpi tallimme ensiapukaapin, yhteyshenkilöt ja toimintaohjeet. Asiaa tuli ovista ja ikkunoista ja kirjotin materiaaliin vielä omia muistiinpanojani. Täytyisi ottaa käyttöön omille hevosille hoitovihko, mihin kirjaisi ylös lämpötiloja, sykkeitä ym. kun muistaisi vain säännöllisesti niitä tarkkailla.\nParin tunnin päästä, kun teoriapuoli oli käyty läpi ja kahvit ryystetty naamaan, siirryttiin alas Ratsutallin käytävälle, jonne Mimmi oli sillävälin hakenut Serenen. Melkein herkistyin nähdessäni sen hörökorvat ja uteliaan katseen käytävällä astellessamme alas. Rakas pieni Sere <3 Jatkoimme kurssia siis käytännön opilla, eli siis kokeilimme lämmön mittausta, sykkeen etsintää ja kuuntelimme suolistoääniä korvat kiinni eripuolilla Seren vatsaa :D Kyllä olisi taas ollut jollakin hauskaa, kun olisi sattunut talliin silloin tietämättä kurssista! Joka tapauksessa, tämä käytännön puoli osoittautuikin todella hyödylliseksi! Tuli mieleen paljon kysymyksiä lisää, mitä ei tuolla materiaalien edessä pöydän ääressä edes osannut ajatella. Suolistoäänet oli myös hauska kuulla oikeasti Ritan samalla selittäessä, miltä niiden tulisikin kuulostaa. Sykettä etsittiin, todettiin Serene jo kerran kuolleeksi, ennenkuin lopulta saatiin sellainen tulos, jolla pystyttiin julistamaan tamma taas elävien kirjoihin! Serene oli kyllä oiva hevonen tähän hommaan; se seisoa tönötti paikallaan, eikä ollut moksiskaan mistään. Ei edes, vaikka sen takapuoleen tungettiin lämpömittari ainakin sen neljä kertaa! :D Testattiin myös tamman nestetasapainoa nipistelemällä sitä, mutta Serenen iho kyllä palautui takaisin samantien, eli nesteytys oli kunnossa.\nKaikennäköisten puuhastelujen jälkeen jäimme porukalla vielä Serenen ympärille rapsuttelemaan sitä, kyselemään mieleen tulevia kysymyksiä ja jutustelemaan noin muutenkin kaikesta, aiheeseen liittyvästä ja vähemmän liittyvästä asiasta. Kurssi oli kyllä huisin hauska!\nLopuksi saimme luvan lähteä kotiinpäin. Minä kipitin Yksäritallin puolelle viemään kurssimateriaalin omaan kaappiini talteen. Sieltä voisin käydä lunttaamassa aina tarpeen tullen kaikkea. Päätin ottaa kotonta kaksi tyhjää ruutuvihkoa mukaani huomenna ja kirjata toiseen ylös Kiran terveysjuttuja ja toiseen Danin.\nOli jo melko myöhä, ennenkuin pääsin lähtemään kotiin. Rita oli luvannut jatkossa pitää ainakin toisen kurssin, ellei useampiakin. Jään kyllä innolla odottamaan seuraavaa, tästä jäi niin hyvä mieli! :) Kiitos vielä kerran Rita, kun jaksat vääntää kaikkea kivaa meidän vuoksemme! <3\nKiitos Amanda palautteesta :) +30vr\nOli pilvinen, hieman arvaamattoman näköinen syksyinen aamupäivä. Tuntui, että oli vain ajan kysymys milloin taivas repeää jälleen sateeseen. Autoni oli ehtinyt matkan aikana lämmetä sisältä jo mukavaksi. Kaarsin Tarumaan pihaan ja parkkeerasin punaisen Audini Ratsutallin edessä olevalle parkkialueelle. Alue oli täällä turvallinen, joten olin alkanut säilyttää auton avaimia autoni virtalukossa :D Siellä ne odottaisivat minua kun olin valmis lähtemään, eivätkä ne painaneet taskussa. Nousin vauhdikkaasti autosta ulos ja paiskasin auton oven lempeästi kiinni. Nostin punaisen Tarumaan clubitakkini kaulukset ylös suojaamaan kaulaani. Punaiset hiukseni oli punottu kahdelle letille. Jalassani minulla oli mustat ratsastushousut ja mustat jodhpurit. Työnsin käteni takin taskuihin suojaan ja harpoin tallipihan läpi Yksityistallin suojiin.\nKävelin suoraan Tallihuoneeseen kaapilleni ja kaivoin sieltä hanskat käsiini ja vedin mustan TaRa -logolla varustetun pipon syvälle päähäni. Syksyn kostea kylmyys tuntui lävistävän kaikki vaatteet. Hytisin, mutta tiesin lämpiäväni alkaessani hommiin. Jätin evääni Tallihuoneen jääkaappiin; kaksi ruisleipää juustolla ja kurkkusiivuilla, banaani ja maustettu rahka. Tiesin, että tallilla menisi tänään kauan, mutta en osannut ottaa lämmintä ruokaa mukaani tallille. Kyllä minä noilla pärjäisin.\nAstelin tallikäytävän toiseen päähän, josta nappasin mukaani talikon ja kottikärrit. Työnsin ne Kiran karsinan eteen ja pujahdin karsinaan. Kira oli ollut selvästi levoton; purut olivat kerääntyneet karsinan laitamille, kikkareet oli tallottu silpuksi ympäri karsinaa ja heinäverkosta oli karisteltu paljon heinää alusten sekaan. Huokaisin itsekseni ja aloin putsata karsinaa reippaasti. Lähes kaiken sainkin siivota karsinasta pois, jäljelle jäi vain karsinan etunurkassa kuivana säilynyt purukertymä. Kottikärry oli niin täyteen tampattu, kuin vain olla saattoi! Lähtiessäni työntämään niitä kohti lantalaa, kyydistä putoili reilusti puruja ja muutama kikkareen osanen. Siivoan ne myöhemmin. Tyhjensin kottikärrin lantalaan ja työntelin ne puruvaraston edustalle pystyyn. Talikon jätin nojaamaan kottikärriä vasten. Puruvarastolla oli kuivikkeille oma kottikärrinsä ja lapio, jolla purua sai mätettyä kärriin. Täytin puhtaan kottikärrin uusilla puruilla ja kärräsin ne Kiran paljaaseen karsinaan. Päätin tuoda puruja vielä puoli kärrillistä lisää, jotta sillä olisi pehmeä alusta. Puolikkaan kärrillisen lisäämisen jälkeen olin tyytyväinen ja palautin kottikärrin paikalleen puruvarastolle. Samalla nappasin jättämäni lantakärrin ja talikon mukaani ja lompsin Yksärille. Jätin kottikärrin Danin karsinan eteen odottamaan vuoroaan. Palasin Kiran karsinalle; tarkastin suolakiven, putsasin vesiautomaatin ja täytin heinäverkon. Karsina näytti jälleen siistiltä ja viihtyisältä, olin tyytyväinen.\n"Missäs tyttöni luuraa?" huutelin astellessani kohti Puutarhaa. Iloinen hirnaisu vastasi oitis huuteluuni. Ohoh, oliko se tosiaan Kira? Mietin yllättyneenä. Harvoin se ihan noin innokkaana oli minua vastassa. "Sinäkö huutelet, Kira?" jatkoin iloisella äänellä ja katselin tammaani, joka seisoi tarhan keskivaiheilla. Sen pienet, terhakat korvat olivat terävästi pystyssä ja se hirnahti minulle iloisesti uudelleen. "Ompa ihanaa, kun olet noin iloisella tuulella!" lässytin sille ja avasin tarhan oven. Nita oli poissa, mutta Ade katseli minua Kiran takaa uteliaana. "Tule, tyttö", kutsuin lähes mustaa tammaani, mutta se ei hievahtanutkaan. Mielialani palasi iloisesta normaaliin; ei se ollutkaan hyvällä tuulella, taitaa vain vinoilla minulle. Lähdin kävelemään sitä kohti olkapäät lysyssä. Kiran korvat valahtivat sivuille ja se kääntyi poispäin minusta. Ade sen sijaan käveli luokseni oikein yhteistyöhaluisena. Huoh, pitäisikö vaan ottaa Ade mukaan, kun ei tuota omaa tunnu taas nappaavan. "Kira, älä viitsi", toruin sitä matalalla, pehmeällä äänellä ja jatkoin päättäväisenä sen luokse. Tamma ei hievahtanutkaan, mutta yritti kääntää päätään mahdollisimman kauas minusta. Sain sen kuitenkin kiinni vaivattomasti ja lähdin taluttamaan sitä perässäni talliin. Ade jäi katselemaan peräämme pitkäksi aikaa, se olisi tosiaan halunnut mukaan.\nKiinnitin Kiran käytävälle ja harjasin sen huolellisesti, läpikotaisin läpi. Tarkastelin sen kaviot ajan kanssa ja nyin sen kenkiä. Kengät olivat vielä hyvin kiinni, mutta pian täytyisi alkaa jo harkita hokkien laittoa talvea varten. Kampasin Kiran hännän ja kiedoin sen huolellisesti letille. Kaivoin taskustani pienen kumilenkin, jolla sidoin letin kiinni.\nMeillä oli ollut tiistaina Idan pitämä teoriatunti hevosen huollosta ennen ja jälkeen ratsastuksen. Olimme verestäneet muistiamme hevosen huollosta ja tunnustelleet hevosen jalat ja kaviot läpi, ettei niissä tuntuisi lämpöä. Yleensä kiireisenä tallilla pyöriessä en ollut ehtinyt juuri panostaa hevosteni kunnon tarkkailuun sen paremmin, toki harjatessa ja pestessä näki päivittäin naarmut, vekit ja muut ulkoiset vaivat. Nyt kuitenkin tunnustelin Kiran jalkoja, tuntuisivatko ne lämpimille. Havaitsin, että toinen takajalka tuntui ehkä aavistuksen lämpimämmälle kuin muut jalat. Kaviot olivat viileät ja hyvät, jaloissakaan ei tuntunut turvotusta tai nestettä. Kira kuunteli tekemisiäni tarkasti, mutta rauhallisesti. Se tuntui nauttivan pienestä extrahuomiosta. Silittelin tammaani hetken rauhassa ja havaitsin sen leuan alle kasvaneen melko pitkiä karvoja; syksyn viiletessä alkoi tamma kasvattamaan jo taven varalle pidempiä haiveniaan. Täytyisi sanoa Mimmille, että saisi aloittaa Kiran loimittamisen jo pikkuhiljaa. Oli ollut jo pakkasöitä.\nOlin soittanut eräälle lähiseudun eläinlääkärille, Tiialle, sillä omasta eläinlääkäristämme ei ollut kuulunut kutsuista huolimatta. Kira oli selvästi jo pyöristynyt ja olin varma, että se on kantavana. Olin huolissani siitä, sillä tämä olisi sen ensimmäinen varsa. Halusin saada eläinlääkäriltä pätevän vastauksen tamman ja varsan voinnista.\nPian talliin astelikin jo tummanruskeahiuksinen hoikka nainen. "Haloo, olikos täällä ultrauksen tarvetta?" hän huhuili varovasti. Naisella oli päällään tummansininen tikkitakki ja ruskeat housut. Käsissään hänellä oli paksut lapaset ja päätä peitti paksu pipo. Hän hymyili leveästi meidät nähdessään. "Moi! Joo, täällä ollaan, tervetuloa. Olen Amanda ja tässä on tammani Kira", ojensin kättäni hänelle. "Hauska tutustua, minä olen Tiia. Ja voi että, olit oikeassa, se on selvästi jo kantavana", hän hymyili ja laski kätensä Kiran haisteltavaksi. "Joo, pyysin omaa eläinlääkäriämme käymään jo jonkin aikaa sitten, mutta hänellä on ilmeisesti kiireitä. Nyt olisi jo saatava tietää, onko kaikki siellä hyvin", kerroin Tiialle ja kuulin jopa itse huolen äänessäni. "Joo, se on aivan totta. Kuollut varsa voi olla hyvinkin vaarallinen tammalle", hän kertoi ja huoleni suureni sillä sekunnilla valtavasti ja tuntui valtaavan koko kehoni. Tutkitaanko jo äkkiä!\nHetken keskustelumme jälkeen Tiia oli kantanut tarvikkeensa tallin käytävälle ja alkoi valmistautua tutkimuksiin. Kysyin häneltä ennen tutkimuksia Kiran takajalasta, joka oli tuntunut hieman lämpimämmältä kuin muut jalat. Hän tunnusteli jalat läpi ja sanoi, ettei olisi syytä huoleen, sillä jalassa ei selvästi ollut nestettä tai turvotusta. Sitä kannattaisi kuitenkin tarkkailla jatkossa, ettei se alkaisi keräämään mitään. Sitten hän siirtyi tamman oikealle puolelle ja alkoi tunnustella Kiran vatsaa muutamasta kohden, kuunteli sitä muutamasta kohtaa ja lopuksi hieroi vatsan läpi ultauslaitteella. Sisältö näkyi pienestä näytöstä, jonka hän oli asettanut yhden tallin puisen jakkaran päälle. Kira kuunteli tutkimusta tarkasti ja luimisti välillä hieman tiukemmin korviaan. Silittelin sen päätä ja kaulaa muka rauhoittelevasti, mutta olin itse niin hermostunut, että tuskin läsnäoloni paljoa tammaa ainakaan rauhoitti. "Joo, kyllä tällä elämää on", Tiian rauhoittavat sanat tavoittivat korvani ja huoahdin huojentuneena. "Hienoa kuulla!" sain puuskaistua vastaukseksi. Hän näytti minulle ultauskoneen näytöltä näkyvää kuvaa ja selitti mitä olisi missäkin. Kuva näytti aluksi vain sutulta ja käyriltä, mutta hänen selittäessään aloin yhä enemmän nähdä näytöllä asioita. Pian hamotin siinä jo pienen hevosen alun. "Tämä näyttäisi hyvinkin olevan ori", Tiia kertoi. Ori!? Voi jestas, Kira saisi orivarsan! Tunteet myllersivät ja olin pakahtua onnesta! Olin toki toivonut ehkä enemmän tammaa, mutta tällä hetkellä sillä ei ollut mitään merkitystä! Kira saisi varsan! Se oli elossa ja kunnossa! Sydämeni läpätti ja minua heikotti, mutta hyvällä tavalla. Tuntui kuin pursuisin energiaa kuin ilmapallo. Ensin en jotenkin edes tajunnut koko asiaa, kunnes Tiia kääntyi hymyillen puoleeni ja sanoi: "Onneksi olkoon! Kummallakin tuntuisi olevan kaikki oikein hyvin". Onneksi olkoon. Voi juku!\nTiia antoi minulle tärkeitä neuvoja ja ohjeita loppuodotukseen keräillessään samalla tarvikkeitaan. Kiran ruokintaa tulisi nyt lisätä reilusti, hän antoi minulle muutaman tärkeän lisäravinteen nimen, jota minun pitäisi käydä ostamassa. Liikuntaa pitäisi jatkaa normaalisti, mutta kevennetysti, vasta aivan viime metreillä antaisin sille varsomisrauhan. Liikunta tekisi kuitenkin tammalle hyvää ihan loppumetreille asti. Ylimääräisiä stressitilanteita tulisi välttää ja toki hevosten välisiä kahinoita ja muita mahdollisia iskuja vatsaan. Heti, jos tamma tuntuu voivan jotenkin huonosti, ei suostu syömään tai käyttäytyy muuten jotenkin arveluttavasti, tulisi minun soittaa Tiialle. Hän lupasi olla apunani loppuun asti ja tulisi avustamaan varsomisessa, kun sen aika koittaisi. Hän oli todella sydämmellinen, lämmin ja välittävä ihminen. Olin todella tyytyväinen ja kiitollinen hänelle.\nTiia pakkasi tarvikkeensa autoonsa, antoi oman henkilökohtaisen numeronsa hätätilanteiden varalta ja toivotti minulle vielä kerran onnea. Sitten hän kapusi Fiat merkkisen tila-autonsa puikkoihin ja ajoi vilkuttaen pois. Minä jäin vilkuttamaan hänelle typerä virne naamallani, joka levisi entisestään kävellessäni takaisin talliin Kiran luo.\n"Voi Kira, se on ori!" hihkuin tammalleni ja hypähdin sen kaulaan kiinni halaamaan sitä. Kira ihmetteli tunnepuuskaani, mutta antoi minun hihkua rauhassa. "Kyyneleet kirvoittivat silmiäni ja annoin niille hetkeksi vallan. Olin niin onnellinen ja helpottunut. Kaikki oli hyvin, minulla oli nyt hyvät ohjeet ja täydellinen tukiverkosto takanani loppuun asti. Minä onnistuisin. ME onnistuisimme. Minä ja oma tammani, oma ensimmänen hevoseni, rakas Kira. Vuolaan tunnemyrskyn jälkeen pyyhkäisin kyyneleet silmistäni ja laskin tamman syleilystäni. Innostus valtasi minut. Pitäisi keksiä pojalle joku hieno nimi. Jatkaisinko unkarilaista linjaa? Vai pitäisikö kehitellä joku hieno englanninkielinen nimi? Minkähän värinen ja näköinen pikkuisesta tulee? Leveä hymy kasvoillani hain varustehuoneesta juoksutusliinan ja napsaisin sen Kiran päitsiin.\nTalutin tamman kentälle. Ilma oli vielä ainakin sateeton, mutta harmaat pilvet peittivät taivaan edelleen hyvin visusti. Suljin kentän portin perässämme ja asetuimme kentän kauempaan päätyyn. Laskin Kiran ympyrälle ja yritin keskittyä työskentelyyn. Mieleni vaelteli kuitenkin kokoajan tulevassa varsassa; osaisinko kasvattaa ja kouluttaa sen oikealla tavalla? Milloin voin aloittaa koulutuksen?\nKäänsimme suuntaa ja jatkoimme käynnissä. Kira vaikutti hyvin rauhalliselle, ehkä hieman helpottuneelle sekin. Tai sitten se aisti minun helpotukseni. Mitä jos varsomisessa menee jokin pieleen? Mihin varsan nimi voisi liittyä?\nKannustin Kiran jo raviin. Kirahan tarkoittaa kuningatarta, olisiko nimi jokin prinssiin viittaava? Vai jotain muuta? Kira pärskähti kuuluvasti ja heilautti päätään. Sillä riitti vielä hyvin virtaa. Se ravasi rauhallisesti ja kauniisti. Sen pyöreä vatsa keinui puolelta toiselle askelluksen tahdittamana. Siellä se lepäilee, minun varsani. Ensimmäinen kasvattini.\nHidastin Kiran käyntiin, vaihdoin suuntaa ja kannustin sen jälleen raviin. Tuuli puhalteli kylmästi vasten poskeani. Käännyin Kiran mukana seuraten ympyrää paikallani. Tamma kantoi letitettyä häntäänsä kauniisti ja kaarsi kaulaansa. Se oli kyllä kaunis. Aina jaksoin sitä ihailla, mutta jestas se miellyttikin silmääni. Se nosteli vuoroin siroja jalkojaan ja harppoi rytmikkäästi pehmeällä hiekalla. Kannustin sen laukkaan. Tamma hannasi ensin vastaan, mutta toisella käskemällä se jo vaihtoi askellajinsa laukkaan. Säädin sen vauhtia hieman hitaammaksi ja pian laukka taittui ympyrälle jo kauniisti. Kira viskoi päätään ja pelleili välillä. Toruin sitä ensin, mutta lopulta annoin sen hieman hullutella. Ehkä sekin oli innoissaan ja tarvitsi pientä revittelyä ja hauskuutta.\nLopuksi rauhoitin menon raviin ja muutaman kierroksen jälkeen käyntiin. Kira puuskutti kevyesti, mutta tuntui nauttivan. Keräsin liinan kyynärpäätäni apuna käyttäen lenkille Kiran astellessa sitä mukaa lähemmäksi minua. Sitten kävelimme yhdessä muutaman kierroksen koko kenttää ympäri. Teimme muutamia voltteja ja vaihdoimme kerran suuntaa. En pysynyt mukana kierrosten määrissä, sillä ajatukseni lentelivät jatkuvasti tulevassa varsassa.\nTalutin Kiran Yksärille ja kiinnitin sen käytävälle. Harjasin tamman lähes mustan karvan vielä kerran läpi. Silitin sen vatsaa ja hymyilin. Hain ruokintahuoneesta muutaman porkkanan ja syötin ne tammalle, joka hamusi ne suuhunsa ahnaasti. Sitten talutin Kiran takaisin Puutarhaan. Täytyisi varmaan kysellä Ritalta, josko Kiran voisi pian siirtää Yksäritallin Pihattoon vaikka tarhaamaan yksinään, ihan vain riskien poissulkemiseksi. Vaikka tämä kolmikko oli kyllä jo niin yhteen hitsautunut, ettei niillä juuri riitoja ollut. Kira lähti portilta ravaten Aden luokse tarhan perukoille, kuin juosten kertomaan päivän juorut. Hymyilin jälleen ja palasin Yksärille.\nKävelin Tallihuoneeseen ja kaivoin jääkaapista evääni. Keitin kupillisen kahvia leipien seuraksi ja rupesin miettimään oriille nimeä. Pitäisikö nimeen liittää jokin tunnus, vähän niinkuin kasvattajanimi..? Mutta mikä? Vedin hyllyköstä kynän ja paperin ja aloin kirjoittelemaan nimiehdotuksia ylös.\n+50vr Ihanaa! Onnea! <3 Voit siirtää Kiran pihattoon ;)\nOli ollut melko sateinen päivä. Olin ollut Danin kanssa treenaamassa maneesissa päivällä kun vettä oli vielä satanut jonkin verran. Nyt se oli kuitenkin tauonnut.\nOlin törmännyt uuteen hoitajaamme Mizukiin käydessäni Satulakaupassa ostamassa Danille uutta satulaa ja päätimme lähteä yhdessä maastoon! Hän lähtisi omalla hoidokillaan Nerolla ja minä Kiralla. Mizuki ei ollut vielä kertaakaan käynyt maastossa täällä ja Nerollakin hän oli ratsastanut vasta yhden kerran. Joten sovittiin, että otetaan rauhallinen maastoilu :)\nRiensin Yksityistallin puolelle satula sylissäni ja vein sen nopeasti paikoilleen varustehuoneeseen. Sitten nappasin Kiran varusteet ja vein ne valmiiksi käytävälle. Varsutelaatikon vierellä oli taiteltuna Kiran uusi pinkki heijastinloimi ja jalkoihin tulevat heijastimet, mysökin pinkit. Nappasin ne mukaani, nyt voisin testata niitä! Hymyssä suin rallattelin Puutarhalle hakemaan tummaa tammaani, joka nökötti keskellä tarhaa punainen sadeloimi niskassaan. "Tuleppas tyttö, mennään lenkille!" hihkuin tammalleni ja kävelin sen luo. Tarha oli märkä, mutta onnistuin pitämään kenkäni kuivana pieniä kiertoreittejä käyttäen. Nappasin Kiran kiinni helposti ja talutin sen talliin. Kira vaappui rauhallisena perässäni.\nHarjasin ja varustin tamman nopeasti ja asettelin heijastimet hyvin. Kira katseli minua hieman kyseenalaistaen varustuksensa, mutta tyytyi vain huokaisemaan syvään. Taas näitä mamman viritelmiä.. Talutin heijastinmörköni perässäni ulos Yksityistallista ja riensin Pihaton editse Ratsutallin pihaan, jossa Mizuki ja Nero jo odottelivatkin. Nousimme ratsujemme selkiin ja lähdimme peräkanaa liikkeelle, minä ja Kira edeltä. Päätin lähteä näyttämään Mizukille saman harjun lenkin jonka olin hiljattain opastanut muillekin uusille hoitajille.\nKira pälyili hieman kummissaan taakseen jonkin aikaa, mutta kun me saimme Mizukin kanssa hörpätyksen päälle, niin Kirakin rauhoittui. Mizuki myönsi, että häntä jännitti kovin; hän ei ollut tosiaan ratsastanut pitkään aikaan ja Neron kanssakin vain kerran. Laukkaa hän ei ollut vielä nostanut sillä ollenkaan. Lupasin, että voimmemennä lenkin ihan rauhallisissa merkeissä ja heidän tahtiinsa, ei tekisi Kirallekaan pahaa, kantavana kun oli.\nMizuki kertoi koiranpennustaan Fudzista; hän aikoisi ottaa sen tallille joskus mukaansa ja toivoi, että koira oppisi pysymään mukana ratsastuslenkeilläkin. Voi kuinka ihanaa, olin haaveillut aivan samasta asiasta jo jonkin aikaa! Ehkäpä minäkin joku kaunis päivä uskaltautuisin ottamaan itselleni koiranpennun <3\nPian olimmekin jo kiipeämässä harjulle. Päivällä oli satanut rankemmin ja sadevesi oli huuhtonut rinteeseen pieniä uria. Kivet olivat melko liukkaita, mutta hevoset nousivat ketterästi huipulle haastavista olosuhteista huolimatta. Mizuki ihaili harjun näkymiä, jotka tällä kertaa kuitenkin jäivät melko mitättömiksi; ilta alkoi väistämättä jo hämärtää ja sumuinen ilma jätti näkymät latteiksi. Harjulla kävi kostean viileä tuuli.\nHarjulta alas laskeutuminen oli myös haasteensa, samoista syistä kuin nousukin. Mizuki oli kuitenkin yhtä hymyä valkean oriin selässä ja myötäili sen ketterää liikettä rinteessä. Pääsimme helposti kuitenkin alas lammen rantaan. Kerroin Mizukille uittomahdollisuudesta lammessa, josta hän tuntui olevan innoissaan. Niinkuin olivat muutkin olleet ja niinkuin olin minäkin, kun Mimmi tämän minulle ensikertaa näytti. Hymyilin itsekseni muistellessani niitä aikoja, kun aloitin täällä käymään. Tuntuu, että siitä on jo ikuisuus, mutta toisaalta vasta niin vähäinen aika. Paljon oli tässä välissä kuitenkin ehtinyt tapahtua ja Tarumaa tuntui vain kokoajan enemmän ja enemmän kodilta.\n"Ravaan edeltä ihan rauhallisesti, niin saat tulla perässä ihan omaan tahtiisi, jooko?" kyselin Mizukilta, joka vaikutti olevan samaan aikaan jännittynyt ja innoissaan. Edessä oli ensimmäinen ravipätkä lammen toiselle puolelle. Tyttö nyökkäsi minulle hymyillen merkiksi, että voisin mennä. Nostin Kiran raviin ja pidin vauhdin hyvin maltillisena. Mizuki ja Nero tulivat perästä kaunista, hidasta ravia. Mizukin hymy levisi entisestään ja hän alkoi todenteolla nauttia ratsastuksesta. Kira viskoi pari kertaa päätään ja luimisteli korviaan, en tiennyt johtuiko se perässä tulevasta ratsukosta vai muuten vain mielenosoituksesta. Odotin hetken, kuinka tilanne jatkuisi, mutta ei se jatkunut. Mielenosoituksesta siis. Jotain näitä henkimaailman mamma-asioita. Loppu ravipätkä kuitenkin meni rennosti ja hidastimme hevoset ennen kuusimetsään astumista.\nKuusimetsä ei pettänyt tälläkään kertaa; sen täydellinen rauha ja maagisuus näytteli parastaan hieman kostean utuisessa illanhämärässä. Taivaalta tuli kuitenkin vielä jonkin verran valoa, joka loi metsään hämyisen valaistuksen. Huoahdimme Mizukin kanssa yhteen ääneen ja keskustelimme luonnosta ja sen maagisuudesta; puista ja kivistä. Metsässä vallitsi niin syvä rauhallisuus ja hiljaisuus, että se oli lähes veret seisauttavaa, jopa pelottavaa. Hevoset tallustivat rauhallisin askelein eteenpäin. Mizuki kertoi luonnon olevan hänelle hyvin läheinen asia, johon pystyin samaistumaan. Hän oli aika samanlainen ihminen pohjimmiltaan kuin minäkin :)\nSitten saavuimme laukkasuoran päähän. Ehdotin Mizukille, että ottaisimme Kiran kanssa tässä ihan rauhallista laukkaa ja hän saisi joko ravata tai laukata perässämme oman mielensä mukaan. Tämä sopi tytölle, joka oli jälleen onnesta, innostuksesta ja pelosta sekaisin. "Hyvin se menee, otetaan ihan rauhallisesti vain", kannustin häntä. Hän hymyili jälleen ja näytti olevan valmiina. Kannustin Kiran kauniiseen, hitaaseen ja rullaavaan koottuun laukkaan ja Mizuki ja Nero ravasivat perässämme hetken. Mizuki innostui Kiran kauniista askelista ja päätti kokeilla Nerollakin laukkaa. Ori nosti kuuliaisesti kauniin laukan ja rullasi perässämme maltillisesti ja kuuliaisesti. Mizuki säihkyi onnesta valkean ratsunsa selässä ja hihkui ääneen onnesta. Ilo tarttui minuunkin ja hymyilimme kumpikin leveästi nelistäessämme hiekkatietä eteenpäin.\nIlta hämärtyi kovaa vauhtia, joten jouduin alkaa hiljentelemään Kiraa jo hieman ennakkoon, sillä en erottanut heti selkeästi mistä hiekkatieltä poikkeava metsäpolku alkoi. Oikea kohta kuitenkin löytyi ja ohjasimme hevoset lyhyelle metsäosuudelle. Metsässä oli märkää päiväisen sateen johdosta ja naureskelimmekin Mizukin kanssa, että onneksi meillä oli hevoset allamme! :D Olisi voinut nilkat kastua ilkeästi.. Hevoset taapersivat kuitenkin mukisematta läpi metsän suurelle pellolle. Kerroin Mizukille pellon vaihtoehdot ja maatilan olemassaolon. Samalla kun lausuin ääneen maatalon olevan "hylätty", Mizuki henkäisi ääneen: "seisooko tuolla talon edessä joku?!" Hänen silmänsä laajenivat hiukan pelon vallatessa hänen mielensä. "Ei pitäisi.." mutisin ja käännyin katsomaan kohti maatilan autioitunutta päärakennusta. Rakennus oli kaukana ja oli jo hämärää, mutta todentotta olisin voinut melkeimpä lyödä pääni pantiksi, että siellä todella seisoi joku hahmo! Melkein jopa pystyin tunnistamaan leveät hartiat.. mies. Ihokarvani nousivat kananlihalle ja tunsin vartaloni menevän hieman veltoksi. Miksi ihmeessä kukaan seisoisi tuolla, tähän aikaa illasta, pimeässä, ilman mitään valoja, ulkona? Minua puistatti. Lähdimme äkkiä ravaamaan pellon poikki kohti Tarumaahan vievää hiekkatietä, tai siis tietä edeltävää metsikköä. Hiekkatie kuitenkin näkyi melkein pellolle asti. Kira ravasi allani hieman epävakaasti ja sen korvat pyörivät päässä kauhistuneen oloisesti. Pian se hypähti säikähtäen jotain takana olevaa. Kamppailin pysyäkseni selässä veltostuneilla jaloillani, mutta onneksi onnistuin. Nero säpsähti hieman Kiran reaktiota, mutta ei juuri pään nostoa kummemmin. Emme uskaltaneen kumpikaan kääntyä katsomaan taaksemme, vaan jatkoimme hanakasti ravia metsälle asti.\nPoikkesimme metsän läpi livakasti ja ihana turvallisuuden tunne valtasi meidät päästyämme tutulle hiekkatielle! Huh, johan oli jännitystä! Hevoset puuskuttivat rauhallisesti ja kävelivät melkein vieretysten kohti tallipihaa. Juttelimme Mizukin kanssa jo rennommissa merkeissä taas tallin asioista ja kiittelimme vuorotellen jo toisiamme mukavasta (mutta hieman liian hämärästä ja jännittävästä) maastolenkistä. Ehdottomasti toistekin! :)\nTarumaan Tallilla loisti jo ulkovalot, jotka loivat lämpimän tunnelman tallipihaan. Hevoset oli haettu jo sisälle iltaruokia odottamaan. Nousimme ratsailta, Mizuki meni Neron kanssa Ratsutalliin ja minä ja Kira jatkoimme Yksärin puolelle. Myös Yksityistallin sisäänkäynnille oli laitettu ulkovalot. Ilta oli viilennyt melkolailla ja ratsastaessa hionnut selkäni tuntui jäiseltä. Talutin Kiran talliin ja kiinnitin sen käytävälle. Tallissa kuului tasaisen rauhoittava heinän rouskutus ja hevosten läsnäolo oli luonut talliin ihanan lämpimän ilman. Riisuin Kiralta varusteet ja palautin ne varustehuoneeseen omille paikoilleen. Harjasin tamman huolellisesti läpi ja vietin hetken sen harjamartoa siistien. Silitin tamman päätä ja annoin sen hamuta tyhjää kättäni. "Pitäisikö olla porkkanaa, pitäisikö..", mutisin sille ja rapsutin sen poskea.\nIrrotin sen käytävän ketjuista ja laskin tamman kävelemään omaan karsinaansa. Asetin punaiset nylonpäitset sen karsinan ovessa olevaan naulaan ja suljin karsinan oven.\nKävin vielä ruokintahuoneessa lisäämässä Kiran ruokakuppiin pari porkkanaa, jotka pienin käsissäni kolmeen osaan.\n+40vr :) Hui miten pelottavaa :o\nTänään oli huikea päivä! Olin tuonut aamupäivästä Viennasta toisen oman hevoseni, Danin Tarumaan uuteen Yksityistalliin! Talli oli kohonnut ennätysvauhtia ja oli nyt jo muuttovalmis. Kira muuttaisi sinne myös, joten saatuani Danin kamat ojennukseen lähdin viemään myös Kiran tavaroita uuden tallin varustehuoneeseen. Olin varannut hevosilleni vierekkäiset paikat suitsille ja satuloille. Kiran varustelaatikon asetin hyllylle Danin laatikon viereen. Minun hevoseni.\nKarsinat oli laitettu jo valmiiksi, purut pohjille vain. Hain Ratsutallista Kiran vanhasta karsinasta sen punaisen heinäverkon, suolakiven ja karsinakyltin. Nyt tämä tamma muuttaa. Yksityistallissa asettelin kamppeet paikoilleen tarkasti ja karsinakyltin oveen. Täällä asuu Kira. Dani oli vastakkaisessa karsinassa. Hain vielä Kiran ruokintaämpärin, porkkanat, loimet ja pesutarvikkeet uuteen talliin. Voi vitsit, ihan kuin olisi muuttanut oikeasti uuteen paikkaan! Olin jollain tavalla aivan innoissani asiasta ja toisaalta jotenkin haikeissa mielin. En tiedä miksi, ehkä Ratsutallista oli vaan tullut jo niin koti meille. Asettuisimme varmasti hyvin myös tänne uuteen "siipeen". Serene harmitti minua edelleen.. Nyt se ei olisi edes samassa tallissa enää!\nKira laidunsi Puutarhassa tuttujen kavereidensa kanssa. Sinne se onneksi saisi jäädäkin. Uudesta tallista olikin nopeampi viedä Kira Puutarhaan kuin Ratsutallista. Tästä pääsi myös nopeasti maastoesteradalle ja maneesiin. Yksityistallin piha-alue oli vielä täynnä sora- ja hiekkakasoja, rakennustarvikkeita lojui ympäriinsä ja maa näytti myllätylle. Kyllä se tästä vielä asettuisi :)\nIllemmasta talutin Kiran uuteen talliin. Se katseli minua ihmeissään, että mihin olin sitä oikein viemässä. Tamma kohahteli kävellessään uuteen tallirakennukseen. Se hidasti vauhtia ja katseli hetken. Annoin sen haistella rauhassa uusia paikkoja, mutta enemmän sitä tuntui kiinnostavan tallin asukkaat kuin itse talli. Laskin sen haistelemaan Dania kaltereiden välistä. Kira ei tainnut tykätä pojasta; se luimisti korvansa heti saatuaan nuuskun oriista ja yritti näykätä poikaa. Kira ei tunnetusti pitänyt oreista, paitsi Edistä se jostain syystä tykkäsi. Käänsin Kiran sen omaan uuteen karsinaansa ja jätin sen sinne tutustumaan. Ripustin sen punaiset päitset karsinan oveen niille varattuun koukkuun. Kirakin löysi heinäverkon alta aikayksikön. Tallissa kävi kotoisa rouske. Rita kävelytti juuri Kudan talliin; "Hei, Amanda! Oletkin saanut jo molemmat hevoset talliin!" hän riemuitsi. "Joo, juuri toin Kiran sisään. Danin hain aamupäivästä", vastasin hänelle. "Sepä mukavaa! Mitä pidät uudesta tallista?" hän hihkui malttamattomana. Hän oli selvästi siihen tyytyväinen. "Tämä on upea! Toki hieman kylmä vielä, tarvitsee hieman eloa. Tämä on niin.. uusi", vaikeroin Ritalle ja hymyilin vinosti. "Totta, uusi rakennus on aina uusi. Mutta kyllä tästä hyvä tulee, Ama. Ihan varmasti!" Rita hymyili säihkyvästi. "Niin tulee, ihan varmasti!" jatkoin ja hymyilin leveästi. Tottahan se oli, heti kun saisimme talliin muutaman hevosen ja arki alkaisi pyöriä sielläkin, niin talli tuntuisi heti kotoisammalle. Rita talutti Kudan karsinaan ja lähti hakemaan Masteria. "Nähdään huomenna, Rita!" huikkasin hänen peräänsä. "Minä lähden tästä kotiin välillä", jatkoin ja Rita heilautti kättään merkiksi.\nKaarsin punaisen audini Tarumaan pihaan. Loikkasin ulos autosta, suljin oven ja astelin reippaasti talliin. Aurinko paistoi kirkkaasti taivaalta, mutta ilma oli syksyisen viileää. Pieni tuuli puhisi puiden kuivia lehtiä kahisuttaen ja lennättäen niitä mukanaan maahan. Oli jo iltapäivä.\nTallissa oli lämpimämpi. Astelin reippaasti Kiran karsinalle alkaakseni puhdistaa sitä. Rita asteli toimistostaan luokseni: "Hei, Amanda!" hän huudahti nähtyään minut. "Hyvä kun näin sinut. Kuule, asiani koskee Viennaa, toista talliani, jossa sinulla on myös yksityishevonen, Dani." Katsoin häntä hieman kysyvästi ja samalla ajatukseni laukkasivat ympäriinsä päässäni; mitä asia voisi koskea? Oliko sattunut jotain? Olinko unohtanut maksaa tallivuokran? "Nii-in..?" kysyin, jopa ääni hieman väristen. "Ajattelin yhdistää tallin asukit tänne Tarumaahan ja luultavasti myydä paikan. Aikani ei millään riitä molempiin paikkoihin!" Rita jatkoi selvästi hieman harmistuneena. Minä jatkoin tuijottamistani kysymysmerkki edelleen pääni yllä. "Halusin vain kysyä, tai oikeastaan varmistaa, että haluathan tuoda Danin tänne Tarumaahan? Alamme rakentaa yksityishevosille uutta tallirakennusta tänne Tarumaahan!" Rita ilmoitti. Minulla kesti hetki selvitellä ajatuksiani ja ymmärtää mitä olin juuri kuullut. Jos nyt oikein ymmärsin, niin HIENOA! "J-jooh! Kyllä, tietenkin! Siis mitä ihmettä?" sopersin Ritalle vastauksen. Hän naurahti nähdessään hämmennykseni. "Anteeksi, että tämä tuli näin pian, mutta tosiaan rakennamme 15 paikkaisen uuden tallirakennuksen tuonne konevajan ja Puutarhan taakse. Siirrän sinne Ratsutallinkin kaikki yksärit, joten myös Kira muuttaisi sinne. Tuon Viennasta muutaman hevosen tänne lisää. Jännittävää! Saan jälleen koko touhun yhteen paikkaan!" Rita selvensi ja hihkui riemusta. "Okei, tuohan on ihan mahtavaa! Kuulostaa upealta, kyllä minulle käy!" vastasin hänen riemuunsa ja hihkuimme siinä hetken yhdessä riemusta. "Kiitos, Amanda. Tiesin, että ymmärtäisit!" hän vinkkasi minulle silmäänsä. "Hei muuten, asiaan liittyen..", vaikersin Ritalle. Minun oli aika ilmoittaa kauan miettimäni asian päätös: "nyt sitten jos Danikin muuttaa tänne ja Kira on kantavanakin.. niin luulen, että joudun lopettamaan Serenen hoitajana", lähes kuiskasin hänellle. Rita katsoi hieman suruissaan minua hetken. "Ymmärrän täysin, Ama. Ei se mitään! Suuret kiitokset tähän astisesta. Toivotaan, että Serene löytää uuden, hyvän hoitajan. Ja eihän se täältä mihinkään lähde, joten näet sitä aina kun haluat ja jos hoitajaa ei heti löydy ja sinulla on aikaa, voit aina kysyä Mimmiltä jos voisit liikuttaa sen" Rita saneli. Suuri helpotus täytti sisimpäni. "Kiitos, Rita" sain sanottua nieleskellessäni kyyneleitä. Serestä oli tullut minulle tosi rakas ja tärkeä tamma. Mutta Rita oli oikeassa, näkisin sitä kyllä vielä!\nHetken kuluttua olin saanut Ritan kanssa keskustelut keskusteltua ja Kiran karsinan siivottua. Ajattelin pitää tänään rennon ilman-satulaa -maaston. Toivottavasti Kira olisi tänään suht hyvällä tuulella, ettei se lennättäisi minua selästään.. Nappasin varustehuoneesta sen suitset käsiini ja tallin ovensuusta sen harjalaatikon ja marssin Puutarhalle.\nSuljin Puutarhan portin perässäni ja huutelin Kiraa, joka seisoskeli tarhan keskivaiheilla puiden alla Aden kanssa. Nitaa ei näkynyt, Mimmi oli ehkä sen kanssa jossain. "Kiraa, tuleppas tänne päin tyttö!" huutelin sitä samalla viritellessäni suitsia aidantolppaan. Tamma lähti kuin lähtikin löntystelemään suuntaani. Ade katseli ihmeissään, otti muutaman askeleen Kiran perässä, mutta jäi katselemaan touhua etäämmälle. Kira tallusti hienosti loppuun saakka. Kiittelin ja kehuin tammaa ja silittelin rauhallisesti sen siroa päätä ja kaulaa. Se ummisti silmiään ja laski päätään, nautti. Harjasin tumman hevosen rauhallisesti läpikotaisin, tarkastin sen kaviot ja selvitin sen hännän. Lopuksi suitsin sen vaivattomasti ja suutelin sitä otsalle. Hyvä päivä tänään.\nTuuli oli hieman yltynyt puuskittaiseksi ja lehdet kahisivat tiuhasti läheisissä koivuissa. Ratsastin maneesin vierestä lähtevää hiekkatietä pitkin rauhallisesti. Tamma vaappui allani ja tuntui lämpimälle reisiäni vasten. Lehtiä sateli puista eteemme. Kira asteli varmasti ja rauhallisesti eteenpäin. Jokin kutitti niskaani, tunsin sen kipittävän. Nappasin nopeasti sormiini hiuksiini yrittävän hirvikärpäsen. Hyi iljetys! Nitistin sen sormieni väliin ja heitin pois. Tunsin inhotuksen värinän kulkevan läpi vartaloni. Syksyn ainoa huono puoli oli nuo otukset! Pian yksi kipitti Kiran kaulassa ja kurkotin äkkiä ottamaan sen pois. Yhtäkkiä tuntui kuin niitä olisi kipitellyt joka paikassa. Yritin sulkea ne mielestäni ja rauhoittua nauttimaan ratsastuksesta. Kohensin hieman kauluksiani, jotta ne muka suojaisivat kaulaani niiltä paremmin. Kira huokaisi syvään. Silitin sitä pitkin, rauhallisin vedoin kaulasta ja hymyilin. Tammasta alkoi irrota tummaa karvaa jo melkolailla. Aivan, toinen huono puoli syksyssä. Vaikka Kirasta ei onneksi ihan älyttömästi karvaa lähtenytkään ja pyrin loimittamaan sitä huolellisesti läpi talven. Poskeeni läpsähti jälleen yksi ällöttävä hirvikärpänen, jonka nappasin vapisevin sormin pois mahdollisimman pian. Menkää muualle meistä! Keräsin nopeasti ohjakset ja kehotin Kiran raviin. Kira nosti vain päätään ensin, kehotin uudelleen, jolloin se hypähti rauhalliseen raviin. Tasapainoilin selässä ilman satulaa. Viileä tuuli hyväili kasvojani.\nRavasimme rauhallisella askeleella pienen hetken hiekkatien suoraa pitkin. Hirvikärpäset tuntuivat jääneen jälkeemme, onneksi. Hidastin Kiran takaisin käyntiin. Se pudottikin askeleensa heti merkin saatuaan käyntiin ja meinasin horjahtaa selästä äkkinäisen liikkeen vuoksi. Taistelin itseni takaisin tasapainoon ja jatkoin nautiskelua. Taivas oli vetäytynyt syvään harmaaseen pilveen. Pian käsilleni ilmestyi märkiä pisaroita, alkoi sataa vettä! Voi juku, olimme melko kaukana jo tallista.. Noh, toivottavasti se olisi vain heikko kuuro. Jatkoimme matkaa eteenpäin rauhallisesti. Kira heilutteli korviaan sadepisaroiden osuessa niihin. Koivujen kuivat lehdet kahisivat sateen kastellessa niitä. Hetken ratsastettuani edelleen eteenpäin ja sateen vain edelleen yltyessä, päätin kääntää Kiran takaisin kotiinpäin. Johan tästä tulisi ihan hyvä lenkki näinkin! Nostin tamman jälleen raviin ja laskin hieman päätäni, jottei pisarat lentäisi silmiini. Kira ravisteli päätään ravatessaan, sade taisi mennä sen korviin. Kira ei ollut mikään veden ystävä, niinkuin kaikki varmaan jo tietävätkin. Se veti korvansa luimuun pitkin kaulaa ja laski päänsä alemmas, sitä iljetti sade. Äkkiä kotiin ja kuivaan talliin! Ratsastushousuni alkoivat päästää vettä lävitseen reisieni päältä. Ravissa käyvä pieni viima siihen päälle vielä, olin viluissani. Hidastin Kiran käyntiin, vaikka olisin tahtonut tallille nopeasti. Tie kuitenkin mutkitteli tässä kohtaa hieman ja edessämme oli pieni nyppylä. Sade yltyi edelleen, kastuisimme aivan läpimäriksi! Hartioihini alkoi koskea, sillä jäkitin niitä ylhäällä suojatakseni niskaani. Ratsastuskypärän lipasta valui pisaroita ja nahkaiset ohjat alkoivat tuntua melkein limaisilta märissä käsissäni. Voi luoja..\nNoin kaksikymmentä minuuttia myöhemmin raahustimme tallin pihaan. Vettä satoi edelleen, kovaa. Olin jo luovuttanut. Minun oli kylmä, olin alusvaatteitani myöten läpimärkä, samoin Kira. Se roikotti päätään alahuuli pitkällä ja sen korvat olivat valuneet sivuille, kuin lehmällä! Se löntysti eteenpäin rauhallisesti, olimme antautuneet sateelle. Tämä kuului syksyyn, tällaista se on. Vilunväreet juoksivat selkääni pitkin ja nenäni vuoti. Ihanaa, olimme tallilla! Loikkasin vikkelästi alas Kiran selästä ja jäin seisomaan haara-asentoon; tuntui kuin olisin laskenut alleni! Yäk, mikä olo.. Kädet levällään ja jalat haarassa kävelin varpaillani talliin, Kiran ohjat pikkurillissäni. Kira käveli perässäni suojaan ja ravisteli heti perusteellisesti. Hevoset oli haettu jo sisään. Talutin Kiran suoraan karsinaan, riisuin sen suitset ja vein ne varustehuoneeseen. Kipaisin loimihuoneesta Kiran punaisen talliloimen ja heitin sen sille päälle. Itse raahauduin piakkoin autoon ja suuntasin kotiin lämpimään suihkuun ja sohvalle viltin alle! Hrr..\nAivan ihanan syksyinen tarina! Hyi vihaan hirvikärpäsiä ja tunsin tuon tunteen kuinka sateessa kastuu märäksi kaikki. Ja se märän hevosen tuoksu sekä hevosen karvat liimaantuneena märkiin käsiin tallitöiden ohessa. +50vr! Ehdottomasti <3 Antaisin sinulle syksy merkin jos meillä olisi sellainen käytössä :D\nKiran kanssa tässä ollaan käyty aika tuulella, etten sanoisi :D Toivon tosiaan sen johtuvan tiineydestä. Josta tulikin mieleen, että täytyy kutsua eläinlääkäri käymään meillä tekemässä tiineystarkastus Kiralle :) Ehkä saisinkin jo tietää kumpi meillä on tiedossa, tamma vai ori! <3\n1.9 meillä oli Idan pitämä kouluvalmennus. Se oli oikein kiva! Uutta opittavaa ei juuri ollut, mutta vanhan kertaus näytti tekevän meille hyvää! Siellä Kira onneksi vielä jaksoi keskittyä suht hyvin ilman typeriä kikkoja ja testejä :D Niitä on viimepäivinä sadellut mukavasti yllättäviin väleihin; milloin näykkimisiä pepusta, kummallisia älynväläyksiä kesken treenin ja maastossa jotain omia kummituksia tuntuu hyppivän tielle milloin mistäkin.. Noh, jokatapauksessa valmennus meni hyvin! :) Muutamaa kohtaa viilailtiin hieman tarkemmin ja Idan antama rata suoritettiin muutaman kerran läpi. Kira oli hieman ihmeissään, kun valmennukseen oli osallistunut myös yksi ulkopuolinen ratsukko; Tarumaan avoimissa ovissa tapaamani Mintzu oli tullut valmennukseemme upealla torinhevostammalla Amuletilla. Se oli kaunis punertavan rautias, jolla oli valkeat sukat takajaloissaan. Kiralle tämä oli outo tapaus, vaikka kisoissa ollaankin käyty ja paljon vieraita siellä nähty, mutta nyt oli tämä yksi vain? :D Sain Kiran kuitenkin työskentelemään hyvin vieraista huolimatta. Olipa mukava saada Tarumaahan myös ulkopuolisia nauttimaan hyvistä valmennuksistamme :)\nMuuten ollaan Kiran kanssa hissukseen treenailtu. Vielä ilmotin sen muutamiin kisoihin tämän kuun lopulla, mutta sitten se saa jäädä pikkuhiljaa äippälomalle kisahommista :) Syksy on saapunut ja olemme käyneet maastossa paljon ihan vain nautiskelemassa siitä. Rakastan syksyä, se on lempivuodenaikani! Metsä on silloin kauneimmillaan ja jotenkin salaperäisen oloinen, syksyssä on taikaa <3 Kira on myös rauhoittunut hyvin metsässä omista hormonihyrräilyistään; se katselee korvat hörössä puista rauhallisesti leijailevia kuivia lehtiä, huokailee raikasta, viileää syksyistä ilmaa suuriin sieraimiinsa ja huokaa syvään, se tallustaa rauhallisesti lehtien kahistessa sen jaloissa. Syksyn värit alkavat hiljalleen vallata puita ja metsän yleistä näkymää, mutta ei aivan vielä. Tämä on vasta alkua. Kuitenkin olen saanut jo muutamana päivänä pukea takkia tiukasti ympärilleni ja vetää ratsastushanskat syvälle käsiini. Illat pimenevät yhä varhaisemmin ja tallin ulkovalo syttyy jo pian seitsemän jälkeen palamaan.\nOlemme treenanneet koulua Kiran kanssa myös kentällä kaksi kertaa. Toisella kerralla putosin, kun Kira keksi hypätä altani pois säikähtäessään jotakin, ehkä kentän laidalla ollutta puomia, joka tosin oli ollut siinä koko puolituntisen treenimme ajan.. Satutin kankkuni hieman, mutta treenasin hampaat irvessä tamman loppuun asti. Seuraavan päivän parantelin jäseniäni kotona.\nToisella kertaa kävi onneksi hieman paremmin; kesken hienosti menneen laukkaharjoituksen Kira päätti pysähtyä kuin seinään! Pysyin kuin ihmeen kaupalla selässä, enkä keksinyt syytä tempaukseen. Jatkoin harjoitusta ja tamma kulki kuin mitään ei olisi tapahtunutkaan :D Tämä oli taas niitä sarjassamme "toivottavasti kukaan ei nähnyt tuota" -kohtauksia!\nKira liikkuu kyllä melko hyvin, välillä se tuntuu laukassa jäykälle ja harjoitusravissa se tuntuu kireälle. Olemme kuitenkin saaneet askellukset ja tehtävät tehtyä ihan hyvin. Taidan painottaa sitä nyt enemmän maastoon.\nMuuten olen ollut töissä hyvin kiireinen, sillä osa-alueeni on laajentunut nyt pelkästä purkajasta ihan kassatyöntekijäksi. Lisäksi olemme alkaneet treenaamaan salibandyä tosissamme, tähtäämme aluekisoihin asti joukkueemme kanssa! Salibandy on mukavaa, se saa tasapainotettua ajatukset töiden ja tallin välillä. Lisäksi pääsee kuntoilemaan ihan kunnolla, mikä auttaa purkamaan stressiä. Joukkueemme tytöt ovat tosi mukavia! :)\nTarumaa on vaikuttanut melko hiljaiselta viimeaikoina. Rita on lomalla viikon ajan Mikon kanssa, Mimmi pyörittää tallia nyt lähes yksinään. Esa käy tekemässä joitain hommia tallipihassa ja ympärillä. Olen auttanut Mimmiä pari kertaa karsinoiden kanssa ja kerran kävin ratsastamassa Nitan maneesissa! Se on upea tamma! Ihan en heti päässyt sinuiksi sen kanssa, se tuntui niin isolle ja erilaiselle kuin nämä omani, mutta hetken päästä löysimme yhteisen sävelen ja pieni esterata suoriutuikin meiltä mukavasti :) Mimmi oli Titin kanssa mukana, meillä oli hauskaa!\nSellaista meille tälläkertaa kuuluu :)\n+50vr. Kiitos avustasi Tarumaassa. Tosiaan hiljaista on ollut, mutta toivon että se tästä taas virkistyy :)\nSaavuin tänään tallille iltapäivästä. Nyt olisi melko pikainen käynti, sillä illalla menisin vielä salibandytreeneihin! Minulla oli pelikamat mukanani, joten voisin lähteä sinne suoraan tallilta.\nMenin talliin. Mimmi oli varustamassa Titiä juuri käytävällä ja tervehti minua iloisesti. Vaihdoimme nopeat kuulumiset tytön kanssa, hän aikoi maneesiin tamman kanssa ja minä suunnittelin maastoa. Juttelimme samalla kun putsasin Kiran karsinasta muutamat kikkareet pois. Mimmi oli iloisella tuulella ja juttua tuntui riittävän tänään! :) Juttelimme tulevista mätsäreistä ja syksystä. Sain karsinan putsattua nopeasti ja aloin keräillä Kiran harjoja ja varusteita pikkuhiljaa käytävälle. Mimmi sai Titin juuri valmiiksi ja lähdimme yhtä matkaa ulos, hän jatkoi maneesiin ja minä Puutarhalle.\nIlma oli mukava; aurinko paistoi, taivaalla oli vain muutama ohut viiru pilviä eikä tuullut laisinkaan. Ilma oli jo hieman syksyisen viileä siihen nähden, että aurinko sai paistaa täydeltä taivaalta. Minulla oli ylläni tummansininen huppari, josta olin käärinyt hihat kyynärpäilleni asti. Jalassani minulla oli mustat ratsastushousuni, ehkä ne voisi pestä taas.. Olin ostanut Satulakaupasta itselleni parit uudet ratsastushousut, mutten raaskinut vielä ottaa niitä käyttöön. Hemmetti, käytettäväksihän minä ne ostin, juuri siksi että voisin laittaa jalkaani välillä jotain muutakin kuin nämä iänikuisen vanhat mustat housuni.\nKeräsin Kiran päitset käsiini ajatuksissani ja livahdin tarhaan. Nostin katseeni käsistäni ja näkökentässäni oli suuri turpa. Räpyttelin hetken silmiäni ja yritin ymmärtää mitä näkökentässäni oli; Nitan turpa. "Ööö, terve tyttö!" sain soperrettua. Tilanteen koomisuus sai minut kihertämään itsekseni, mutten uskaltanut nauraa ääneen, ettei kukaan luulisi minua täysin hulluksi! Ohitin yli-uteliaan Nitan edelleen nauruani pidätellen ja pudistin päätäni itsekseni; mikä tilanne!\nKira katseli minua kuin mielipuolista - mikä ehkä vaikutin olevanikin. Kävelin tammani luokse typerän leveä virne naamallani ja aloin pukea sille päitsiä. Kira nosti päänsä ja käänsi sen pois. Virne hävisi naamaltani ja kulmakarvani vetäytyivät kurttuun. "No mikäs sinulla on tänään?" kysyin siltä ja yritin pukea päitsiä uudelleen. Kira luimisti korvansa ja nosti päänsä jälleen. Katsoin sitä hetken kysyvästi ja heitin riimunnarun sen kaulan ympäri. "Noh?" tivasin sille yrittäen vielä kerran. Kira yritti pakoilla jälleen, mutta sain pidettyä sen pään alhaalla riimunnarusta nykäisemällä ja pujotin päitset nopeasti sen päähän. Kira luimi osoittaakseen mieltään. Mikä hiivatti sitä riivasi?! Nappasin riimusta kiinni hämmentyneenä ja lähdin kävelemään portille päin. Kira ei hievahtanutkaan, mutta kun nykäisin riimusta kerran hieman napakammin, se lähti liikkeelle. No huhhuh.\nSaatuani tamman talliin, aloin pyörittää kumisukaa sen karvalla. Kuulostelin hieman sen käytöstä, ehkä sillä oli jokin paikka kipeä? Suin tamman läpi ilman minkäänlaisia merkkejä. Harjasin sen uudestaan kovemmalla harjalla, jolloin se luimisti kun olin harjaamassa sen vatsan alusta. "Onko täältä kipeä?" kysyin siltä hieman huolestuneena. Harjasin lautaset ja palasin vatsan alle, mutta tamma ei reagoinut enää mitenkään. Outoa. Putsasin sen kaviot, joissa se temppuili myös; takakaviot eivät nousseet ollenkaan, ennenkuin nojasin siihen niin kovin, että koko tamma meinasi kaatua! Jestas. Ja kumpikin puoli, sama juttu! Huohotin, kun olin saanut kaviot puhtaaksi. Menin sen pään luokse kysyäkseni mikä sitä riivasi ja ennenkuin edes ehdin avata suutani, sain vastauksen; Kira luimisti korviaan ja näykkäisi ilmaa naamani edestä. Että sellaista. Ei tainnut tammaa huvittaa tänään. Nykäisin riimusta ja komensin sitä tiukasti; "Nyt loppuu tuollainen pelleily!" Kira mulkaisi minuun päin ja taisi alkaa mököttää. Tuhahdin ja lähdin hakemaan sen varusteita. Mitähän tästäkin tulisi..\nVarusteiden laitto sujui melko hyvin pelleilemättä, ilmeisesti komentoni oli mennyt perille. Talutin tamman tallipihaan ja asetin jalkani jalustimelle. Yritin ponnistaa selkään, kun Kira väisti alta! Se ei tehnyt sitä koskaan! Sen korvat olivat käännetty taakse, mutta eivät olleet luimussa. "No mitä ihmettä, Kira?!" kysyin siltä hieman korotetulla äänellä. Yritin uudestaan ja pääsin selkään. Kira lähti oitis liikkeelle. "Ptruu ptruuu!" pidättelin sitä. Satulavyö olisi kiva kiristää. Tamma askelsi allani eestaas levottomasti. Ohjasin sen tallin seinää vasten, jossa se hölmö pysyi aina paikallaan. Kiristin satulavyön ja ohjasin tamman maastoon.\nLähdimme pihaton ja ponitallin välistä vievälle reitille. Kävelimme rauhassa metsän siimekseen ja käännyimme oikealle lähtevälle polulle. Kiipesimme harjun ylitse ongelmitta, mutta kun laskeuduimme lammelle, Kira säpsähti jotain. "Mikä on?" kysyin tammalta ja yritin katsella lammen ympäri vievää tietä ja metsikköä, oliko siellä joku, tai jokin? En nähnyt mitään. Kannustin Kiraa uudestaan eteenpäin ja se käveli pari askelta ja pysähtyi jälleen heilutellen päätään ja sen korvat pyörivät päässä kuin karusellit. Puristin pohkeeni uudelleen sen kupeisiin ja tamma vääntyili allani haluamatta mennä eteenpäin. "No mikä ihme.." tuhahdin jo hieman epätoivoisesti ja katselin ympärillemme, ei mitään! Tyynen lammen pintaan kävi auringon valo, joka oli hieman häikäisevä, sitäkö se nyt muka pelkäsi?! Huokaisin ja yritin rentoutua. Painoin pohkeeni tamman kylkiin päättäväisesti ja se lähti liikkeelle hermostuneesti. Ollessamme lammen rannan kohdalla, josta pääsisi uimaan, Kira väisti peloissaan allani tien toiseen reunaan. "No herranisä, se on se sama lampi missä ollaan käyty uimassakin pösilö!" tuhahdin sille. Sitten se jatkoi matkaansa normaalisti. Mikä ihme sitä vaivasi..\nKiersimme lammen loppuun onnistuneesti ja astelimme kauniiseen metsään. Metsäosuudella oli rauhallista, linnutkaan eivät laulaneet tähän aikaan vuodesta. Muutamia lehtiä tippui puista. Kira oli täysin rauhallinen, niinkuin minäkin. Tämä oli ihana paikka.\nPian tulimme hiekkatielle, jossa kannustin Kiran raviin. Se viskasi päätään ja jatkoi kävelyä. Raavin päätäni ja kurtistin kulmiani. En ymmärrä sitä. Annoin uuden kehoitteen ja sain jonkinlaisen ravin aikaiseksi, luimimisella ja pienellä pukilla varustettuna. No oho. Ravi kuitenkin meni rennosti, en edes yrittänyt laukkaa. Aloin keventää ja ravasimme mukavasti maisemia katsellen koko pätkän. Kira puuskutti hiljaa askelten tahdissa korvat hörössä. Mietin, mikä sitä vaivasi. Pitäisikö minun olla huolissani vai jämäköityä? Oliko se kipeä vai pelleilikö se vain? Ei se ollut tehnyt tällaista aikoihin, jos koskaan! Hidastin käyntiin ja poikkesin jälleen metsään.\nTulimme pellon reunaan ja lähdimme kävelemään pellon halki. Hylätty maatila seisoi jykevänä paikoillaan, mikään ei näyttänyt olevan muuttunut siellä. Huokaisin syvään ja annoin Kiralle pitkät ohjat; jos tälläkertaa vaan käveltäisiin pellolla. Juuri kun sain ohjia löysättyä, Kira alkoi liikkua sivuttain korvat hieman luimussa. Keräsin ohjat takaisin käsiini ja yritin suoristaa sitä. Sen vauhti kiihtyi ja kiihtyi, sen etupää pysähtyi ja se heitti takapäänsä menosuuntaan ja pysähtyi. Pysyin juuri ja juuri selässä ja oikaisin itseni tamman pysähdyttyä. "Mitä ihmettä, Kira!" kailotin sille. Hermoni oli loppu, en tajunnut sitä! Käänsin sen oikeaan suuntaan ja kehotin eteenpäin. Se tuntui valuvat altani ja käsistäni, eteenpäin vievät askeleet olivat jotain käynnin ja ravin välimaastoa, tölttiä ehkä? Sen pylly tuntui luuhaavan maata ja sitten se pukitti ja seisahtui. Olin aivan äimänä sen selässä, se ei tuntunut olevan nyt yhteistyöhaluinen ollenkaan! Huokaisin taas syvään, rauhoitu Ama. Pidä malttisi, järkevöidy. Harkitsin jo selästä alas tuloa ja Kiran tallille taluttamista, mutta sitten päädyin vielä kokeilemaan. En uskonut, että se olisi kipeä. Annoin selkeän avun tammalle ja hieman päätään viskaisten se nytkähti vauhdikkaasti liikkeelle, mutta hidasti vauhtinsa lähdön jälkeen rauhalliseen käyntiin. Noniin, ei mitään ongelmaa. Tallustimme hienosti pellon toiseen päähän. Juuri kun olimme astumassa metsään vievälle polulle, tamma kiskaisi päänsä alas ja alkoi syödä korkeaksi kasvanutta heinää pellon laidalta. Sen korvien asennosta ja liikehdinnästä jotenkin näin, että se vinoili minulle. Nykäisin topakasti ohjista ja kehotin sitä jatkamaan. Eihän se koskaan syönyt kuolaimet suussa heinää! Tamma jatkoi muina miehinä matkaansa ja pinnani oli jälleen venytetty äärimmilleen.\nLoppumatka sujui ihan rauhallisesti. Mietin pääni puhki kaikkia sen tempauksia, mutten keksinyt yhtä selkeää syytä mistä kaikki voisi johtua. Pysäytin tamman tallipihaan ja laskeuduin alas. Painoin käsilläni vielä jalustimesta testatakseni reagoiko se selkään kohdistuvasta paineesta, ei reaktiota; Kira katseli maisemia eikä vähät välittänyt puuhistani. Sitten vein sen talliin ja purin sen varusteet. Hieroin sen selkää ja painelin sitä, jos se olisi kipeytynyt. Kira ei kuitenkaan edelleenkään välittänyt puuhistani tuon taivaallista, joten ehkä se ei ollut sitä. Harjasin tamman huolellisesti, eikä se reagoinut taas mihinkään. Mimmi tuli talliin ja pyysin häntä luoksemme. Kira luimi hänellekin, muttei tehnyt muuta. Mimmi oli ihmeissään. Selitin hänelle lenkkimme ja mietimme yhdessä, mikä kiikastaa. Hetken mietittyämme Mimmi ehdotti, voisiko se johtua siitä, että se on kiimassa? Sitten minulla välähti, se on astutettu. Voisiko se johtua oikeasti siitä? Mimmi nauroi ja sanoi, että se varmaan johtuu siitä; kantavat tammat ovat ihan tuuliviirejä! Nauroimme yhdessä asialle ja ajattelin tarkkailla sitä pari päivää. Toivottavasti se olisi vain sitä. Toisaalta, joudunko mitä sietämään tällaista jouluun saakka!? Voi luoja..\nSiivosin varusteet paikoilleen ja vein Kiran takaisin tarhaan, jossa se näytti luimivan Adellekin. Palasin talliin ja menin kerhohuoneeseen syömään. Zara tuli pian perässäni, hän oli juuri käynyt kentällä ensimmäistä kertaa Viiman kanssa. Juttelimme tovin kerhohuoneessa, kunnes minulle tuli jo kiire treeneihin!\nVoihan Kira mamma! :D +40vr\nTänään tulin tallille jo aamupäivästä viettämään ansaittua vapaapäivää. Ilma oli mukava; aurinkoinen, noin 18-20 astetta lämmintä, puolipilvistä. Pienoinen tuuli puhalsi silloin tällöin. Minulla oli ylläni mustat ratsastushousuni, vaalean toppini päälle olin vetänyt vanhahkon tallille soveltuvan mustan hupparin, jonka päällä oli vielä punainen clubitakki. Punaiset hiukseni olin kietonut huolettomalle letille.\nKaarsin punaisen autoni tallin parkkipaikalle ja hyppäsin ulos. Kevyt tuuli heitteli otsani yllä roikkuvia hiuksia, jotka eivät yltäneet letille asti. Korjasin harhailevat hiukset kädelläni korvani taakse ja astelin talliin.\nRita puuhasteli toimistossaan ovi auki ja Mimmi puuhasteli karsinoiden kimpussa. "Moikka kaikille", kailotin astellessani kohti Kiran siivoamatonta karsinaa. "Moi!" Mimmi huikkasi heti tervehdykseni perään Akin karsinasta. "Ai hei, Amanda!" Ritakin tervehti pian nostaessaan katseensa papereistaan. Hän hymyili ystävällisesti ja jatkoi taas hommiaan. Nappasin vapaan talikon käytävältä ja ryhdyin putsaamaan Kiran karsinaa samaan kärryyn, jota Mimmi oli täyttämässä. "Laitan nämä samaan kyytiin, jos ei haittaa? Voin käydä tyhjentämässä tämän sitten", kerroin Mimmille kaataessani ensimmäistä talikollista kikkareita kottikärryn kyytiin. "Joo, käy hyvin! Ei täältä tule enää paljoa, voin käydä sitten hakemassa puruja tässä välissä niin saat tyhjentää rauhassa", hän kertoi. Ja näin toimittiin.\nKun olin saanut karsinan putsattua ja kottikärryn tyhjennettyä, ajoin kärryn suoraan tammojen karsinarivistön päätyyn, sillä tiesin Mimmin jatkavan niistä. Kävin hakemassa Kiran harjat käytävälle valmiiksi ja lähdin hakemaan tammaa Puutarhasta.\nNoin puolisen tuntia myöhemmin kipusinkin Kiran selkään jo kentällä. Kiristin satulavyön ja asettelin kannikkani satulaan hyvin. Lähdimme kävellen kiertämään kenttää uraa seuraten. Parin kierroksen jälkeen aloin tehdä helppoja tehtäviä, voltteja, suunnanvaihdoksia, pääty-ympyröitä.. Kira oli hieman hajamielisen oloinen tänään ja tuijotteli kovasti tallille päin. Aloin ohjailla sitä pitkin kenttää, tein pysähdyksiä ja muita herätteleviä tehtäviä, joilla sainkin sen hieman paremmin kuulolle. Pian nostin ravin ja hidastin takaisin käyntiin. Sitten nostin uudelleen ravin, ravasin leikkaavan radan ja hidastin käyntiin. Nyt Kira tuntui heräilevän vielä paremmin. Sitten nostin sen raviin ja muuttelin tempoa aina kootusta ravista lisättyyn raviin. Aloin hakea pikkuhiljaa taivutuksia pitkillä suorilla. Kira puuskutti tasaisesti ja piti korvansa visusti minuunpäin. Sen lihaksikas, mutta siro pitkä kaula oli kaartunut kauniisti ja tamma askelti tahdikkaasti allani. Aurinko oli painunut hetkeksi pilveen ja ilma oli jopa hieman viileän tuntuinen. Olisi melkein pitänyt olla hanskat kädessä..\nTaivutuksien jälkeen nostin pääty-ympyrällä laukan ja jatkoin pitkälle suoralle lisäten askelluksen lisättyyn laukkaan. Hidastin toiseen päätyyn ja pudotin tamman ihan käynnille asti. Kävelimme jälleen aloituspäätyyn ja nostin laukan taas pääty-ympyrällä. Yritin hioa Kiran laukkaa kentällä ja saada temponlisäyksistä hieman selkeämpiä. Laukkaharjoitukset tuntuivat jäävän meillä jotenkin melko vähälle. Muutaman lisäyksen jälkeen vaihdoin suuntaa ja tein saman tehtävän toiseen suuntaan. Oikea puoli tuntui hieman tahmealta tänään, joten kävellessämme ensimmäisen lisäyksen jälkeen takaisin aloituspäähän kiersin sillä yhden ylimääräisen voltin yrittäen samalla asettaa sitä hieman. Seuraavalla kierroksella se jo tuntui hivenen paremmalta, tai sitten vain kuvittelin.\nTempojen jälkeen jatkoin vastalaukkaharjoitukseen. Nostin päädyssä laukan ja ratsastin kiemurauran pitäen laukan kokoajan samanpuoleisena. Tässä Kira joutui miettimään oikein kunnolla. Minä yritin parhaani mukaan pitää askelta selkeänä ja parin harjoituksen jälkeen Kirakin tuntui jo rentoutuvan. Laukka rullasi kivasti ja minun oli helppo myötäillä liikettä istunnallani. Muutaman harjoituksen jälkeen hidastin puhisevan tamman jo kevyees raviin ja ratsastin pari rauhallista kierrosta ilman tehtäviä. Kira pärskähti kuuluvasti ja ravisti päätään hidastaessani sen käyntiin. Annoin sille pitkää ohjaa ja tamma venyttikin kaulaansa pian. Tuuli työntyi avonaisesta takinkauluksestani sisään ja tuntui hyytävän kylmältä hieman nihkeällä ihollani. Vedin takkini ylös asti kiinni ja nostin huppua niskani suojaksi. Ilmassa alkoi olla jo syksyn tuntua. Kira tallusti rauhallisesti kenttää ympäri. Ohjasin sen leikkaamaan radan pitkittäin vaihtaen samalla suuntaa. Vielä muutaman tallustelukierroksen jälkeen pysäytin tammani kentän keskelle, taputin sitä kiitokseksi kaulalle ja laskeuduin alas selästä. Jalkani tömähtivät hiekkaisen kentän pintaan. Nostin jalustimet ylös ja löysäsin hieman satulavyötä. Taputtelin vielä Kiraa hetken kentällä ja kävelimme yhdessä muutaman kiemuran. Laskin tamman ohjista irti ja jatkoin kävelyä. Kira jatkoi tallustellen rennosti perässäni. Pian pysähdyin ja Kira pysähtyi taakseni melkein selkääni törmäten. Sitten jatkoin kävelyä jälleen, mutta Kira jäi pällistelemään paikoilleen. Höh, testini ei mennyt nyt ihan putkeen. Kira taisi tajuta vasta nyt olevansa irti ja katseli minua hölmistyneenä. Maiskautin suutani merkiksi ja jatkoin hitaasti kävelyä vilkuillen taakseni. Tamma luimisti korviaan ja viskasi hieman päätään, mutta lähti löntystämään kuitenkin hienosti perääni. Kääntyilin ja Kira seurasi. Katselin nopeasti tallipihan läpi, ettei kukaan katselisi puuhiamme. Ei ketään. Varmistin, että Kira oli perässäni ja hereillä, ja lähdin juoksemaan. Kira lähes hätääntyi ensin, mutta nosti pian ravin itsekin ja ravasi tömisten perääni. Hymyilin itsekseni kuin hölmö, tämä oli minusta jotenkin hauskaa! Sitten hidastin taas kävelyyn, kuten Kirakin takanani. Kävelin keskelle kenttää ja pysähdyin, käännyin ympäri ja kehuin tammaani vuolaasti silitellen sen poskia. "Hieno tyttö, hienosti meni!" kehuskelin sitä ja muiskautin pusun sen otsaan. Sitten nappasin sen ohjista kiinni ja talutin sen tyytyväisenä perässäni talliin.\nLaskin ämpäriin lämmintä vettä ja pyyhin tamman läpikotaisin, kun olin saanut purettua siltä varusteet. Se oli hionnut satulan kohdalta ja hieman kaulalta. Kävin toisella sienellä läpi sen pään ja korvat ja kuivasin ne hellästi pyyhkeellä. Kira rakasti pyyhettä ja se tunki päänsä aina pyyhkeen alle ummistaen silmiään! Hieroin sen suljettuja silmiä pyyhkeen läpi ja tamma nautti hiljaa aloillaan.\nSaatuani Kiran hoidettua ja loimitettua, ohjasin sen karsinaan kuivahtamaan. Illaksi se pääsisi vielä ulos. Sekoitin ämpärillisen melassivettä ja juotin tammani karsinassa. Katsellessani sen juomista ajattelin, että olimpa minä onnentyttö saadessani omistaa näin kauniin ja kivan hevosen. Ja vielä onnellisemmaksi minut teki se, ettei tamma suinkaan aina ollut ollut näin mukava ja helppo. Olimme yhdessä räpiköineet aikamoisen tien läpi, että olimme päässeet tähän pisteeseen. Silitin tamman paljasta otsaa ja hymyilin.\nIllansuussa vein Kiran vielä tarhaan muiden kanssa ja laitoin sen ruuan valmiiksi.\n+50vr, mukava tarina ja hauskaa tekemistä tunnin päätteeksi :)\nHuh! Ompa ollut taas kiirettä! :D Juuri kun huokaisin, että ihana rauhallinen arki voi alkaa, niin mitä vielä! Töissä on ollut sairaspoissaoloja hurjasti ja eräs työntekijämme joutui hiljattain leikkaukseen, jonka seurauksena hän on pari kuukautta poissa rivistä. Minut koulutettiin kassalle ja päivät ovat venyneet sen vuoksi pidemmiksi. Lisäksi löysin paikallisen naisten salibandy ryhmän, jonka kanssa olen päässyt parina iltana treenaamaan! :) Mukavaa vastapainoa tallielämälle.\nMutta olen minä tallillakin käynyt, tosin en ole ehtinyt kirjoittaa niistä.. Kiraa olen treenaillut jonkin verran ja ilmojen viiletessä ollaan päästy myös maastoradalle useammin. Maastossakin ollaan pari kertaa käyty rentoutumassa, mutta aika lyhyesti.\nViennassa oli kisat 11. pvä. Paikalla oli hyvin ihmisiä ja hääräsin Ritan apuna milloin missäkin. Olin hieman hermona, mutta en läheskään yhtä pahasti kuin Tarumaan kisoissa! :D Jännitys jäi nyt hieman taka-alalle, vaikkakin joutui muutaman hermostuneen puuskahduksen ääneen puhaltamaan ennen areenalle astumista. Kira oli ilmoitettu kouluratsastuksessa KN Specialiin ja HeA luokkiin, esteillä 80cm luokkaan ja maastoesteillä vaativampaan 80-100cm luokkaan. Kiralla oli upea päivä; KN Specialissa sijoituimme kolmannelle sijalle, HeA:ssa Kira pisti parastaan ja voitimme! Aivan käsittämätöntä, minä vielä epäilin niin kovin, että osaako se kaikkea. Osasi kyllä, upeasti! Minun täytyisi selkeästi vaatia siltä vain enemmän. Noh, takaisin tuloksiin; esteillä jäimme kolmanneksi viimeisiksi, eli sijoitus oli 8. Kira ei selkeästi välittänyt rataesteistä ollenkaan, sillä maastoesteradalla se liisi kuitenkin toiselle sijalle! Olin siitä älyttömän ylpeä! :) Päivä meni muutenkin mukavasti Viennassa heiluessa hienojen hevosten keskellä.\nKisojen jälkeen olen jättänyt Kiralla rataesteitä vähemmälle. Painotan Serenellä niihin enemmän, Kira loistaa maastoesteillä ja nyt se on syttynyt kouluunkin. Siitä lienee kiitoksen paikka hyvälle valmentajallemme Idalle :) Olen ehkä hieman itsekin hurahtanut yllätyksekseni kouluun yhä vain enemmän.. Kunnon treenaus onkin tuntunut vievän meidät aivan uudelle tasolle Kiran kanssa.\nKovien treenien ja runsaiden vapaapäivien tasapainossa viikot vierähtivät ja saapui tämä päivä; Tarumaan Avoimet Ovet! Olin odottanut tätä innolla, sillä luvassa olisi niin paljon kaikkea hauskaa touhua ilman liian kireää kisatunnelmaa. Harmikseni kuitenkin Luukas passasi päivän, vaikka oli aiemmin alustavasti lupautunut auttelemaan järjestelyissä. Hän on ollut paljon töissä ja aloittanut kuntosalin jälleen ahkerammin. Pidin hänelle kyllä pienen puhuttelun tästä, mutta mikäs minä olen häntä käskyttämään. Joka tapauksessa minä olin paikalla auttamassa Ritaa, kuten myös Mikko ja Esa olivat hääräämässä paikalla. Pojat lähinna kuskailivat pöytiä ja tavaroita ympäriinsä ja huolehtivat parkkeeraukset ynnä muut. Me Ritan kanssa viriteltiin ratoja ja suunniteltiin päivän kulkua, keitettiin kahvia ja varattiin Tarumaan mainoksia pino kahvibuffettiin jaettavaksi. Ei tuntunut lainkaan kisapäivältä, olin innoissani ja olimme Ritan kanssa kumpikin iloisen odottavaisia.\nPäivä starttasi ja ihmisiä saapui paikalle. Hääräsimme Ritan kanssa palkintoja valmiiksi paikoilleen ja pystytettiin temppurataa ym. Välillä käytiin laittamassa ratsuja kuntoon ja käytiin radalla pyörähtämässä.\nEn ollut ilmoittanut Kiraa esteluokkiin, kouluratsastuksessa ei tällä kertaa Kiran kanssa myöskään loistettu; olimme toisiksi viimeisiä! :D Sen sijaan Dani loisti koulussa täysiä voittaen kummatkin luokat (HeA ja VaB!), joihin olin sen ilmoittanut! Huh!\nMaastoesteillä Kira sen sijaan lunasti jälleen odotukseni ja voitti vaativamman luokan! :) Vesiestekin meni tänään kuin vanhalta tekijältä enkä huomannut sen kyttäilevän tai aristelevan mitään.\nLeikkimieliseen laukkakisaankin olin Kiran ilmoittanut. Ajattelin, että se tykkäisi päästellä täysiä kaikista ohi, mutta siinä olin väärässä! :D Tamma ei ollenkaan ymmärtänyt, miksi meidän piti laukata täysiä niin suuressa porukassa?Kisaan oli osallistunut 9 ratsukkoa ja Kira tuntui menevän täysin tolaltaan heti startin jälkeen. En ottanut kisaa tosissani todellakaan ja sen oli tarkoitus olla hauskanpitoa, joten huomattuani Kiran ottavan paineita kisasta, himmailin sitä suosiolla. Laukkailimme hiljaista vauhtia muiden perässä, niin että meillä oli kivaa. :) Sijoituimme siis viimeisiksi, mutta sillä ei ollut minulle merkitystä.\nLeikkimielinen temppuratakin osoittautui liian jännittäväksi Kiralle :D Se korskui ylittäessään pressua, eikä suostunut millään seisahtumaan sen päälle! Asiaa ei helpottanut seuraava ötökkäverhon läpi ratsastus, jossa se jälleen jarrutteli ja korskui, pyöritteli niin korviaan kuin silmiäänkin. Harjoituksen merkeissä minä sen olin temppurataan ilmoittanutkin. Kuten myös Danin, joka perus oriin jästipäänä porhalsi kaikesta läpi, mutta viimeinen viemäriputken yli hyppy hieman tuotti pojalle hämmennystä. Dani sijoittui kuitenkin toiseksi ja Kira toiseksi viimeiseksi.\nLopuksi pidettiin match show, eli leikkimielinen näyttely. Puunasin Kiran oikein kauniiksi aavikkojen prinsessaksi ja kampasin sen häntää varmaan lähemmäs puoli tuntia, että sain sen kauniin liihottavaksi. Se kannatti, sillä voitimme täysiveristen luokan! Eri luokkien (kylmäveriset, lämminveriset, täysiveriset, puoliveriset, isot ja pienet ponit) voittajat kerääntyivät vielä käymään Best In Show luokan, jossa valittiin kauneimmista kaunein! Tässä ei tietenkään arvosteltu pelkästään ulkonäköä, vaan myös hieman liikkeitä ja handlerin ja hevosen yhteistyötä ja käytöstä. BIS kehässä Kira sijoittui toiseksi! Upeaa! :D Mutta kyllä se vain olikin kaunis ilmestys oikein viimeisen päälle puunattuna :)\nLuokkien välissä ja kisojen jälkeen istuinkin suurimmaksi osaksi kahviossa tarjoilemassa kahvia ja mainoksia. Harmikseni ihmisiä oli sillä kannalla hyvin vähän. Tai porukka oli tullut lähinna omien hevosten kanssa kisaamaan ja viettämään hauskaa päivää (kuten oli toki tarkoituskin), mutta olimme toivoneet myös "irrallisia ihmisiä" paikalle juttelemaan ja mahdollisesti kiinnostumaan tallistamme ja hevosista. Mainoksia ei mennyt kovinkaan montaa jakoon..\nJuttusilla pysähtyi kuitenkin hiljattain oman tallinsa pystyyn saanut Mintzu. Hän oli kisaillutkin omilla hevosillaan tapahtumassamme ja halusi tulla tervehtimään ja esittäytymään. Hän oli hurjan mukava tyttö ja rupattelimme pitkän tovin hänen kanssaan talleista, hevosista ja hoitajista, tai niiden puutteesta. Hänellä oli omalla tallillaan (Vatjan talli) sama ongelma kuin meillä täällä Tarumaassakin; hevoset olivat ilman omia yksilöllisiä hoitajiaan. Hän toivotti minutkin tervetulleeksi hänen tallilleen hoitelemaan hevosia, jos minua vain kiinnosti. Laitoin pyynnön korvantaakse, mutta juuri nyt minulla ei ollut yhtään aikaa :/ Tapaamme Mintzun kanssa varmasti vielä, hän oli todella mukava ihminen ja häneen oli ilo tutustua :)\nIllasta korjailimme Ritan kanssa tavarat ympäri pihoja ja siistimme talliympäristön normaaliksi. Ruokimme hevoset ja laitoimme tallin kuntoon. Istuimme vielä kerhohuoneeseen kahville hetkeksi ja suunnittelimme hieman tulevaa. On todella harmi, että hoitajamme ovat yksi kerrallaan jääneet pois :( Ollaan taas lähtöruudussa. Noh, ei vielä menetetä toivoa kuitenkaan! Mintzu pelasti tänään minut jo epätoivon partaalta :)\n+50vr ja kiitos suuresti panoksestasi kisapäivänä! :)\nOli kaunis ja lämmin päivä. Aurinko paistoi siniseltä taivaalta, mutta ilma ei ollut liian paahteinen. Olin käynyt tänään jo aiemmin Serenen kanssa rentouttavalla maastolenkillä ja nyt olisi Kiran vuoro.\nAloitin putsaamalla Kiran karsinan tarkoin, putsasin sen juoma-automaatista heinät ja täytin sen heinäverkon. Suolakivi alkoi näyttää jo nuollulle, joten vaihdoin sen asentoa hieman. Varasin harjat jo käytävälle ja lähdin hakemaan tammaani tarhasta.\nPuutarhassa oli varjoja. Nita nuokkui varjoisassa kohdassa, Adele ja Kira söivät yhdessä heinää portin läheisyydessä. "Moikka, muru", tervehdin sitä ja pujahdin tarhaan. Se nosti päänsä ja katsoi minua rouskuttaessaan heinää. "Nyt olisi aika lähteä töihin kuules", kerroin sille ja pujotin punaiset narupäitset sen siroon päähän. Tamma lähti mukaani mukisematta ja talutin sen perässäni tallin käytävälle. Harjasin sen tummaa karvaa huolellisesti, jotta kaikki pöly irtoaisi siitä. Kampasin hännän ja putsasin kaviot. Varustehuoneesta valikoin sille estesatulan ja kenttäsuojat; pitkästä aikaa maastoradalle!\nNousin tallipihassa tammani selkään suoraan maasta ponnistaen. Kira asteli hieman hermostuneesti allani ja yritin pitää sitä paikoillaan kiristäessäni satulavyötä. Selviydyttyäni siitä, ohjasin hevosen maneesin ohitse ja pellolle, josta maastoesterata alkaisi. Kira tuntui hyvin virkeältä, se taisi tietää mitä touhuttaisiin. Lämmittelin sen pellolla kunnolla molemmin puolin, niin käynnissä kuin ravissakin. Tamma kuunteli tarkoin ja uhkui energiaa, muttei huonolla tavalla. Sen askeleet olivat selkeät ja tarmokkaat. Viimein nostin sen laukkaan ja ratsastin suurta ympyrää hioessani tahtia sopivaksi. Löydettyäni mieluisan tahdin, ohjastin Kiran ensimmäiselle esteelle. Tarkoituksenani oli aluksi ottaa yksi tai kaksi estettä ensin ja palata pellolle, aloitella pikkuhiljaa, mutta Kira tuntui niin hyvälle ja varmalle tänään, että annoin sen jatkaa rataa suoraan!\nNousimme pengertä ylös vauhdilla ja ohjasin Kiran kuitenkin pienemmälle ja helpommalle arkulle. Kira hyppäsi sen yli leikitellen ja lähdimme laskeutumaan kohti vesiestettä. Kira käänsi korvansa eteen ja puuskahti kertaalleen. Painoin pohkeeni sen kylkiin kannustaakseni sitä etenemään. Kira nosti päänsä ylös, mutta loikkasi veteen kuitenkin. Ja hyvin äkkiä loikkasi sieltä ylöskin! :D "Hyvä" ehdin vain tokaista sille kannustavasti, kun lähestyimme jo seuraavaa estettä. Banketti oli meille ollut helppo aina, mutta sittempä olikin edessä risueste. Risueste, joka ei ollut koskaan aiemmin tuottanut meille mitään ongelmia, paitsi viimeksi harjoitellessamme. Kira kielsi silloin kahdesti risuesteelle ja sen jälkeen olen hieman kuulostellut sitä. Tänään Kira kuitenkin puskutti eteenpäin kuin juna ja ylitti risuesteenkin ongelmitta. Lopuksi korkea tarkkuuseste ja sitten kunnon taputukset kaulalle. "Hieno tyttö, Kira! Hieno", kiittelin sitä puhtaasta radasta ja hidastin sen ravailemaan pellolle pari kierrosta, jotta pääsisin hengähtämään itsekin.\nPienen paussin jälkeen hyppäsin erikseen pari kertaa pellolla olevan tukkiesteen ja sitten korkeamman tynnyrin. Emme lähteneet enää metsään. Kiersin myös pari kertaa banketin ja veden välistä pienemmälle tarkkuusesteelle ja siitä jatkoin tukkiesteelle. Kira puuskutti ja tuntui tykkäävän omista reiteistäni, ei aina sitä samaa rataa. Pellolla teimme vielä muutamia ympyröitä ja hidastimme sitten raviin ottaen pitkän loppuverkan. Kira ojensi kaulaansa ja pärskähti. Se tallusti rauhallisesti pellolla juuri siihen suuntaan, mihin sen ohjasin. Silittelin sen kaulaa ja myhäilin itsekseni tyytyväisenä. Meistä oli tullut ihan hyvä kaksikko ja Kira oli kyllä oppinut hurjasti Tarumaassa olomme aikana.\nLöntystimme takaisin tallipihaan kumpikin uupuneina. Mimmi tuli juuri tallista taluttaen Titiä. "Kävittekö maastossa?" hän huikkasi minulle tallustellessamme paikalle. "Käytiin tuossa maastoesteradalla vähän treenaamassa pitkästä aikaa. Meni kyllä hyvin!" vastasin hänelle tyytyväisenä ja laskeuduin satulasta. "Okei, hieno juttu! Me mennään Titin kanssa vähän maastoilemaan", hän kertoi vetäessään samalla jalustimia alas. "Kiva ilma tänään kyllä, pitäkää kivaa maastossa!" hymyilin hänelle ja talutin Kiran talliin. Purin rauhassa tammalta varusteita, kun yhtäkkiä kuului hurjaa pärinää; jokin mopon kaltainen?! Ääni voimistui ja Kira alkoi hätääntyä. Pian kuitenkin esa viiletti mönkijällä tallin ohitse ja pysäytti sen Ritan ja Mikon talon eteen. Kira viskoi päätään hätääntyneesti ja rauhoittelin sitä parhaani mukaan. Pian ulkoa kuului Mikon vitsaileva ääni: "Ei päristellä sen mönkijän kanssa, kun nuo hevoset pillastuu", sitten kuului miesten keljuilevaa naurua ja Esan anteeksi pyytelevä lausahdus "kun ikinä ei muista". Pojat on poikia, ajattelin. Sitä kun hyppää mönkijän selkään niin unohtuu kaikki rajoitukset! :D Kira onneksi rauhoittui nopeasti ja jatkoin sen harjausta. Se huokaisi pian syvään, "ottiko koville moinen hätäily, häh?" ivailin sille ja taputin sitä pyllylle.\nSaatuani tamman kuntoon ja varusteet paikoilleen, talutin Kiran takaisin tarhaan. Ade ja Nita odottelivatkin jo portilla, olivat varmaan tulleet mönkijän perässä pälyilemään. "Noh, väistäkääs vähän tytöt", komensin niitä avatessani tarhan portin. Laskin Kiran niiden sekaan ja koko lauma lähti pukitellen laukkaamaan tarhaa ympäri. Jäi siihen näköjään vielä tuon verran virtaa!\nPalasin talliin lakaisemaan käytävää. Kävin varustehuoneessa läpi Kiran varusteet ja putsailin suojia. Tyhjensin harjalaatikon ja kopistelin sen pohjalta kaikki pölyt, jouhet ja karvat. Sitten pöllytin harjat yksi kerrallaan ja keräsin niistä irtoilevat karvat. Tämän jälkeen kipusin yläkerran taukotilaan ja laitoin kahvin valumaan. Kahvipöydällä oli avattu keksipaketti ja pussissa mukaani ottamat eväät; voileipä juustolla ja rahka. Lapioin rahkan naamaani ja kaadoin kuppiini kahvia, jonka täydensin maidolla. Sitten kaivoin puhelimen taskustani ja aloin näpytellä hymyillen Luukakselle viestiä samalla voileipääni syöden ja kahvia ryystäen. Ei ollut kiire mihinkään! Voisin odotella Mimmin maastosta takaisin ja kysyä, jos hän tarvitsisi vaikka hevosten liikutusapua tai muuta hommaa.\n+30vr. Koska tallilla on nyt hiljaista, voit auttaa Mimmiä hevosten liikutuksessa :)\nNoniin! Ei ole oikein ehtinyt kirjoitella, vaikka paljon on tapahtunut :) Kira on nyt siemennetty ja pidetään peukkuja pystyssä, että sieltä jotain tärppäisi! Eläinlääkäri tulee tuossa kuukauden päästä tekemään tarkistusta. Jännää! :)\nViimeviikolla torstaina meillä oli ihana rento koulutunti Idan kanssa kentällä. Päivä oli lämmin ja hiostava. Menimme ilman satulaa koko tunnin! Oli huisin hauskaa ja ihan mahtavaa treeniä. Aluksi lähdettiin ravaamaan hiljalleen uraa seuraten. Kira oli ihmeissään, niinkuin se on aina kun ratsastan sillä ilman satulaa. Sillä on melko selkeästi erottuva selkäranka, joten se ei ole maailman mukavin selkä istua ilman satulaa, mutta kyllä se menee kun hetken päästä takamus tottuu. Kiran ravi oli aluksi hyvin töksähtelevää ja se pyöritteli kovasti korviaan ja oli ihan hakusessa. Sain kasattua itseni pysymään vähän paremmin selässä ja pystyin hieman rentoutumaan niin Kirakin rauhoittui ja kuuntelikin hieman. Hidastin sen käyntiin pari kertaa ja sitten lähdettiin uudestaan. Kun tasapaino alkoi pysymään mukana paremmin siirtymisissä, kokeilimme hiljakseen voltteja ja pääty-ympyröitä. Ida naureskeli välillä totisille ilmeilleni, kun tehtävät tuntuivat vaativan toisinaan paljonkin keskittymistä, etten muksahtaisi alas selästä. Ilmapiiri oli tunnilla rento ja hauska!\nIda viritteli kentälle yhden puomin, jota siirryttiin ratsastamaan. Ravasimme yli ja kiersimme voltin palaten uudelleen puomille. Sain yhden niin hirvittävän kikatuskohtauksen, että minun oli pakko pysäyttää Kira, jotta voisin keskittyä nauramiseen ja hapen ottoon! Siis tämä ilman satulaa ratsastus oli niin hirveää! :D Sain hetken päästä koottua itseni ja naurua pidätellen lähdin jatkamaan harjoitusta. Ihan hullua. Aloin saamaan Kiraan pikkuhiljaa parempaa ja parempaa tuntumaa. Täytyisikin ratsastaa ilman satulaa ehkä hieman useammin, niin tämä ehkä helpottaisi. Tasapaino alkoi löytyä pikkuhiljaa ja voltteihin aloin käyttämään jonkin verran painoapua enemmän. Pari kertaa oli lähellä etten luiskahtanut selästä alas, mutta muuten tunti meni hienosti! Haaravälini oli muusina ja tunsin itseni räsynukeksi, mutta muuten hienosti!\nLopuksi lähdimme kokeilemaan laukkaa. Kira ei oikein osannut rentoutua laukassa, se veti korvansa linttaan ja nosti päätään, laukka oli vauhdikasta ja kovaa, vähän lisää tuskaa. Ida sanoi, että se johtuisi siitä, kun menemme sen verran harvoin ilman satulaa. Hän antoi hyviä vinkkejä ja harjoitteluideoita ilman satulaa ratsastamiseen. Tätä täytyisi kyllä harjoitella. Laukka saatiin hiottua juuri ja juuri "hyväksi" ja rullaavaksi, jonka jälkeen Ida helpotti piinaani; laukkaaminen riitti. Sen sijaan siirryimme vielä kokeilemaan ravissa kevennystä. Se olikin hankalaa ja rankkaa! Huh! Mutta kyllä se onnistui ihan hyvin. Kira oli jo paljon rauhallisempi ja rennompi ravissa, joten itsekin pystyin keskittymään ja rentoutumaan hieman.\nViimein tunti oli ohitse! :D Käynti tuntui taivaalliselle ja helpolle hankalampien tehtävien jälkeen. Loppuverkaksi menimme maastoon, ylitimme harjun ja kävimme uittamassa hevosia lammessa. Harjun ylitys oli vielä kunnon tasapainotreeniä, ensin ylämäkeen nousu ja sitten alamäkeen laskeutuminen. Lampeen tamma meni tällä kertaa ihan mielellään! Kahlailimme lammessa välillä syvemmällä, välillä matalemmalla. Vesi oli todella lämmintä! Hetken pulikoinnin jälkeen suuntasimme takaisin tallille. Ihana tunti! Niin rento ja erilainen, vaikka takamus olikin kovilla :D\nMuuten viikko on pitänytkin hirveää kiirettä, töissä on ollut sairastumisia ja on joutunut olemaan pidempiä päiviä kiinni. Lisäksi oli muutamia asioita mitä minun piti selvitellä ympäriinsä ja hoitaa. Viikonloppuna kävin pyörähtämässä tallilla ja juoksutin Kiran pikaisesti pyöröaitauksessa. Helteet ovat jatkuneet, joten pieni huili ei Kirallekaan pahaa tehnyt. Nyt onneksi on pari päivää ollut hieman viileämpää, eli asteet ovat jääneet jopa hellerajan alle, vaikka yli kahdenkymmenen asteen siltikin ollaan :)\nJos tämä talliarki lähtisi tästä taas pikkuhiljaa pyörimään! :)\nKävin tänään iltapäivällä tallilla. Päivä oli lämmin, mutta tuuli hieman vilvoitti sitä. Hevoset olivat kuitenkin iltapäiväaikaan karsinoissaan viileän tallin suojissa.\nKira hörähti karsinastaan iloisesti nähdessään minut. Se lämmitti mieltäni kovasti, sillä tamma ei ollut Tarumaassa olomme aikana juurikaan harrastanut minun tervehtimistäni, mikä oli aiemmalla tallilla tullut sille jo tavaksi. "No hei tyttö, mukava nähdä", tervehdin sitä iloisesti takaisin. Avasin karsinan oven ja annoin tammalle oitis tuoreen porkkanan juuri ostamastani pussista. Naapuriasukki Titi tunki turpaansa oman karsinansa kaltereihin kiinni ja nuuskutti tarkasti herkkujani. "Sori Titi, nämä on vain minun hoidokeilleni", tokaisin sille hymyillen. Tamma katsoi minua sydäntäsärkevästi ja nuuskutti vielä kovasti yrittäen saada jotakin irti. Voi rakas. Pilkoin yhden porkkanan osiin ja syötin rakkaudenkipeälle tammalle ne. Tungin käteni sen karsinan kaltereiden välistä ja rapsutin sen leveää otsaa. Titi ummisti silmiään nauttien saamastaan huomiosta ja rouskutti samalla tyytyväisenä tuoretta porkkanaa. "Olet sinä kyllä ihana tyttö", lässytin sille ja yht'äkkiä Kira tuuppaisi minua rajusti päällään. "No joo, sinä olet ykköstyttöni, ei hätää! Senkin hömelö", naurahdin ja siirryin silittämään omaa tammaani. Jokainen tallin hevonen kaipaisi kyllä yksilöllistä hoivaa, onneksi Mimmi viettää paljon aikaa hevosten kanssa, mutta toivottavasti osa niistä saisi pian sen ihan oman hoitajansa.\nSiirsin Kiran käytävälle ja putsasin sen karsinan huolella. Sen jälkeen hain Kiran harjalaatikon ja aloin putsaamaan tammaa puruista ja pölystä. Kira oli tänään rauhallinen; se kuunteli harjaustani paikallaan kuin patsas. Kaviot se nosti yksi toisensa jälkeen hienosti pyydettäessä. Varustin Kiran tänään juoksutusvyöllä, punaisilla pinteleillä ja suitsilla. Sitten kävelytin sen aivan uuteen pyöröaitaukseen, joka oli valmistunut päätallin viereen.\nSuljin portin perässämme ja lähetin Kiran kiertämään uraa. Tai siis aitauksen laitoja, ei siellä vielä näkynyt juurikaan uraa. Kira katseli hieman ihmeissään uutta aitausta ja nuuskutteli hieman. Pyöröaitauksessa juoksutus oli helpompaa, kun hevonen kiersi automaattisesti sopivaa ympyrää, kentällä Kira meinasi aina levitä kentän keskikohtaan päin. Minulla oli liina käsissäni, vaikka täällä juoksutus onnistuisi irtikin.\nKira askelsi reippaasti aitausta ympäri. Hetken kuluttua vaihdoimme suuntaa ja jatkoimme käynnillä. Yritin saada sitä hieman muuttamaan tempoa ja yritykseni jopa tuotti hieman tulosta. Tarkkailin tamman askelia, tempoa ja liikettä. Nostin Kiran raviin ja teimme samoja tempoharjoituksia. Näin lisäykset hyvin nyt maasta käsin ja ymmärsin itsekin miten pienistä asioista siinä loppuviimein oli kyse. Toki lisäyksiä ei saanut juoksuttamalla tehtyä yhtä tarkasti ja hyvin, tai minä en ainakaan sitä osannut tehdä! Mutta riittävästi kuitenkin. Vaihdoimme jälleen suuntaa.\nLisäysyritysten jälkeen hidastin tamman käyntiin ja tein muutamia siirtymisiä raviin. Harjoittelin itse juoksuttamista ja mahdollisimman pieniä ja selkeitä avunantoja hevoselle. Joku maastakäsittelytunti olisi aika jees.. Ihan hyvin meillä meni näin itseopiskellenkin ja sain Kiran aina ainakin osittain tekemään hakemaani asiaa. Siirsin hevosen laukkaan ja teimme muutamia pieniä harjoituksia laukassa.\nLaukkaharjoitusten jälkeen hiljensin Kiran ravikierroksen jälkeen käyntiin ja verkkailimme melko rennosti muutamat kierrokset molempiin suuntiin. Sitten otin tamman keskelle kanssani ja teimme jonkin sortin etuosakäännöstä/väistöä. Kiran pää oli luonani ja lähdin kiertämään sitä myötäpäivään niin, että sen takaosa kiersi ympyrän. Avitin sitä pitämällä raippaa vaakatasossa sen vierellä ja lähtemällä kääntymään niin, että sen tuli väistää sitä. Ensimmäisellä kerralla yritys oli aika kummallinen.. Kira koitti lähteä kävelemään eteenpäin, pidin siitä kiinni ja yritin pitää sitä aloillaan. Sitten se hypähteli sivulle koko hevonen! Rauhoitin itseni, sillä meinasin jo menettää hermoni. Aloitin alusta hieman hienovaraisemmin ja selkeämmin. Kira kuunteli ja alkoi pikkuhiljaa kääntää takamustaan oikein. Kehuin tammaa ja jatkoin harjoitusta. Teimme tämän molempiin suuntiin niin, että edes muutama askel meni oikein. Lopulta sain myötäpäivään menemään jo lähes koko kierroksen! Se sai riittää tältä erää. Otin loppuun vielä pari peruutusaskelta, kunnon taputuksen kaulalle ja sitten yhdessä käveltiin aitaus ympäri pari kertaa ja tutkittiin aidantolppia.\nTutkiskelun päätteeksi talutin Kiran pitkällä liinalla perässäni talliin. Purin varusteet sen päältä ja harjasin sen perusteellisesti läpi. Kampasin sen hännän ja letitin sen kauniisti. Rapsuttelin tummaa tammaani hetken käytävällä ja päästin sen sitten omaan karsinaansa. Mimmi asteli juuri talliin ja tervehti minua iloisesti. Hän kertoi käyneensä uittamassa poneja päivällä ja Tiivin kanssa hän oli uinut itsekin! Lammessa oli todella lämmintä vettä nyt. Hän huomautti minua vielä huomisesta tunnista, jonka Ida oli vasta tänään julkaissut ilmoitustaululle; ilman satulaa suoritettava koulutunti, jonka päätteeksi mentäisiin uittamaan hevoset! Ihanaa! Hieman rennompi meininki ja taattua tasapainoharjoitusta! Juuri täydellistä kesäpäivän puuhastelua, sinne siis :)\n+50vr! Mukavaa että kokeilitte pyöröaitausta! :)\nEn ole ehtinyt kirjoittelemaan kunnolla ja tämä viikko pitää ainakin vielä kiirettä..\nViikonloppuna meillä oli täällä Tarumaassa Grand Opening kisat! Hevosia ja ihmisiä saapui paikalle hurjasti, vilinää oli koko tallipiha ja talli täysi! Ilma oli lämmin ja kaunis.\nMinua hermostutti kamalasti jo heti aamusta, jotenkin en osannut suhtautua kisoihin kunnolla, kun olimme omalla tallilla; tuntui että tutulle ja turvalliselle alueellemme oli tullut liikaa tunkeutujia, enkä enää osannut itsekään toimia siellä normaalisti. Olin hakenut aamulla varhain Daninkin Tarumaahan Viennasta. Dani asusteli tämän päivän yhdessä tyhjässä karsinassa; Akin vieressä ja lähes vastapäätä Kiraa. Oli hauska nähdä molemmat omat hevoset siinä samassa :) Dani vaikutti hieman hermostuneelle, mutta yllättävän hyvin se käyttäytyi nuoreksi mieheksi.\nLuukas oli onneksi tallilla (tietysti) ja hän sai minut hieman rauhoittumaan. Huumori ja pilke silmäkulmassa auttoivat minuakin ajattelemaan hieman rennommin ja nauramaan jopa välillä. Huomasin kyllä että häntäkin jännitti kovasti.\nKiran kanssa olimme ilmoittautuneet siis kouluratsastuksessa Helppo B:n luokkaan, niinkuin yleensäkin. Tiesin Kiran osaavan jo enemmänkin, mutta treenasimme vielä tätä. Kira oli superhermostunut ja tuhma! Asiaa ei auttanut oma möhlimiseni, vapisin lähes kauttaaltani jostain syystä. Mikään ei tuntunut onnistuvan sinä päivänä ja ajatukseni tuntuivat olevan sumussa. Ratsastimme luokkamme läpi, mutta esitys oli täysin ala-arvoinen. Olin järkyttävän pettynyt! Meistä kumpikin olisi osannut, mutta mikään ei sinä päivänä toiminut välillämme. Kira jopa pukitti kerran, se painoi kuolaimelle (mitä se ei ikinä tee!) ja niskuroi vastaan minkä ehti.. Olin aivan tolaltani, enkä saanut sitä hallintaani missään vaiheessa. Lisäksi unohdin lähteä lävistäjälle kun olin niin mietteissäni.. Korjasin kyllä virheeni, mutta virhe se oli silti. En ole koskaan ollut niin huono, noloissani ja häpeissäni. Kauhukuvat valtasivat pääni ratsastaessani pois kentältä; kohta alkaisin kuulla sitä kamalaa ilkkumista ja pilkkaa hevosestani ja taidoistani niinkuin aina vanhalla tallillani sain.. Onnekseni vastassani olleet ihmiset, Mimmi ja Luukas, eivät todellakaan pilkanneet! He olivat ihanan ymmärtäväisiä, eikä se ollut niin justiinsa heidän mielestään. Olin itku kurkussa, mutta Luukas osasi lohduttaa <3\nMeillä oli Kiran kanssa vielä maastoesteluokka. Emme olleet päässeet harjoittelemaan helteiden takia juuri maastoesteitä. Kira kuitenkin osasi radan ja luotin siihen. Se oli kuitenkin edelleen hyvin oikukkaalla päällä ja minä turhautunut.. Saimme radan läpi ja kestin kyllä selässä, mutta olimme umpisurkeita jälleen. Kira kielsi vesiesteellä, mutta sain ajettua sen sinne toisella yrittämällä ja se pirun risueste tuotti jälleen vaikeuksia. Olin jälleen todella pettynyt. Sijoituimme Kiran kanssa lopulta kuudensiksi, eli kolmanneksi viimeisiksi. En ymmärrä mikä Kiralla silloin oli, vai johtuiko se puhtaasti vain minun hermostuneisuudestani?\nSeuraavan päivän annoin Kiralle vapaata ja seuraava viikko täytyy ottaa hieman rennommin.\nHarmi että teille sattui huono päivä juuri omiin kisoihimme, mutta se on juuri tätä hevosurheilua pahimmillaan. Leuka rintaan ja kohti uusia pettymyksiä! <3 +30vr\nTänään saavuin tallille jo aamupäivästä. Aurinko paistoi lämpimästi ja lämpöasteet olivat jälleen kohonneet yli hellerajan. Mikä helleputki! En muista milloin viimeksi tällaista olisi ollut. En toki valita, pidän lämpimistä keleistä ja tänä kesänä olin uinut useammin kuin moneen vuoteen. Hevosten liikutus vain oli näillä keleillä hieman haasteellista.\nHevoset olivat jo karsinoissaan, kello oli näköjään jo hieman yli 11. Talutin Kiran ulos karsinastaan ja sidoin sen käytävälle kiinni niin, että pääsin liikkumaan kottikärrien kanssa sen ohi. Putsasin tamman karsinan nopeasti ja hain vauhdikkaasti Kiran harjat käytävälle. Aloin harjata sitä rauhallisesti; siinä oli hieman puruja ja kuivaa mutaa. Tamma oli varmaan nukkunut ulkona kyljellään, sillä kurajälkiä löytyi ainoastaan sen oikealta puolelta. Putsasin sen kaviot huolellisesti, joissa oli myös tänään hieman enemmän kaivelemista. Sitten korjasin harjatarvikkeet laatikkoon, mutta jätin laatikon vielä käytävälle odottamaan paluutamme. Lähdin varustehuoneelle hakemaan Kiran varusteita tälle päivälle.\nVarusteltuani Kiran koulusatulalla, suitsilla ja treenisuojilla, talutin sen maneesiin. Minulla oli mukanani kouluraippani, ajattelin opetella myös hieman sen käyttöä. Maneesissa oli mukavan viileää! Kipusin tamman selkään ja lähdin tekemään alkulämmittelyä. Ohjailin tammaa käynnissä ympäriinsä, tein pysähdyksiä, voltteja, suunnanvaihdoksia, peruutuksia ja milloin mitäkin. Lisäsin käynnin tempoa pari kertaa, mutten ollut varma onnistuiko se kauhean hyvin. Kira kuitenkin tuntui olevan kuulolla hyvin, joten alkuverryttely ja herättely oli mennyt perille.\nTämän jälkeen tein muutamia raviin nostoja ja takaisin käyntiin hidastuksia. Sen jälkeen aloitin kunnon työskentelyn ravissa. Tänään ajattelin harjoitella taivutuksia ja väistöjä. Ensin hain Kiralle hyvätempoisen ravin ja aloitin pitkillä sivuilla tekemään avotaivutuksia. Avustin hieman raipalla, mutta huomasin muiden apujeni jäävän hieman sen varjoon, keskityin liikaa pelkkään raippaan. Taivutus meni aivan suohon ja Kira pyöritteli hämmentyneenä korviaan. Seuraavalla sivulle tein taivutuksen uudestaan käyttämällä vain muita apuja, mutta en raippaa. Taivutus meni jo paremmin, mutta se täytyisi saada hieman selkeämmäksi ja menemään paremmalla temmolla. Leikkasin kentän läpi toiseen kulmaan vaihtaen suuntaa. Jälleen pitkälle sivulle tultuani lähdin hakemaan avoa, ensin kaikilla muilla avuillani ja tehostaen vain hieman raipalla. Kira kuunteli nyt paremmin, raippa antoi sille hieman lisää vauhtia ja taivutus oli selkeämpi. Kira tosin nosti päätään hieman liikaa kuumuessaan raipan läsnäolosta vähän. Se oli sillekin uusi apu, joten annoin sen sille anteeksi. Kyllä se vielä tottuisi, niinkuin luultavasti minäkin. Jatkoin itse rauhallisesti ja keskittyneesti. Olin käyttänyt raippaa ratsastaessani Viennassa olevalla orillani Danilla. Raippa alkoi istua käteeni kokoajan paremmin, mutta sitä joutui silti vähän miettimään.\nMuutaman avotaivutuksen jälkeen hidastin Kiran hetkeksi käyntiin ja kokeilin muutamaa lisäystä käynnissä. Nyt nekin onnistuivat jo selkeästi paremmin. Sitten annoin sen hengähtää ilman tehtäviä käynnissä reilun kierroksen verran. Pienen hengähdyksen jälkeen nostin Kiran jälleen raviin ja aloitin pohkeenväistöjen harjoitukset. Kira meni kauniisti peräänannossa ja tuntui hyvin halukkaalle työskentelemään. Kävin istuntani läpi ja pehmensin hieman käsiäni. Pitkälle suoralle kääntyessämme aloitin pohkeenväistön puoleen väliin kenttää ja jatkoin ravilla päätyyn keskiuraa pitkin. Väistö onnistui hienosti ja raipan avulla sain Kiran perän pysymään mukana paremmin. Kira nosteli jalkojaan koreasti ja ohjasin sen nyt samaan tehtävään toiseen suuntaan. Tehtävä onnistui jälleen ongelmitta, joten ajattelin lisätä hieman haastetta. Lähdin tekemään nyt väistöä jälleen puoleenväliin asti, josta sitten teimme väistöä takaisin samalle uralle. Kira hieman harhaili kentän keskellä olettaen meidän jatkavan jälleen suoraan, mutta havahtui apuihini ja suoritti tehtävän hyvin. Toisella sivulla toistin harjoituksen ja se onnistui nyt paremmin Kiran ollessa hereillä. Taputin tammaa kaulalle tyytyväisenä ja kehuin sitä. Hidastin sen käyntiin ja hengähdimme hieman tehden pari volttia ja puoliympyrää. Käynnissä kokeilin kulmaan tullessamme myös takaosakäännöstä, joka onnistui yllättävän hyvin. Hieman se oli leveähkö, mutta kyllä sen jo käännökseksi tunnisti! :D\nLopuksi nostin vielä kerran ravin, harjoitelisin lopuksi sulkutaivutusta ja pari tempon lisäystä. Sulkutaivutus tuntui menevän jopa ehkä helpommin kuin avotaivutus, tai sitten Kira oli päässyt parempaan vireeseen ja minä hallitsin raipan ja itseni nyt paremmin. Joka tapauksessa saimme kaksi todella hienoa ja selkeää sulkua toteutettua. Taputin tammaa nopeasti päädyssä ja lähdin leikkaamaan rataa tehden lisäyksen. Kira venytti askeltaan hienosti ja puuskutti tahdissa. Palautin jalkani "kiinni" päästessämme toiseen päätyyn ja Kira kokosi askeleensa takaisin. Upeaa, että tämä toimi näinkin hyvin! Hymyilin itsekseni selässä tyytyväisyyttäni ja tein vielä toisen lisäyksen leikkaavalla uralla. Sitten ravasimme koottua ravia pitkän suoran; Kiran askel oli todella joustava ja pomppiva, lähes passagemainen. Päästyämme jälleen maneesin päätyyn, hidastin tamman jo käynnille. Se pärskähti syvästi ja käveli rennosti eteenpäin. Käveltyämme yhden kierroksen ilman mitään tehtäviä, pysäytin sen äkkiä ja lähdin hakemaan peruutusta. Kira peruutti aluksi hieman epäröivästi, mutta harppasi lopuksi kolme hyvää askelta taaksepäin. Pysäytin sen, taputin kaulalle ja jatkoimme kävellen. Toistin tämän vielä kerran hetken päästä ja peruutus onnistui hyvin. Sitten annoin tammalle jo pitkät ohjat ja kävelimme rennosti loppuverkan.\nTalutin Kiran suoraan pesupaikalle ja purin sen varusteet siellä. Tamma oli hionnut jonkin verran, joten päätin pestä sen. Ensin vein varusteet paikoilleen varustehuoneeseen ja otin pesukamat mukaani. Suihkutin letkusta haaleaa vettä ja aloin pikkuhiljaa kastella Kiraa, joka jo valmiiksi nosteli jalkojaan ja pyöritteli korviaan. "Noniin, rauhassa vain", puhuin sille matalalla ja rauhallisella äänellä. Sitten aloin kättäni apuna käyttäen levittää vettä sen keholle.\nHetken kuluttua olin saanut pestyä hevoseni hyvin. Kuivasin sen hikiviilalla ja heitin sille verkkoloimen. Syötin Kiralle palkaksi muutaman porkkanan ja talutin sen takaisin karsinaan. Siivosin jättämäni harjat käytävältä ja lakaisin sen.\nTänään saavuin tallille iltapäivällä oltuani aamun töissä. Aurinko paistoi nyt jo reilummin, aamusta pilvet olivat peittäneet taivaan. Lämpöasteet olivat jälleen kohonneet yli hellerajan. Pieni tuuli kuitenkin heilutteli ilmamassaa, joten sää oli suht siedettävä.\nAstelin talliin ja hevoset olivatkin karsinoissaan. Ilmoitustaululla olikin asiasta tiedote; helteiden jatkuessa hevoset ovat päivän kuumimman ajan, eli klo 11-18 sisällä ja yöt ne saavat olla ulkona. Fiksua. Niimpä kävelin Kiran karsinalle, jossa tamma rouskutti heinää onnellisena. "Moikka, tyttö. Onko mukavampi olla täällä viileässä?" jutustelin tammalle ja avasin karsinan oven. Rapsutin sen turpaa ja pujotin päitset sen päähän. Kävelytin Kiran käytävän puolelle kiinni ja lähdin hakemaan sen harjoja. Aki hörisi karsinastaan ja katseli kiinnostuneena kun harjasin Kiran. Hevoset tuntuivat virkeämmille ollessaan tallin viileydessä.\nVarustelin Kiran estevarusteisiin; tänään meillä olisi estetunti! Olin hieman ajoissa, mutta varustelin Kiran rauhallisesti ja letitin sen hännän kauniisti aikani kuluksi. Luukas tuli myös tallille valmistelemaan Edin, he olisivat samalla tunnilla myös. "Moi, Ama!" hän huudahti heti ovelta. Hymy levisi molempien kasvoille heti toisemme nähdessämme. "No moikka, muru", letkautin hänelle humoristiseen sävyyn. "Höh", hän tokaisi hymynsä välistä ja sujahti Edin karsinaan valmistelemaan oria. Hän näytti jälleen erityisen hyvältä tummassa pörröisessä tukassaan. Hänen hymynsä oli valloittava!\nKävelytin Kiran jo kentälle, kun kello alkoi lähestyä viittä. Ida oli jo kentällä hääräämässä ja tervehti minua iloisesti. "Voit aloittaa jo alkuverkan jos haluat, tulen kohta takaisin!" hän opasti ja kiirehti vielä käymään tallissa. Nousin Kiran selkään ja aloitin verryttelyn ympäri kenttää. Ulkona oli kuuma ja mietin, kuinka hiestä märkä tulisinkaan olemaan tunnin päätyttyä! Pian Ida käveli jo takaisin kentälle Luukas ja Edi perässään. Luukaksen päästyä Edin selkään Ida alkoi kertoa meille tämän päivän tunnin aihetta; sarjat. Samalla hän kasasi kentälle kahta sarjaa, ensimmäisessä oli kaksi estettä yhden askeleen välillä ja toisessa oli myös kaksi estettä, mutta kahden askeleen välillä. Esteet olivat matalia, 50cm, mutta Ida sanoi, että voitaisiin nostaa korkeutta jos homma sujuisi.\nAlkulämmittelyjen jälkeen nostimme laukan ja lähdimme hakemaan hyvää estelaukkaa. Aloitimme kahden askeleen välyksellä olevalla sarjalla, minä ja Kira ensin. Jouduin tekemään hieman pidätteitä jo tässä tehtävässä ja Ida ohjeisti kokoamaan hevosta hieman enemmän jo ennen esteelle tuloa, jotta askel jäisi lyhyemmäksi. Otimme uudelleen ja tämä meni hyvin. Kira työskenteli hienosti ja jaksoi keskittyä kuumasta ilmasta huolimatta. Hypättyämme muutaman kierroksen kahden laukka-askeleen välillä olevaa sarjaa, vaihdoimme haastavammalle, eli yhden askeleen välyksellä olevalle sarjalle. Tähän joutui jo hieman keskittymään, mutta Kiran askel sopi kauniisti esteen väliin ja sillä oli vielä hyvä tila ponnistaa yli pudottamatta puomia. Seuraavalla kierroksella luotin siihen jo hieman liikaa, enkä muistanut olla itse niin hereillä, joten kavio kolahti ensimmäisen esteen puomiin. Se ei kuitenkaan tullut alas, mutta antoi hyvän muistutuksen, että täytyi keskittyä joka kierroksella. Ida antoi kullan arvoisia neuvojaan ja niitä noudattamalla sain hiottua taktiikkaamme vieläkin paremmaksi. Kira oli onneksi näppärä pienehkö tamma, joten sen oli helppo mahtua esteiden väliin, kuin esimerkiksi jättiläismäisen Edin suurine askelineen!\nNäiden harjoitusten jälkeen nostimme estekorkeuden 70cm ja toistimme harjoituksen. Kira tuntui keskittyvän itsekin vielä hieman tarkemmin esteiden ollen korkeampia. Kertasimme vielä istuntaa, ponnistuskohtaa, laukan tahtia ja apuja. Suoritin päässäni kaiken oppimiemme asioiden komboja ja sarjat alkoivat sujua hienosti näilläkin korkeuksilla. Taputin Kiraa kaulalle sen ylittäessä yhden askeleen välillä olevan sarjan. Luukaksella oli hieman tuskaisempi ilme, hänellä taisi olla enemmän ajateltavaa Edin askelien kanssa kuin minulla Kiran kanssa! Hän oli niin söpö kun hän oikein keskittyi.\nLopuksi Ida muokkasi kentän esteet niin, että hyppäsimme yhden yksittäisen esteen, josta jatkoimme yhden askeleen välillä olevalle sarjalle. Näin saisimme hieman esteradan tuntua ja harjoitusta sarjan oikeanlaiseen lähestymiseen. Kiersin yksittäisen esteen jälkeen pitkää reittiä sarjalle, joten sain Kiran valmisteltua sille hyvin. Ida ohjeisti minua tekemään hieman nopeamman lähestymisen, sillä enhän voinut kisoissakaan joka esteelle kiertää niin reilusti. Kokeilin uudelleen hieman lyhyemmällä lähestymisreitillä ja homma oli selkeästi haastavampaa; Kira pudotti sarjan viimeiseltä esteeltä puomin. Ida kertoi tekemisemme olevan hieman hätäistä, vaikka emme kiertäisikään esteelle kauhean kaukaa, voimme silti valmistautua siihen rauhassa ja hyvin. Kävimme pienen antoisan keskustelun vielä nopeasta valmistautumisesta ja minun itseni mielentilasta ja kannustuksesta. Toistimme harjoituksen Idan kertoessa kokoajan mihin minun tuli keskittyä milloinkin, jotta homma onnistuisi. Kiralla oli jotenkin rauhallisemmat askeleet nyt ja tempo tuntui silti paremmalle. Pysyin itsekin hyvin mukana lähestymisessä ja esteet ylittyivät ongelmitta! Sarjan esteet olivat juuri sopivalla välillä meidän askeliimme.\nLopuksi jäähdyttelimme jälleen omaan tahtiimme ja keskustelimme samalla tunnin kulusta ja siihen liittyvistä asioista. Olin jälleen todella tyytyväinen tuntiin ja sen antiin. Ida kehuikin meitä jälleen, hän taisi tykätä meistä ratsukkona :) Hän korjaili esteet pois kentältä ja me laskeuduimme satuloista alas ja talutimme hevoset talliin.\nTalliin tultuamme tajusin, kuinka hiessä olinkaan kun ilmastoinnin viileä tuulahdus tavoitti märän selkäni! Hyrr. Kiinnitin Kiran käytävälle ja riisuin kypärän pois päästäni. Otsaani viileä tuulahdus tuntui ihanan raikkaalle. Riisuin Kiran varusteet, se oli hionnut hieman. Pyyhin tamman nopeasti ämpärillisellä vettä ja harjasin lopuksi sen vielä. Juttelimme Luukaksen kanssa vielä tunnista ja omista heikkouksistamme. Luukas oli esteistä hyvin innoissaan. Vitsailimme ja herjailimme vielä toisillemme tuttuun tapaan hoitaessamme hevosiamme. Hän oli kyllä hauska! :D\nSaimme viedäkin hevoset jo suoraan tarhoihin, sillä kello oli kiirinyt jo yli kuuden. Ilta oli lämmin ja leuto. Palasin talliin vielä putsaamaan Kiran karsinan ja viettämään hetken aikaa Luukaksen kanssa.\nAiniin! Löysin netistä yhden komean akhaltekke oriin, josta kiinnostuin jalostusmielessä. Olin jo hetken aikaa ajatellut teettää Kiralla varsan ja uskaltauduin lähettää omistajalle sähköpostia yhtenä päivänä. He olivat kyllä Tsekeissä, mutta pakasteella sen saisi hoidettua, jos he suostuisivat moiseen. Vastaus oli yllätyksekseni hyvinkin myönteinen ja saimme omistajan kanssa sovittua asiat hyvin sujuvasti! :) Nyt siis Kiralle olisi pakasteinen paketti saapumassa piakkoin, joten talvella olisi mahdollisesti luvassa ahaltekkevauva! <3 Ori oli mielettömän upea, Branwen Farmilla asustava voikon värinen, Gadzak niminen 8 vuotias ori. Olin innoissani! Toivottavasti tärppäisi.\nLykkyä! Kujakatin eläinlääkärimme suorittaa keinohedelmöityksiä ;)