Sirénin suku. Sirèn Sireeni Weckman Sarmela Espoo. Elias ja Iida Sirénin perhehistoria. Alkusanat. 3. versio - PDF\nSirénin suku. Sirèn Sireeni Weckman Sarmela Espoo. Elias ja Iida Sirénin perhehistoria. Alkusanat. 3. versio\nDownload "Sirénin suku. Sirèn Sireeni Weckman Sarmela Espoo. Elias ja Iida Sirénin perhehistoria. Alkusanat. 3. versio 15. 8. 2014"\n1 1 Sirèn Sireeni Weckman Sarmela Espoo Sirénin suku Elias ja Iida Sirénin perhehistoria 3. versio Alkusanat Tämä on kolmas versio Elias ja Iida Sirénin perheen historiasta. Nyt mukaan ovat tulleet sukututkija Marja-Liisa Halonen-Adamssonin kokoamat tiedot Petäjäveden Siréneistä. Sukutarina sai alkunsa siitä, että olin puhujana Mänttärien sukujuhlassa Myllykoskella ja sain lahjaksi Eero Mänttärin laatiman suuren sukukirjan, jossa on Sirénienkin sukutaulut. Samalla matkalla tapasin Helena ja Raineri Aallon ja sain heiltä Elli Sarmelalta, Elli-tädiltä jääneitä kuvia ja muuta aineistoa. Kaikki vanhat valokuvat on saatu Helenalta (o.s. Espoo). Mänttärin sukukirjasta selvisi, että isäni ja hänen sisarensa ja veljensä ovat kasvaneet Liikkalan asemalla keskellä Mänttärien sukualuetta ja että isoäiti Iida kuului tähän sukuun. Olen käynyt muutaman kerran Liikkalan asemalla ja yrittänyt aseman seudulla lapsuutensa viettäneiltä mänttäriläisiltä saada tietoa isoisä Eliaksen perheen elämästä. Isoäiti Iidan suku on ollut minulle kokonaan vieras, hänestä knaapisukuja tutkinut Aarre Muurman on antanut sukupuun. Meidän suvustamme saa varmaankin lisätietoa kirkonkirjoista ja matrikkeleista. Tämä sukuselvitys rajoittuu Iidan ja Eliaksen lapsiin, heidän lapsenlapsistaan ja nuorimmistakin sukupolvista teen lisäosan, kun olen saanut aineistoa. Lähetän tämänkin kertomuksen suvun piiriin tarkistuskierrokselle ja toivon, että suvun vanhimman ja nuoremmankin polven jäsenet kertoisivat vanhempiensa elämästä ja vaikkapa laatisi valokuvakertomuksen omasta perheestään. Ne voitaisiin koota yhteen sukukirjaksi. Myös vanhat valokuvat tulisi tallentaa yhteen tiedostoon. Minulla ei ollut enempää kuvia. Tämänkin kirjoituksen perhekuvissa on henkilöitä, joita emme tunnistaneet. Kaikki tieto olisi nyt tarpeen. Tämä on vakava vetoomus. Jatkan sitten, kun saan uutta aineistoa. Helsinki Matti Sarmela\n2 2 I. OSA Elias ja Iida Sirénin perhe Elias Eerikinpoika Sirén Elias Sirén syntyi Ronkolan torppaan Petäjäveden Metsäkulmalla ja kuoli Vehkalahden Salmenkylässä. Hän lähti Petäjävedeltä 1879 Etelä-Suomeen etsimään työtä ja päätyi Inkeroisten Haminan rautateiden rakennustyömaalle. Hän asui jonkin aikaa Haminassa, löysi Vehkalahden puolelta Salmenkylästä Iida Tuomaantytär Weckmanin, jonka isällä oli suutariliike, ja meni hänen kanssaan naimisiin Iida oli syntynyt Vehkalahdella ja kuoli Sippolassa. Vuonna 1899 (1901) Elias sai nimityksen Liikkalan asemamieheksi ja perhe muutti kirkonkirjansa Sippolaan. Sirénien perhe asui asemamiehen talossa, joka sijaitsi n. 150 metriä Liikkalan asemalta Haminan suuntaan. Talo on edelleen olemassa. Iidalle ja Eliakselle syntyi seitsemän lasta, joista vanhin on isäni. Siirryttyään eläkkeelle Elias muutti Salmenkylään, jossa hänellä oli talo Savitien ja Ristolantien kulmauksessa. Ida oli kuollut lähes 20 vuotta aikaisemmin. Sirénien perhehauta on Vehkalahdella (Haminassa) Husulan vanhalla hautausmaalla lähellä Salmenkylää. Tässä ovat Iidan ja Eliaksen lyhyet henkilötiedot, minä yritän löytää heidän elämälleen taustan ja historian. Kyyrämäkeläiset Kuka oli Antti Matinpoika Sirèn? Sukutarinan aikaisemmissa versioissa sukua tutkineen Heikki Soininvaaran (Aeron talousjohtajan) tiedot isoisä Eliaksen esi-isistä Petäjävedellä päättyivät Antti Matinpoikaan (s. 1768, k. 1830). Yllättäen löysin tiedon, että Sirénien su-\n3 kua on tutkinut Ruotsissa asuva sukututkija Marja-Liisa Halonen-Adamsson. Häneltä olen saanut Kyyrämäki-Sirénien sukutaulut, jotka ulottuvat vuoteen Isoisä Eliaksen vanhin sisar Matilda Eerikintytär (Sirén-Ronkola-Rajanen) on Marja-Liisan esiäitejä. Sukututkimusta tehdessään Marja-Liisa on löytänyt vihkinotiisin, jonka mukaan Antti olisi Kyyrämäen Seppälän isännän Matti Juhonpojan (Matts Johanssonin) ja hänen vaimonsa Kirstin poika. Elias Sirénin sukujuuret johtaisivat siis Kyyrämäki-Seppälän taloon Petäjäveden Kuivasmäelle. Täyttä varmuutta asiasta ei ole, mutta joka tapauksessa Sirénien varhaisin sukuhistoria keskittyy Pohjois-Petäjävedelle, Kuivasmäen kylään, sen taloihin ja torppiin. Marja-Liisa Halonen-Adamssonin tutkimuksissa vanhin kirkonkirjoista löytyvä suvun jäsen, kantaisä, on ollut Kyyrämäen talon isäntä Henrik Martinpoika (Hindrich Mårtensson, s. 1655, k. 1722). Kuivasmäen kyläkirjan mukaan (Lerkkanen 2008, 13, 127) Kyyrämäki erotettiin Sakarin kantatilasta v ja talon ensimmäinen isäntä oli Paavo (Paulus) Paavonpoika (Påhl Påhlsson) Kähköinen eli Kyyrä. Sakari oli yksi kylän kuudesta vanhimmasta kruununtilasta, jotka perustettiin v. 1566, ja sen ensimmäinen isäntä oli Juho Kähkönen. Paavo Paavonpojalta Kyyrämäki siirtyi suvussa seuraavalle polvelle ja talon asukkaat olivat ilmeisesti Kähkösiä ainakin vuoteen 1651, jolloin isännäksi on tullut Tuomas Minkkinen (Thomas Olsson, isäntänä ). Hänen poikansa Sipi oli isäntänä vuoteen 1705 ja hänen jälkeensä Heikki (Henrik) Martinpoika (isäntänä ). Henrikin kahdesta pojasta Juhani (Johan Hindersson) oli Kyyrämäki-Seppälän isäntänä vuoteen 1743, tuolloin Kyyrämäki käsitti puolet Seppälän talosta. Hänen mainitaan olleen kolmasti naimisissa ja vaimot olivat Seppälän talosta, suurperheestä. Juhanilla oli kolme lasta, joista vanhin Matti (Matts Johansson) perusti perheen 1743 ja toimi talon isäntänä vv Matin ensimmäinen vaimo oli Kristiina (Christina Johansdotter) Seppälä ja perheeseen syntyi seitsemän lasta, joista kolme kuoli lapsena. Vuonna 1771 Kyyrämäki-Seppälän talon isännyyden sai vanhin poika Mikko (Michael Mattsson; isäntänä vuoteen 1775) ja Kyyrämäki-Seppälän talo jäi hänen jälkeläisilleen. Petäjävesi oli vielä 1400-luvulla hämäläisten, myöhemmin Jämsän talonpoikien eränkäynti- ja kaskiviljelyaluetta. Asiakirjojen mukaan Petäjäveden ensimmäinen pysyvä asuinsija syntyi keskiajan lopulla (1500-luvulla) Rukoilaan, Jänis-Mommioon, Jämsänveteen laskevan Pengerjoen varteen. Paikannimien perusteella on päätelty, että Rukoilan ensimmäiset asukkaat tulivat Hauholta ja Lammilta, mutta myös Jämsän kantatalot ovat saattaneet perustaa sivutiloja pitäjän pohjoisosiin (Niiles, I. 1996; Niiles, P. 2002; Lerkkanen 2008)). Lea Lerkkasen mukaan suurin osa Petäjävettä kuului saarioislaisten eräalueisiin (2008, 9-10). On mahdollista, että Kyyrämäenkin ensimmäiset asukkaat olisivat hämäläistä juurta, mutta todennäköisempää kuitenkin on, niin kuin Petäjäveden paikallishistorioissa yksimielisesti todetaan, että Kuivasmäen ovat ensimmäisinä asuttaneet savolaiset kaskiviljelijät. Suur-Jämsä, johon Petäjävesi tuolloin kuului (itsenäistyi v. 1868), on savolaismurteiden aluetta; Kuivasmäen kylä puolestaan on Petäjäveden vanhimpia, Petäjäveden seurakuntakin tunnettiin aikoinaan Kuivasmäen rukoushuonekuntana (perustettiin 1779). Ovatko Kyyrämäen-Seppälän asukkaat Kähkösiä? Ovatko Tuomas Minkkinen ja Henrikki Martinpoika taloon tulleita vävyjä vai uusia, toiseen sukuun kuuluneita isäntiä, jotka ottivat kruununtilan verot niskoilleen? He voivat hyvinkin olla vävyjä, jotka savolaiseen tapaan säilyttivät sukunimensä eivätkä ottaneet talon nimeä, kuten Länsi-Suomessa oli tapana ja myöhemmin isonjaon ja torppien itsenäistymisen jälkeen myös Petäjävedellä. Tuon ajan kaskikulttuuriin kuuluivat suurperheet. Veljekset perheineen jäivät asumaan samaan talouteen, mutta suurperheeseen kuului usein myös sisarten (vävyjen) perheitä ja kaukaisempia sukulaisia, setiä ja tätejä ja ottolapsia; samassa pöydässä saattoi syödä useita kymmeniä suurperheen jäseniä. Kun maan yksityistä omistusta ei vielä tunnettu, kruununtilan isäntä oli suurperheen päämies (vanhin), joka vastasi veroista ja muista rasitteista ja edusti suurperhettä niin valtion kuin kirkonkin edessä. Vaikka isännän sukunimi vaihtui, sama suurperhe saattoi asua talossa edelleenkin. 3\n4 Sukututkija Markku Kähkösen mukaan Kähkösten suku on peräisin Sydän-Savosta Vesulahden, Pellosniemen ja Juvan vanhoista hallintopitäjistä ja levinnyt laajalti Karjalaan, Kainuuseen ja Pohjanmaalle (kähkö tarkoittaa nopealiikkeistä ihmistä tai toisen selityksen mukaan köhää, kuivaa yskää). Suvun säätyläishaaran nimenä on Keckman. Sukuseuran piirissä suku on jaettu moneen eri haaraan, joista yhden muodostavat Rautalammin (Saarijärven) Kähköset (Kuusela 2014). Rautalammilta ovat ilmeisesti ne Kähköset, jotka liikkuivat Saarijärven ja Petäjäveden kautta aina Ruotsiin asti. Kuuselan mukaan Kähköset olivat tunnettuja käsityötaidostaan, suvussa on paljon seppiä ja käsityöläisiä, suutareita. Myös Minkkiset kuuluvat savolaisiin kaskiviljelijöihin, jotka Kähkösten tavoin ovat Rautalammilta lähtien levittäytyneet Petäjävedelle ja sen naapuripitäjiin, erityisesti heitä asuu Pihlajavedellä (nyk. Keuruuta). On myös olemassa Kyyrän suku. Kuuluiko Paavo Paavonpoika Kähköinen eli Kyyrä alkuaan Kyyrän sukuun? Kyyrä on savolais-karjalainen sukunimi, ja ei kaukana Kuivasmäestä on Saarijärven pitäjän Kiimasjärvellä (nyk. Lannevettä) Kyyrän talo ja nykyisin myös Kyyrän kylä. Kiimasjärven Kyyrän (Kyyrämäen) talo mainitaan vuoden 1552 eräluettelossa ja on tietenkin mahdollista, että Kuivasmäen Kyyrän ensimmäinen asukas oli lähtöisin tästä talosta. Kiimasjärven asuttajat ovat olleet Hyytiäisiä ja 1570-luvulla Kyyrämäki liitettiin Iso Hyytiälään. Reino Kallion (1995) mukaan Hyytiäisten suku oli lähtöisin Vesulahdelta (Visulahti, Mikkeli) ja myös Keski-Suomen Hyytiäiset on laaja suku, jonka jäseniä asuu Saarijärvellä, Uuraisissa ja Petäjävedellä, myös Kuivasmäen kylässä. Saarijärvellä, Saarijärven kylässä on ollut myös Reina-niminen torppa. Kuivasmäen (Kyyrämäen) talojen nimet viittaisivat siihen, että paikan asukkaat olisivat tulleet Saarijärveltä. Olivat kanta-asukkaat Kyyriä, Kähkösiä, Minkkisiä tai Hyytiäisiä, he ovat olleet savolaisia kaskiviljelijöitä, joiden ekspansio eteni 1500 ja 1600-luvuilla Keski-Suomen ja Keski-Pohjanmaan kautta Ruotsin puolelle aina Vermlannin suomalaismetsiin. 4 Savolainen kaskiviljelijä Kaskiviljelijät olivat aikansa kulttuuriekologisia voittajia, he hallitsivat viljelytekniikan, jonka avulla kyettiin asuttamaan laajat erämaat, kuusikkokorvet. Kasken poltto on ollut erittäin tuottoisa, itäisen Suomen vaara- eli mäkialueille sopeutunut viljelymuoto. Kun kaskia ei ojitettu, viljelykset raivattiin aina vaarojen rinteille, sinne ei hallakaan ulottunut luvulla käyttöön otettu korpi- eli juureisruis oli pensastuva, yhdestä siemenestä kasvoi useita korsia ja kaskesta saatettiin useinkin saada yli satakertainen sato. Kuivasmäki, jonka päällä Kyyrämäki-Seppälän ja Reinan talot sijaitsivat, on sekin 220 m korkea vaara. Juuri sellaiselle paikalle savolais-karjalaiset kaskiviljelijät rakensivat talonsa, vaaroilta aukeni heidän elinpiirinsä. Vaikka kaskiviljelijät raivasivat vähitellen myös kiinteitä viljelyksiä, varsinainen peltoviljely, talonpoikainen agraarikulttuuri, alkoi Itä- ja Pohjois-Suomessa vasta sitten, kun ryhdyttiin kuivaamaan soita ja järviä. Kaskien ohella tuon aikaiseen viljelytalouteen kuului pienimuotoinen karjanhoito, intensiivinen metsästys, kalastus ja luonnonantimien keräily. Kaskikulttuuri oli luonnonvaraista moninaistaloutta ja sen rakenteita olivat mm. suurperheet, vainajakultti ja tietäjyys. Kaskitalouden piirissä työt tehtiin yhdessä perheenä, iästä ja sukupuolesta riippumatta kaikki suurperheen jäsenet saattoivat osallistua yhteisen toimeentulon hankkimiseen. Suurperheissä ei ollut piikoja eikä renkejä, kaikki kuuluivat samaan perheeseen. Vainajakultti, vainajien uhripaikat antoivat suvun jäsenille oikeuden ihmisen haltuun ottamaan maahan, raivattuihin viljelyksiin ja pihapiiriin. Kun yksityistä maanomistusta ei kaskikulttuurin piirissä vielä tunnettu, perheen hallinnassa oleva maa oli sananmukai-\n5 sesti esi-isien maata ja vainajille kuului antaa esikoisuhri, ensimmäinen osa kaikesta, mitä kasket, järvet tai karja tuottivat. Kaskikulttuurin tietäjä tunsi riitit, joiden avulla hallittiin tuon ajan ihmisen elinympäristöä. Tietäjä piirsi rajat ihmisen elinpiirin ja villin luonnon, erämaan, välille, varjeli kasket ulkopuolisilta, karhuilta, palautti eksyneet lehmät metsänpeitosta, torjui pedot, pahansuopien ihmisten vihat ja kateet, vihamielisten tietäjien lähettämät nostokarhut, sairaudet, noidannuolet. Tietäjät pitivät yllä sosiaalista tasapainoa tai oikeudenmukaisuutta kaukaisissa metsäkylissä, joihin virkavalta ei ulottunut. Kansanperinteessä laajalti tunnettu tietäjä ja parantaja Kyyrän Jussi, joka eli 1800-luvulla, oli Saarijärven Kyyrän isäntä. (Kaskikulttuurista ks. Suomen perinneatlas.) Isojako, maan jakaminen kantatalojen yksityisomistukseen, toteutettiin Kuivasmäellä vv , siitä alkoi Itä-Suomessa kaskikulttuurin, Länsi-Suomessa tiiviiden kyläyhteisöjen katoaminen. Maanomistukseen perustuneeseen talonpoikaiskulttuuriin kuului olennaisesti myös vuokraviljely- eli torpparilaitos. Kun talo annettiin tavallisesti vanhimmalle pojalle, nuoremmille lapsille saatettiin osoittaa talosta torppa, mutta useimmat heistä joutuivat etsimään isännän ja emännän paikkoja muualta, elivät käsityöläisinä ("itsellisinä") omissa mökeissään tai asuivat taloissa maatyöläisinä (muonamiehinä, loisina), vuokralaisina (hyyryläisinä, inhyst) ja jotkut lopulta vanhuudessaan "rutiköyhinä" (rotfattig) eli kylän "ruotulaisina" tai ns. "kunnanvaivaisina" tai "huutolaisina". Suomen maaseudulle syntyi 1800-luvun lopulla ns. liikaväestön ongelma, jota ei kyetty ratkaisemaan ennen kuin maatalousyhteiskunnan aika oli jo ohi. Torpparien ja talojenkin lapset pestautuivat piioiksi ja rengeiksi tai lähtivät etsimään elantoa mm. maanteiden, rautateiden ja kanavien rakennustyömailta, 1900-luvun puolella metsä- ja uittotöistä. Tämä tulevaisuus oli edessä myös Kyyrämäki-Seppälästä lähteneen Antti Sirénin jälkeläisillä. 5 Isoisä Eljas Sirénin sukuhaara Kyyrämäki-Seppälän isännän Matti Juhaninpojan nuorin poika Antti Sirén (Anders Mattsson, s. 1768, k. 1830) hakeutui siis pois kotitalostaan v ja siitä lähtien Elias Sirénin esi-isät joutuivat sopeutumaan torpparien aikakauteen. Hänen jälkeläisistään tuli vuokratilojen isäntiä ja emäntiä, torppareita, mutta myös tilattomia maatyöläisiä, muonamiehiä ja itsellisiä käsityöläisiä, jostain syystä suvussa on ollut useita suutareita. Suvun jälkipolvet ovat hajaantuneet eri puolille Petäjävettä, Kuivasmäen ohella mm. Kintauden seudulle, mutta Elias Sirénin vanhempien asuinpaikaksi vakiintui Saravan talon Ronkolan torppa Metsäkylässä Etelä-Petäjävedellä lähellä Korpilahden rajaa. (Torppia koskevat tiedot ovat Paavo Niileksen Petäjäveden torppariasutusta vuosina käsittelevästä teoksesta.) Antti Matinpoika hankki suutarin ammatin ja kuoli 62-vuotiaana poikansa pitäjänsuutari Joonaksen luona Kuivasmäen kylän Hättämäen (Hetteen) suutarintorpassa. Hän meni naimisiin Maija (Maria) Antintyttären kanssa (s. 1772, k. 1845), joka oli Ruosteenkorven Hakalan torpasta. Antti ja Maija Sirén elivät vv Jänis-Mommon talon Hirsikankaan torpassa Rukoilan kylässä. Antin kuoleman jälkeen Maija eli poikansa Antin luona Heinämäen ( ) ja Hättämäen ( ) torpissa ja lopulta kotitorpassaan Hakalassa ( ), jossa kuoli "rutiköyhänä". Antti ja Maija Sirénillä oli kolme lasta, Antti, Joonas ja Klaara. Heistä Antti Antinpoika Sirén (s. 1794, k. 1867) avioitui Kaipomäen talon tyttären Anna Leena Erkintyttären (s. 1798, k. 1867) kanssa ja he saivat kaikkiaan kahdeksan lasta. He asuivat torppareina ensin ( ) Hirsikankaan torpassa Rukoilassa, elivät suuren perheensä kanssa "inhyst" eli asukkeina, ilmeisesti muonamiehinä tai itsellisinä (loisina) Heinämäen torpassa, sitten Antin veljen jälkeen lyhyen aikaa Hetteenmäen torppareina ja asukkeina\n6 Antin äidin torpassa Ruosteenkorven Hakalassa. Lopulta Antin sokeuduttua he joutuivat molemmat elämään vuodesta 1858 vuoteen 1867, kummankin kuolemaan saakka, "rutiköyhinä" ilmeisesti ns. kunnanvaivaisina Kaura-ahon torpassa Metsäkylässä. Anna Leenasta sanotaan, että hän kuoli 69-vuotiaana pistokseen. Antin veli, Joonas Antinpoika Sirèn (s. 1797, k. 1882) onnistui elämässään paremmin kuin sisaruksensa. Hän pääsi v Petäjäveden pitäjänsuutari Mikko Wilskmanin oppipojaksi ja nimitettiin tämän kuoltua 1821 pitäjänsuutariksi. Se oli tuohon aikaan arvostettu asema. Myös maaseudulla pitäjänsuutarit ja -räätälit nimitti usein kuntakokous ja nimitys vahvistettiin oikeudessa. Kaupungeissa pitäjänsuutareilta vaadittiin mestarikirja ja Joonas Sirénkin sai ilmeisesti oppimestariltaan todistuksen ammattitaidostaan. Joonas avioitui Piesalan tyttären Ulla Eliaksentyttären kanssa (Ulrica Eliasdotter, s. 1801; Piesala oli Petäjäveden suurimpia kantataloja) ja heille syntyi kaikkiaan kymmenen lasta. Joonas ja Ulla asuivat pitäjänsuutarin torpissa Kuivasmäen Reinassa ( ) ja Hättämäen Kummussa ( ). Joonaksella oli ilmeisesti hyvä lauluääni, sillä hän hoiti Petäjäveden lukkarin virkaa ja sai 1831 valtakirjan Soinin pitäjän lukkariksi. Joonas ja Ulla muuttivat perheineen Soiniin, Kuninkaanjoelle, heidän jälkeläisiään on ollut monessa polvessa Soinin kanttoreina. Soinilainen sukuhaara otti sukunimekseen Soininvaara. Lauluääni säilyi suvussa, Kiuruvedelle muuttaneen suvun jäsen poliisi Arvo Soininvaara (ent. Sirén) muistetaan mahtavasta bassoäänestään. Antin ja Joonaksen sisar Klaara (s. 1801) eli Kaipomäen Vellinginmäen torpan emäntänä Kuivasmäellä. Kumpikin veljeksistä otti 1820 sukunimen Sirén. Ei tiedetä, mistä sukunimi on peräisin, mutta Heikki Soininvaara arveli, että esikuvana on voinut olla Korpilahden kappalainen Karl Sirén, joka oli tunnettu pappi. Koristepensaana sireeni levisi mm. Viaporin rakennusmiesten mukana laajalti eri puolille Suomea. Antin ja Anna Leenan lapsista Erkki Antinpoika Sirén (s. 1826, k. 1912) on tämän kertomuksen Eliaksen isä, Saravan tilaan kuuluvan Rongolan torpan isäntä vuosina Erkki syntyi torpparin poikana Hirsikankaalla ja muutti vanhempiensa mukana torpasta toiseen asuen Heinämäessä, Hakalassa ja Kaura-ahossa, lähti 1839 (?) ilmeisesti rengiksi Korpilahdelle, mutta tuli 1848 takaisin Petäjävedelle. Hän meni 1847 naimisiin piika, itsellisen tytär Maija Stina Hårdin (Hardin) kanssa (Maria Christina Michelsdotter Hård, s. 1826, k. 1899), joka oli 1841 muuttanut Petäjävedelle Korpilahden Heinäjärven kylästä (Rutalahtea?). Hänen suvustaan en ole vielä löytänyt paljoakaan tietoa, Korpilahdella on ollut ainakin sotilas Yrjö (Jöran) Hård (s. 1723, k. 1788), joka asui vaimonsa Maria Eskilsintyttären kanssa Huujoen torpassa Putkilahdella Reinanpohjassa (?). On myös ollut toinenkin Jämsän komppanian sotilas Henric Hard, joka asui Muuramen Jaakkolan kylän Nisulassa; Muurame oli aikoinaan Korpilahtea. Olettaisin kuitenkin, että Eliaksen äiti on Korpilahden Hårdeja. (HISKI; Erkki Ruppa, Korpilahden vanhimmat rippikirjat ). Erkki ja Maija Stina elivät ensin Kaura-ahon torpassa Petäjäveden kylässä kunnes vuokrasivat Ronkolan torpan (1852). Heillä oli kymmenen lasta, joista Elias oli nuorin. Sisaruksista Matilda Erkintytär Sirén-Ronkola-Rajanen (s. 1850) muutti 17-vuotiaana Korpilahdelle ilmeisesti piiaksi, avioitui Petäjäveden Kintaudessa tuotantonsa aloittaneen Koskensaaren naulatehtaan sepän kanssa ja tämän kuoltua palasi Korpilahdelle, jossa meni uudelleen naimisiin torppari Tobias Rajasen kanssa Tikkalan kylästä, myöhemmin he muuttivat itsellisiksi Moksinkylän Ikosenmäelle. Jäätyään jälleen leskeksi Matilda muutti kotipaikalleen Petäjävedelle ja sieltä Helsinkiin, kuoli Kirkkonummella (1924). Veljeksistä Sylvester Erkinpoika (Salmela) meni vävyksi Räihän talon Salmelan torppaan Kintaudelle ja tuli myöhemmin sen isännäksi. Erkki Juhani (Sireini), Kalle Vihtori, Erika ja Antti (myöhemmin torpan isäntänä Kintaudessa) mainitaan olleen lyhyen aikaa Ronkolan torppareina (vuokrasopimuksen tekijöinä), kunnes Kalle Sirén (s. 1857) jatkoi torpan pitämistä vuodesta 1900 vuoteen Kun torpparilaitos lakkautettiin 1918 ja vuokratilalliset saivat lunastaa tilansa, Ronkola (n. 40 ha:n tila) jäi hänen per- 6\n7 heensä haltuun; seuraava isäntä oli hänen poikansa Emil Ronkola (k. 1956), hänen poikansa Emil Rikhard Ronkola (vaimo Helmi) oli talon viimeinen omistaja. Kallesta kerrotaan, että hän oli pelimanni ja soitti viulua mm. paikallisissa nurkkatansseissa, joita Ronkolassakin pidettiin. Ronkolan nuoret aloittivat työuransa renkeinä ja piikoina, usein jo 15-vuotiaina, ja avioiduttuaan jäivät muonamiehiksi tai hakeutuvat kotiseudulleen torppareiksi. Elämä oli maatyötä, karjanhoitoa, taksvärkkipäiviä, omavaraistaloutta, jossa kaikki tarvittava vaatteista lähtien tehtiin itse. Talvisin oli hiljaista, silloin tehtiin käsitöitä, vasta lukujen taitteessa alkoi puutavarateollisuuden aikakausi, tukkisavotat ja uittotyöt. Piian ja rengin pesti otettiin vuodeksi, työvuosi alkoi pyhäinpäivänä (aikaisemmin mikkelinä) ja työvuoden päätyttyä palveluskunta sai pitää vapaaviikon talon ylöspidossa luvulla palveluskunta palkattiin syysmarkkinoilla tai kesän aikana pidetyillä pestuumarkkinoilla, joihin työtä hakevat nuoret ja työntekijöitä tarvitsevat isäntäväet kokoontuivat. Markkinoilla palvelukseen pyrkivät kerääntyivät usein yhdeksi joukoksi, josta isäntäväet sitten palkkasivat mieleisensä. Näissä tilaisuuksissa levisi tieto siitä, minkälaisia nuoret olivat työihmisinä ja vastaavasti, mitkä olivat hyviä palveluspaikkoja, miten eri taloissa palvelijoita kohdeltiin. Vuosipalkasta neuvoteltiin pitkään ja hyvistä, taitavista työntekijöistä talot saattoivat jopa kilpailla. Kaupallisen maa- ja meijeritalouden alettua maataloissa tarvittiin yhä enemmän vierasta työvoimaa; suomalaisen työn historiassa torpparit, rengit ja piiat ovat raivanneet Suomen pellot ja tehneet raskaimmat maatalouden työt, heidän kättensä jäljiltä on paljolti vanha suomalainen maaseutu, suomalainen kulttuurimaisema. Ronkolan sisaruksille kotitorppa oli turvapaikka, johon palattiin elämän käänteissä niin kuin Matildakin. Petäjäveden Metsäkylän tilattomille Korpilahti oli ilmeisesti varakasta maanviljelyseutua, josta haettiin töitä, ei vielä kauempaa esimerkiksi Jämsästä, joka kuitenkin oli tunnettu suurista talonpoikaisista maataloista. Nuoretkin kokivat kuuluvansa omaan kylään tai kotiseudulleen. Vasta vuosisadan loppupuolella nuorimmat veljeksistä lähtivät kotiseutuaan kauemmaksi aina Etelä-Suomeen. Sukunimiä Sirén ja Ronkola ei enää löydy Petäjävedeltä. Ronkolan talo on perillisten puuttuessa siirtynyt toiseen sukuun ja toimii omistajansa kesähuvilana. Sirénien sukuhaarasta on torppien mukaan nimensä muuttaneita ainakin Salmelat, Hanhisaaret ja Ronkolat; avioliittojen kautta Siréneitä kuuluu sellaisiin Petäjäveden sukuihin kuin Handula (Hantula), Kaipomäki, Meronen, Sivén ja Vellinginmäki. 7 Iida Tuomaantytär Weckmanin sukupuu Iida Sirénin isä oli Tuomas Iisakinpoika Weckman (alk. Junkkari), syntynyt Vehkalahden Reitkallissa ja kuollut Salmenkylässä. Tuomas oli Reitkallin Sällin talon tyttären Eva Junkkarin ( ) poika, jonka isäksi sukupuuhun on merkitty Sällin talon renki Iisak Iisakinpoika. Äidin kuollessa Tuomas on ollut 4-vuotias, mutta säilyttänyt sukunimensä Junkkari ja ilmeisesti kuulunut Sällin talonväkeen. Aikuistuttuaan hän on mennyt suutarin oppiin ja perustanut 1865 suutarinverstaan Salmenkylään. Jostain syystä Tuomas Junkkari muutti sukunimensä Weckmaniksi. Onko sukunimen taustalla ruotsin verbi 'taittaa', 'laskostaa' vai sana 'viikko'? Onko hän\n8 halunnut ottaa nimeensä jotain suutarin työhön liittyvää vai halusiko hän olla viikkomies, pitkää viikkoa tekevä ammattimies? 8\n9 9 Tuomas Weckman meni naimisiin Maria Kristiina Antintytär Turkian kanssa. Maria oli syntynyt Vehkalahden Salmenkylässä ja kuoli samassa kylässä. Hänen vanhempansa olivat siltavouti Antti Joonaanpoika Turkia ja Eeva Kristiina Kallentytär Turkia Sippolan Turkian kylästä. Antti Turkia oli joutunut Venäjän armeijaan sotapalvelukseen, joka tuolloin kesti 25 vuotta. Liikkalan kyläkirjassa kerrotaan, että muistitietojen mukaan Turkian Antti-setä oli palvellut tuon pitkän ajan (Venäjän armeijassa). Kotiväki ei enää luullut Antti-sedän olevan hengissäkään, kun hänestä ei mitään ollut kuulunut, mutta eräänä iltana setä ilmestyikin tuvan ovenpieleen pyytäen talosta yösijaa. Se luvattiin hänelle, mutta kukaan ei tuntenut häntä Anttisedäksi (s. 23). Kertomus kuuluu sukuumme. Kim Sjöströmin mukaan Venäjän armeijassa Antti, kirkonkirjoissa Anders Turkia ( ), oli kohonnut aliupseeriksi ja kotiin palattuaan hän löysi morsiamen, Eeva Kristiina Kallentytär Turkian ( ) suvun kaukaisesta haarasta ja muutti morsiamensa kanssa Kronstadtiin, jossa heidät vihittiin. Kun Antti pääsi eläkkeelle, hän sai Vehkalahden pitäjästä siltavoudin viran ja virkatalon (puustellin), joka sijaitsi Salmenkylässä. Pariskunnalla oli yksi eloon jäänyt tytär, Maria ( ), joka meni naimisiin Tuomas Junkkarin (Weckmanin) kanssa. Heidän tyttärensä oli Iida Weckman, meidän isoäitimme. (Kim Sjöström on tutkinut Haminan Salmen kylän sukuja, joihin kuuluu Iidan veljen Anton Weckmanin perhe; häneltä on tulossa Salmin kyläkirja, jota en ole vielä saanut käsiini.) Elias Sirén on Haminassa tai Salmenkylässä asuessaan tutustunut Tuomas Weckmanin tyttäreen ja mennyt hänen kanssaan naimisiin, ja ilmeisesti perheen asuinpaikka on ollut Hamina, kunnes he vuonna 1899 (1901) muuttivat Liikkalan asemalle. Iida Weckmanin sukupuun laatinut Aarne Muurman toteaa, että Iida kuului Vehkalahden knaapeihin ja Mänttärin sukuun. Hänen esi-isiään on Mänttärin kantatalosta Liikkalasta lähtenyt Abraham Aabrahamin poika, joka 1700-luvun alussa meni vävyksi Sällin taloon Reitkalliin. Sukupuun mukaan Iida kuului Husulan, Reitkallin, Poitsilan ja Summan kylien knaappisukuihin, joita olivat mm. Junkkarit, Pilhjärtat, ja Husgafvelnit. Myös Turkiat ovat seudun vanha talonpoikaissuku; Sippolassa Turkian kylä on Liikkalan naapurikylä Inkeroisten suuntaan. Kun Iidan äiti kuului Liikkalan Turkioihin, hänellä on ollut sukua siinä lähiseudulla. Vehkalahden knaapit Reitkallin kylä (Bredkall) on vanhaa ruotsalaista uudisasutusta, jota luvulla levisi Uudenmaan rannikolle. Junkarit, Husgafvelnit ja Pilhjärtat olivat suurmaanomistajia ja palvelivat virkamiehinä Haminan seudulla; yksi Husgafvelnien sukuhaara on aateloitu. Summan kartanon ensimmäisiä omistajia on ollut pommerilaissukuinen aatelismies Niklis Poitz, joka sai maaomistuksia Vehkalahdelta 1400-luvun loppupuolella ja pe rusti säterikartanon kylään, joka tunnetaan nimellä Poitsila. Valtionhoitaja Eerik Akselinpoika myönsi rälssioikeudet herra Niklisille vuonna 1463 (Vähäkangas 1999). Kun Niklis Poizin kuolinpesä 1520-luvulla jaettiin, Summan tila siirtyi Aune Niilontytär Poitzin (s. noin 1470) perintöosuutena Reitkallin kartanon omistaneelle Junkar-Husgaveln -suvulle (Hausen ,V). Ainakin vuodesta 1546 Summan kartano kuului Petteri Niilonpoika Junkarille (k luvulla), joka omisti myös Reitkallin Näkin säteritilan luvulle tultaessa Reitkallin kartanon silloinen isäntä Henrikki Junkar joutui velkaantuneena myymään Summan kartanon vapaaherra Lauritsa Creutz vanhemmalle (joka omisti myös\n10 Sippolan kartanon) ja Reitkallin kartanokin siirtyi muille omistajille. Junkkareista tuli Vehkalahden talollisia. Vehkalahden knaapit olivat talonpoikaisaatelistoa, jotka varustivat Ruotsin armeijaan ratsumiehiä vartioimaan valtakunnan itärajaa. Keskiajalla knaapit mm. vartioivat suurta rantatietä ja pitivät huolta rannikon vartiotulista. Vastineeksi palveluksistaan heidät vapautettiin väenotosta, veroista ja muista kruunun maksuista. Aikoinaan 1/6 Vehkalahden talollisista (17 taloa) kuului tähän paikalliseen rälssiin. Knaapit erosivat ratsutilallisista siinä, että rajaseudulla ratsumiehet olivat jatkuvasti kruunun palveluksessa eikä knaappien tarvinnut ylläpitää ratsumiestään yksin, vaan heillä oli apu- eli augmenttitiloja, jotka osallistuivat kustannuksiin. Vielä vuonna 1782 Vehkalahden knaapeihin kuului noin 150 henkeä. Vanhimmat Vehkalahden rälssisuvut, Poitzit ja Husgafvelnit saivat privilegionsa jo 1381, muut kuten Pilhjärtat ja Brandstakat Kustaa Vaasan aikana 1552 ja Kymijoen itäpuolen jouduttua Venäjän valtaan keisarinna Katariina II lakkautti knaappien verovapauden (Oksanen, E.- L. Oksanen, M ) Iidan sukupuussa näkyy 1800-luvulla alkanut talonpoikaisyhteiskunnan murros. Tuolloin maatilat annettiin yleensä vanhimmalle pojalle ja talollistenkin nuoremmat lapset joutuivat lähtemää kotoaan, ja elleivät he päässeet taloon miniäksi tai vävyksi, he putosivat säädystään, niin kuin Petäjäveden Sirénitkin. Nämä 1800-luvun lopun sukupolvet muuttivat ensimmäisenä pois kotiseudultaan palkkatöihin alkaviin teollisuuskeskuksiin, Kymijokilaaksossa Kotkan sahoille ja Kymijokivarren paperitehtaisiin, tai rautateille. Heidän lapsensa, niin kuin Eliaksen ja Iidan lapset sopeutuivat jo alkavaan koulutusyhteiskuntaan, he hankkivat itselleen ammatin ja hajaantuivat työn perässä eri puolille maata. 10 Iida ja Elias Sirénin perhehauta Husulan vanhalla hautausmaalla Sulo Sarmela kuoli niin aikaisin sodan alussa, ettei häntä haudattu Vehkalahden sankarihautausmaalle vaan perhehautaan. Husulan vanhalla hautausmaalla Iida lepää omalla kotiseudullaan ja keskellä sukuaan. Sieltä löytyy hänen veljensä Antonin perhehauta ja monia hänen sukupuunsa nimiä, Junkkarien, Pilhjärtojen, Husgafvelnien, Muurmanien hautoja.\n11 11 Iidan ja Eliaksen lapset Iidalla ja Eliaksella oli kaikkiaan kahdeksan lasta, joista kuusi: Väinö, Eino, Elina, Erkki, Sulo ja Helvi elivät aikuisiksi. Väinö Sirén suomensi nimensä Sarmelaksi Kalevalan riemuvuonna 1935, jolloin oli suuri nimenmuuttovuosi Vanhan Kalevalan täyttäessä 100 vuotta. Sarmela-nimen ottivat myös Elina ja Sulo; Eino suomensi nimensä Sireeniksi ja Erkki säilytti vanhan sukunimensä. Henkilöhistorioiden perustiedot on otettu Eero Mänttärin laatimasta Mänttärin sukukirjasta (2001) ja joistakin Internetissä olevista lähteistä. Vanhin kuva Sirénien perheestä. Kuvassa ovat äiti Iida sekä oletettavasti pojista Väinö, Erkki (pöydällä), Eino ja isä Elias sylissään Elina. Kuva on otettu (1905) Liikkalan talon nurkalla, taustalla kulkee rautatie.\n12 12 Aino Sirén Iidan ja Eliaksen vanhin tytär Aino syntyi Haminassa ja kuoli Sippolassa 16-vuotiaana kurkkumätään (?). Hänet on haudattu Sippolan vanhalle hautausmaalle. Hautakivi on vielä jäljellä. Ainon hauta Sippolan vanhalla hautausmaalla. Vieressä Sippolan kartanon omistajien von Daehnien mausoleumi. Väinö Sarmela Väinö Sirén syntyi Vehkalahdella Salmenkylässä ja kuoli jouluaattona Hollolassa. Hän kävi keskikoulun ilmeisesti Haminassa, sai armeijassa sähköttäjän koulutuksen ja toimi rautateiden palveluksessa ensin sähköttäjänä, sen jälkeen kirjurina ja kuoli Herralan asemapäällikkönä. Puoliso kansakoulunopettaja Salli Siviä Amanda Lehto, s Eurajoella, k Porissa. Hänen isällään M. V. Lehdolla oli kiinteistönvälitystoimisto Raumalla ja siellä Salli kävi keskikoulun ja opettajaseminaarin. Heidät vihittiin Hinthaarassa Porvoon maalaiskunnassa. Molemmat on haudattu Husulan perhehautaan. Väinö muutti Sippolasta Hausjärvelle ilmeisesti sähköttäjäksi ja sieltä Keravan Porvoon radalle kirjuriksi, mahdollisesti ensin Andersbölen eli Anttilan asemalle ja sen jälkeen Hinthaaraan. Siellä hän tapasi kylään opettajaksi tulleen Salli Lehdon (perimätiedon mukaan koulu toimi aseman lähellä olevassa maalaistalossa, jossa Väinö kävi syömässä ruokavieraana). Mainittakoon, että Keravan ja Porvoon välisen rataosuuden päällikkönä toimi Janssonin setä, Salli Lehdon isän veli Johannes (Jussi) Jansson, joka asui Keravalla. Väinö sai (1933?) komennuksen Herralan asemalle, joka on Hollolassa lähellä Lahtea. Asemapäällikön työ oli sota-aikana raskasta, koska henkilökuntaa oli vähän ja rautateillä kulki paljon ylimääräisiä sotilasjunia. Ilmeisesti jatkuva valvominen ja stressi\n13 13 Ensimmäisessä kuvassa Väinö (oikealla) Andersbölen asemalla Porvoon radalla. Oliko hän ollut kirjurina tällä asemalla vai vain vierailulla naapurista, Hinthaaran asemalta? Valtion rautateillä henkilökunnan hierarkia perustui virkanimityksiin. Asemien virkamiehet aloittivat sähköttäjästä ja suoritettuaan erilaisia kursseja ja tutkintoja nousivat kirjuriksi ja lopulta asemapäälliköksi. Nykyisin Herrala on paikallisliikenteen pysäkki eikä sodanaikaista asemarakennusta enää ole. Jäljellä on vielä asemapäällikön talo (alkuaan punainen) ja alkuperäinen sauna; talo on ollut vuosikymmeniä yksityisomistuksessa. Talon takana kulkee rautatie kallioleikkauksessa. Rautatieläisten työ- ja asuinympäristöt noudattivat samaa kaavaa; asemat rakennettiin "standardipiirustusten" mukaa ja rautatieläisten pihapiiriin kuului "puolitoistakerroksinen" tupa, ulkorakennus ja sauna. vaikuttivat siihen, että hän sai aivokasvaimen ja kuoli leikkaukseen. Leskeksi jäätyään Salli Sarmela haki 1943 opettajaksi Koskenpäälle (myöhemmin Jämsänkosken, nykyisin Jämsän kaupunkia), jossa hän toimi 30 vuotta opettajana Ehikin kyläkoulussa Huhtialla ja viimeisinä vuosinaan kirkonkylän koulussa; eläkkeelle siirryttyään hän muutti Poriin. Herralassa Väinölle ja Sallille syntyi kaksi poikaa, Timo ja Matti, joiden nuoruuden kotiseuduksi tuli Koskenpää.\n14 14 Eino Sireeni Eino Sirén syntyi Liikkalassa ja kuoli Pattijoella. Hän oli koulutukseltaan teknikko ja veturinkuljettaja, toimi veturin kuljettajana Raahen ja Tuomiojan välisellä rataosuudella. Puoliso Fanni Johanna Matintytär Sippu s Sippolan Mämmälässä, k Pattijoella. Meijerikkö. Fanni ja Eino on vihitty , jonka jälkeen he muuttivat Haminaan 1930 ja edelleen Pattijoelle. Fannin äiti oli Wilhelmiina Kujala Liikkalasta. Sippu on Mämmälän (Inkeroisten) kylän kantataloja ja Siput Sippolan eli Sippulan pitäjän kantasukuja. Ilmeisesti Eino on tavannut Fannin Inkeroisissa ollessaan harjoittelijana tai työssä Inkeroisten veturitalleilla. Kolme lasta: Leila (Virta), Hilkka ja Esko. Eino palveli Raahen rautatietä yhtä uskollisesti kuin Elias omalla rataosuudellaan. Raahen rautatie oli alkuaan yksityinen niin kuin Haminan ratakin. Se rakennettiin yhdysradaksi Raahen satamasta Vaasan radalle Lapin (Tuomiojan) asemalle vv ja avattiin yleiselle tavara- ja matkustajaliikenteelle syksyllä Radan pituus Vaasan radalta Raaheen oli 28 km ja Lapaluodon satamaan vajaat 34 km. Sireenit asettuivat asumaan Pattijoille, joka oli alkuaan pysäkki neljän kilometrin päässä Raahesta. Vuonna 1926 tämäkin rata siirtyi valtiolle. Raahen rautatie oli tavararata, jota pitkin kulki mm. Rautaruukin kuljetukset rannikon satamaan. Matkustajaliikenne oli vähäistä ja sen vuoksi henkilöjunat korvattiin ns. kiskobusseilla. Vuonna 1925 Raahen radalle rakennettiin Suomen ensimmäinen leveäraiteinen kiskoauto, se oli moottorijuna, jossa kaksi linja-autoa oli liitetty peräpäästään yhteen niin, että sillä voitiin ajaa kumpaankin suuntaan. Ensimmäinen kiskoauto ei kuitenkaan toiminut kunnolla, kokeilusta luovuttiin muutaman vuoden kuluttua, ja radalla palattiin veturin vetämiin henkilöjuniin. (Bergström Kilpiö 2008). Eino ajoi näitä henkilöliikenteen junia ja kiskobusseja, joskus kuten sota-aikana myös pitkiä matkoja runkoradoilla. Eino, Fanni ja Leila-tytär (s. 1929) Pattijoella.\n15 15 Eino Sireenin talo ja perhehauta Pattijoella. Eino Sireeni 70 vuotta. Edessä Eino, Erkki ja Elina, takarivissä Fanni, Esko ja Hilkka Sireeni.\n16 16 Elina Sarmela Elina Sirèn syntyi Liikkalassa ja kuoli Kouvolassa. Hän kävi Suistamon opettajaseminaarin (ks. viitteet) ja valmistui alakoulun opettajaksi. Elli-täti toimi valmistuttuaan Pyhtäällä Heinlahden ( ) ja Kiviniemen kouluissa, kunnes vuonna 1927 muutti Elimäelle Moision (Hongiston) koululle, jossa hän oli opettajana eläkkeelle siirtymiseensä asti, 37 vuotta. Eläkkeelle päästyään hän muutti asumaan Kouvolaan. Haudattu Husulan perhehautaan. Nuori opettaja Pyhtäällä ja läksiäisjuhlissaan Moision koululla Elimäellä. Jokainen oppilas antoi opettaja Sarmelalle kukan. Elli-täti piti yhteyttä kaikkiin veljiinsä ja sisariinsa ja heidän perheittensä jäseniin, nuorempia myöten, ja myös Soanlahden serkkuihinsa. Hänen luonaan Elimäellä olemme käyneet me hänen sisartensa ja veljiensä lapset, ja aina kun oli tilaisuus, hän matkusti tervehtimässä sukulaisiaan. Hän oli aina valoisa ja iloinen Elli-täti, joka piti suvun koossa, kertoi kuulumiset eikä sanonut koskaan pahaa sanaa kenestäkään. Opettajat ja sadat oppilaat ovat vaihtuneet, mutta vuodesta toiseen olemme nähneet opettaja Sarmelan luokassaan taitavana, rauhallisena ja aina hyväntuulisena (mv. Paavo Kalkela kiitospuheessaan koulupiirin puolesta; Kouvolan Sanomat ). Suistamon seminaari Elina Sirén kävi Suistamon alakansakouluseminaarin, joka oli juuri perustettu (v. 1918) ja aloitteli toimintaansa paikkakunnalla. Seminaariin pyrkivien määrä kasvoi, vuonna 1921 hakijoita oli 65, joista hyväksyttiin 34. Kaikki oppilaat olivat naisia. Seminaarin perustaminen ortodoksiseen Laatokan Karjalaan (Raja-Karjalaan) oli itsenäistyneen Suomen kansallistamispolitiikkaa. Seminaari toikin Suistamolle uutta kulttuuria: itsenäisyysjuhlia, kuusijuhlia, kevätjuhlia musiikkijuhlia, voimistelujuhlia, konventteja, kirjallisuusiltoja, luentotilaisuuksia; kylään perustettiin kuoroja ja harrastuspiirejä; oppilaat tutustuivat karjalaiseen kulttuuriin ja tekivät retkiä lähiseudulle.\n17 17 Elina Suistamon seminaarissa. Vasemmanpuoleisessa kuvassa on Elinan (eturivissä oikealla) asuintovereita seminaarivuosina, oikeanpuoleisessa kuvassa opettajakokelaita lopputenttien alettua 1922 (Elina ruudullisessa puserossa). Elina (toinen vasemmalta) ja ystävättäret Karjalan kujasilla 1921.\n18 18 Seminaari toimi alkuvuodet paikkakunnan lopetetussa ns. venäläistämiskoulussa, joita sortovuosien aikana rakennettiin Karjalaan. Opettajat ja oppilaat asuivat koululla, kunnes uusi asuntola (1926) ja luokkarakennus (1927) valmistuivat. Suistamon kirkonkylää 1930-luvulla (kuva on Suistamo-seuran kotisivuilta). Suistamon seminaarista kertoo nimimerkki Jeroisellän Feda Raja-Karjala -foorumin keskustelupalstalla 16, seuraavasti: Suurin osa oppilaista ja kaikki opettajat asuivat seminaarilla. Elettiin kuin perhepiirissä. Seminaarista muodostui kylän henkisen elämän keskus, jonne tultiin hartauksiin, konventteihin, konsertteihin, voimistelunäytöksiin ja kuuntelemaan esitelmiä. Alkuaikoina mukana saattoi olla sellaisiakin henkilöitä, jotka näkivät elämänsä ensi kertaa voimistelua. Kerrotaan eräästä pyylevästä ensi kertaa voimistelua nähneestä emännästä, joka naurussa suin keikutteli itseään ja totesi: A, pantaispa miut tuonne bretkistelemään! Nuorisoseuran kanssa toimittiin yhdessä hyvin läheisesti. Seminaari oli paikkakunnan harrastusten tukipaikka, johon suistamolaiset kiintyivät. Opettajatkin kotiutuivat maaseudulle. (sitaatti voimistelunopettaja Martta Vuorenkosken muistelmista 1928.) Seminaarin johtajana toimi Juho Kustaa Santala vuodesta 1919 aina sen lopettamiseen ja evakuointiin saakka. (Kertomus Suistamon alakansakouluseminaarin toiminnasta; Pirinen 1983; Santala 1928; Hyyrö 2006; Suistamon seminaarin arkistoa säilytetään Mikkelin maakunta-arkistossa.) Erkki Sirén Erkki Sirén on syntynyt Liikkalassa, kuollut Mäntyharjulla. Asemamies, puutarhuri. Toimi ratatyömiehenä ja asemamiehenä Liikkalassa, vuodesta 1931 Kotkassa, ja vuodesta 1938 asemamiehenä Mäntyharjulla. 1. puoliso Aino Ester Ristola, s Vehkalahdella, k Mäntyharjulla. Vihitty Neljä lasta: Sakari, Samuli ja Saara (Vuorijärvi) sekä Helena, joka kuoli lapsena.\n19 2. puoliso Martta Käppi (myöh. Komonen) s Vuokselassa, k Mäntyharjulla. Karjakko, taloudenhoitaja. Vihitty Mäntyharjulla. Kahdeksan lasta: Seppo, Sirkka (Lahtinen), Salme (Partanen), Simo, Salomo, Erkki, Eliisa (Koskinen) ja Lea Raakel (Salomo ja Lea kuolivat lapsina). 19 Erkki Sirénin perheen elämästä, lasten kuolemasta ja muista koettelemuksista Samuli Sirén on kirjoittanut kirjan Pilvien takana taivas (1974). Erkki ja Ester Sirén (1941). Erkin ja Martan perhekuvia.\n20 20 Sulo Evald Sarmela Sulo Sirén syntyi Liikkalassa ja kaatui talvisodassa Impilahden Ruokojärvellä. Luutnantti, joukko-osasto Esik./I/JR 39. Hän valmistui ekonomiksi 1932 ja muutti Sippolasta Elimäelle, ja otti sukunimen Sarmela. Sulo avioitui Inkeri Mannströmin kanssa, hänen viimeinen työpaikkansa oli SOK:n konttorissa Raumalla. Erään muistelmakirjan mukaan luutnantti Sarmela meni Ruhtinaanmäessä joukkoosastonsa edellä tutkimaan vihollisen korsua, jonka piti olla tyhjä, mutta sieltä avattiinkin konepistoolituli.\nSirénin suku. Elias ja Iida Sirénin perhehistoria. Sirèn Sireeni Weckman Sarmela Espoo. Alkusanat. Matti Sarmela. 5. versio 1.11.\nSirèn Sireeni Weckman Sarmela Espoo Matti Sarmela Sirénin suku Elias ja Iida Sirénin perhehistoria 5. versio 1.11.2016 Alkusanat Tämä on viides versio Elias ja Iida Sirénin perheen historiasta, mutta ei


TAVI PELAA RAKKAUDESTA LAJIIN | Jukurit\nTAVI PELAA RAKKAUDESTA LAJIIN\nJukurihyökkääjä Janne Tavi oli jo lapsena liikunnallinen ja harrasti paljon. Kun jääkiekosta tuli Taville ammatti, nousivat haaveiksi pelata joskus ulkomailla, ja voittaa mestaruus. Tavi uskoo, että kun palaset loksahtavat kohdilleen, voidaan Mikkelissä mennä keväällä pitkälle.\nOulunkylän Kiekko-Kerhon kasvatti Janne Tavi oli jo pienenä poikana innokas harrastamaan liikuntaa. Jääkiekko oli se kaikkein mieluisin laji, joka lopulta vei nuoren miehen mennessään.\n- Pienenä lapsena minulla oli mahdollisuus harrastaa kaikennäköistä. Jossain vaiheessa sitä itsekin tajusi, että kaikkein mieluiten menee jääkiekkotreeneihin. Sitten tulee se luontainen valinta, kun ei riitä aika kaikkeen ja johonkin pitäisi panostaa. Valmentajat alkavat antaa painetta, että nyt pitäisi valikoida se oma juttu. Jääkiekko oli sitten se.\nKun Tavi piirsi ensimmäiset luistimenpiirrot liigakaukaloihin, oli kausi 2008-2009 ja seurana Lahden Pelicans. Tuolloin Taville selvisi, että hänestä voi oikeasti tulla ammattilaisurheilija.\n- Varmaan siinä vaiheessa, kun pääsi oikeasti pelaamaan liigapelejä. Olihan siinä sellaisia vuoden tai kahden junnusopimuksia ollut, mutta ei hirveästi pelejä. Jossain vaiheessa, kun sain vähän enemmän pelejä alle niin tajusin, että pärjään. Siinä vaiheessa valkeni, että tästä voisi jotain tulla.\nVuodet Lahdessa opettivat Taville paljon niin elämästä kuin itse lajistakin. Vaikka Suomen Chicagossa ei aina ollut helppoa, muistelee jukurihyökkääjä aikaansa Pelicansissa hyvällä mielellä.\n- Sieltä on paljonkin muistoja. Se oli sekavaa aikaa. Helsingistä nuorena poikana lähdin ja muutin ihan yksin sinne. Siinä joutui miehistymään, aikuistumaan ja hoitamaan asiat itse. Jälkeenpäin kun mietin, niin ihan mukava sellainen henkinen kasvu tuli siinä samalla, kun joutui itse pyörittämään sitä palettia. Viisi vuotta siellä olin ja kaikennäköistä ehti tapahtua. Oli finaalit ja putoamiskarsinnat. Lämmöllä muistelen.\nLahdesta Tavin tie vei Lappeenrantaan ja sieltä Jyväskylään. Hyvin menneet kaksi kautta hurrikaaniseurassa olivat poikia Taville sopimuksen ulkomaille.\n- Jyväskylässä meni hyvin. Olisi ollut aika paljonkin haluja lähteä ulkomaille. Ei ollut hirveän kaukanakaan ne hommat. Sitten ne menivät puihin ja oltiin vähän myöhässä. Tässä ammatissa tilanteet muuttuvat nopeasti.\n”Ei auta kuin mennä kohti valoa”\nKeski-Suomen jäätyä taakse, siirtyi Tavi kiekkoilemaan JYPin paikallisvastustajan riveihin KalPaan. Vain yhden kauden mittaiseksi jäänyt visiitti kilpipaidoissa toi Tavin seuraavaksi Mikkeliin ja Jukureihin.\n- Joku toimittaja kysyi, kun tulin tänne, että miten täällä Savon seudulla ja ItäSuomessa enemmän pyörin. Onpahan ainakin tulleet savolaiset tutuiksi. En ole turhaan heitä vierastanut.\nJoukkueensa kärkihyökkääjiin lukeutuva Tavi ei ole vielä tällä kaudella saanut maalihanojaan auki. Vaikka paikkoja mies on ketjukavereineen pystynyt luomaan, ruuti on silti ollut märkää. Parhaimmillaan yli 30 tehopisteen kausia pelannut Tavi ei ole liiaksi maalittomuutta jäänyt murehtimaan, vaikka asia välillä mielessä pyöriikin.\n- Ei se nyt ihan siellä ole miten ajattelin tai suunnittelin. Jos se maalinteko olisi helppoa illasta toiseen, niin tuskin tässä sarjassa pelaisin. Kyllä tässä on henkistä kamppailua käyty ja keskustelua itsensä kanssa. Ei se auta kuin mennä kohti valoa.\n- Pyrin pitämään kaikki paineet pois, vaikka tykkään tietynlaisesta paineesta. Se auttaa paljon parempaan suoritukseen. Onhan tuo nyt kieltämättä vähän sellaista ylimääräistä päänvaivaa aiheuttanut, mutta ne pitäisi vain yrittää pistää takaalalle ja suorittaa mahdollisimman hyvin illasta toiseen.\nYllätysvalmis keitos vähän kaikkea\nPekka Kangasalustan alaisuudessa pirteää kautta pelaava jukurimiehistö on löytynyt koko syyskauden sarjan keskikastista. Tavi näkee, että Jukureilla on kasassa yllätysvalmis joukkue, jossa on paljon potentiaalia. Kun palaset loksahtavat kunnolla kohdilleen, voidaan Mikkelissä mennä keväällä pitkälle.\n- Hyvä keitos vähän kaikkea. Nuoria, jotka ovat breikkaamassa läpi, muutamia vähän vanhempia, jotka tietävät mitä tämä on ja sellaisia, jotka ovat pari vuotta nähneet näitä liigaympyröitä. Heillä on kova tahto ottaa se seuraava steppi. Kun nämä asiat saataisiin yhteen ja sitä kautta vähän onnistumisia, niin ihan varmasti voimme mennä miten pitkälle vain.\nKiekkokaupunkina Mikkeli on Tavin näkökulmasta vasta löytämässä todellisen kiekkokaupungin identiteettiä. Jotta se löytyisi, tarvittaisiin siihen joukkueen menestymistä.\n- Mikkeli on ehkä vähän sellaisessa murrosvaiheessa. Kaupunkina ja katsojatkin, vähän etsivät tätä liigataivalta. Koko ajan se juurtuu syvemmälle. Totta kai auttaisihan se siihen, jos joukkue sattuisi menestymään vähän pidemmälle, niin pääsisi yleisökin kokemaan sitä huumaa mitä se voi parhaimmillaan olla. Uskon, että se aiheuttaisi positiivisempia ja positiivisempia kokemuksia ja pienimuotoista lumipalloefektiä. Muistaisi paremmin, että täällähän pelataan liigakiekkoa.\nUnelmana nostaa Poika harteille\nUrheilijan elämä on Taville elämäntapa. Kurinalaisuuteen, sääntöihin ja kovaan treenaamiseen tottunut Tavi kokee saavansa tehdä työkseen jotain ainutlaatuista. Se syy, mikä Tavia motivoi lähtemään joka päivä hallille, löytyy hyvinkin läheltä. Nimittäin lajista itsestään.\n- Pohjimmiltaan rakkaudesta lajiin. Vaikka joskus menee vähän huonommin itsellä tai joukkueella, niin harvemmin se kopissa kuitenkaan näkyy. Samanlaista vitsailua se on. Siitä saa aina voimaa. Kuitenkin sitä kokee, että on niin etuoikeutettu, kun saa tehdä tällaista. Siinä on ihan riittävästi motivaatiota.\n- Onhan se urheilijan elämä tavallaan sellaista 24/7 hommaa, että pitää vähän katsoa mitä syö, milloin menee nukkumaan ja mitä tekee. Itse olen siihen tottunut, niin ei se mitenkään raskaalta tunnu. Jos on ihan laakereillaan parikin päivää, niin on ihan mukavaa, että pääsee vähän liikkeelle.\nUrallaan lähes 500 liigaottelua tahkonnut Tavi ei enää tavoittele nuoruusvuosien tapaan paikkaa taalajäiltä, vaan haaveena olisi ulkomaan kaukalot sekä saada joskus nostaa Poika harteille.\n- Kyllähän ne niistä teinivuosien NHLhaaveista vähän päivittyneet tähän päivään. Totta kai ulkomaat rahallisesti ja kokemuksilta olisivat ihan sellaisia mukavia juttuja. Mestaruushuuman haluaisi joskus kokea. Sekin olisi haaveissa.\n”En mikään Michelin-kokki”\nKun on aika laittaa pukukopin ovi hetkeksi kiinni ja saada ajatukset pois jääkiekosta, kaivaa Tavi keittokirjan esiin, kietaisee esiliinan ylleen ja alkaa kokkaamaan.\n- Kaikilla on erilaisia keinoja rentoutua ja ottaa irtiottoja. Itse teen hyvää ruokaa, niin saa pari tuntia keskittyä vain siihen. Siinä saa ajatukset pois kiekosta.\n- En nyt tiedä olenko mikään Michelinkokki, mutta kyllä parempi puoliskokin niitä syö. Ei ole hirveästi tullut valittamista.\nMyös perheen karvainen kaveri auttaa unohtamaan huonosti menneet pelit ja maalinteko-ongelmat.\n- Meillä on sellainen kaksivuotias shelttikoira kotona. Meni peli miten huonosti vain tai miten pitkään en ole tehnyt maaleja, niin aina se ottaa ilosylin vastaan.


Kiintymysvanhemmuus - Lapsen perustarpeet ja niihin vastaaminen 3.11. – Demokraattinen sivistysliitto\nAika: 3. marraskuuta 2015 klo 19:00\nSaga Riihinen alustaa nimenomaisesta kirjasta.\nKatri Pääkkö-Matilaisen kirjoittaman ja Maria Kähärin kuvittaman ja taittaman teoksen “Kiintymysvanhemmuus – lapsen perustarpeet ja niihin vastaaminen” ladattuaan voi maksaa vapaaehtoisen kannatusmaksun 5 euroa (tai haluamansa summan) tilille FI96 4747 0010 0569 92, saajaksi Kiintymysvanhemmuusperheet ry ja viestiksi “kirja”. Näin kerätyillä rahoilla kustannetaan aikanaan kirjan ensipainos. Teoksen laajuus on 170 sivua ja sen taitto on suunniteltu niin, että se on helppo tulostaa kotiprinttereillä kaksi sivua arkille.\nKirjasta (.pdf -tiedostosta) lainaus:\nJohdanto – Mitä kiintymysvanhemmuus on?\nTässä oppaassa esitellään kiintymysvanhemmuudeksi nimitetty kokoelma erilaisia vauvanhoitotapoja. Ne ovat nykysuomalaisessa kulttuurissa vaihtoehtoisia ja uusiakin, mutta maailmankulttuurien ja historiallisen vertailun tasolla ikiaikaisia ja tuttuja miljardeille ihmisille. Punainen lanka, joka yhdistää kaikkia näitä vauvanhoitotapoja, on vauvan tarpeiden tunnistaminen ja niihin vastaaminen. Kulttuurissamme puhutaan kyllä paljon varhaisesta vuorovaikutuksesta ja vauvanlukutaidosta, mutta viime vuosikymmenien aikana perinteemme on etääntynyt yhä kauemmas vauvojen todellisten tarpeiden tunnistamisesta. Vuorovaikutus ja vauvan viestit jäävät auttamatta vajaiksi, jos lapsen olennaisia tarpeita ei tunnisteta. Kulttuurissamme on lähes unohdettu lasten lajityypilliset tarpeet käydä rinnalla luonnolliseen vieroittumiseen saakka, nukkua toisen ihmisen seurassa, saada jatkuvasti suoraa ihokosketusta ja liikeaistilleen stimulaatiota kannettuna sekä tarvettaan ilmaista vessahätäänsä ja tulla sen kanssa avustetuksi. Tässä oppaassa on kirjoitettu eri aiheista hieman eri verran, riippuen siitä kuinka hyvin kyseinen aihe on jo katettuna suomalaisessa vauvanhoitokirjallisuudessa. Erityisen paljon on painotettu vauvojen vessahätäviestintään, koska siitä ei ole painettua kirjallisuutta suomen kielellä tiettävästi lainkaan ennen tätä opasta.


KOTI: Paras valaisinvinkkini uuden kodin rakentajille ja remontoijille.\nParas valaisinvinkkini uuden kodin rakentajille ja remontoijille.\nKylpyhuoneeseen ja wc-tiloihin voi olla joskus vaikea löytää mieleisiä valaisimia kun ehtona on IPI luokka 44. Hain meille sopivia vaikka kuinka kauan kunnes hoksasin että ulkovalaisimissa on vaadittava kosteiden tilojen IPI-luokka. Heti laajeni valikoima ja löytyi mieleinenkin.\nTämä musta Modena valaisin on hankittu Taloon.com nettirautakaupasta. Heillä on tänäkin vuonna ollut useaan otteeseen Konstsmiden valaisimista tarjouskamppanjoita joten kannattee aina välillä käydä kurkistelemassa nettisivuilla.\nMusta valaisin sopii kivasti mustien kylpyhuoneen kalusteiden kanssa. Tämä kuva napsastu muuttovaiheessa. Kunhan me saadaa jouluksi saunaan lasit ja samassa tilauksessa tulee myös peili tuohon altaan ylle lupaan kuvata valmista kylppäriä...\nTuota Modena valaisinta pystyy asettelemaan hiukan seinästä ulospäin ja kohdentamaan valoa, siksikin se sopii kivasti myös kylppäriin....\nLisäksi se on samaa tyyliä kuin meidän Nordluxin Mib6 valaisinkiskojen valaisimet (alla).\nTaloon.com Sisustusniksit sivuilla on nyt parhaillaan menossa valaisinhaaste jonne voi 20.12 alkaen käydä äänestämässä blogien parhaita valaisin vinkkejä. Minäpäs haastan nyt raksablogi ystäväni mukaan kisaan sillä te jos ketkä olette parhaiten perehtyneet valaistussuunnitelmiin ja uskon että kiinteiden valaisimien toivelistaa myös kirjoitellaan. Joten kertokaapas teidän valaistussuunnitelman parhaat vinkit, oivallukset ja ideat ja linkittäkää blogikirjoitus tänne!\nMeidän valaistussuunnitelma pohjakuvineen löytyy täältä! Muistan kirjoittaneeni sinne pääkohdat muistiin itselleni ja sillä ajatuksella jos niistä olisi muillekin rakentajille iloa. Meidän valaistussuunnitelman teki arkkitehti ja olemme olleet siihen todella tyytyväisiä. Suurin osa valaistuksesta on ns. epäsuoraa valaistusta jossa kattokiskoissa olevista valaisimista johdetaan valo vaalean seinän kautta tilaan. Tämä toimii etenkin suurissa tiloissa upeasti. Valaistusta täydennetään katosta riippuvalaisimilla ja lattiavalaisimilla.\nKuten kirjoittelin aiemmin täällä: vielä riittää valaisinhankintoja mm. olohuoneeseen. Haasteen tiimoilta katselinkin taas Taloon.com laajaa valaisin valikoimaa ja löysin :\nTämä savulasinvärinen valaisin sopisi meidän "Tuhannen ja yhden yön" siniseen ja kultaiseen makuuhuoneeseen. Kattoon on tulossa "tähtitaivas" ledeistä ja huoneen nurkkaan on laitettu varaus riippuvalaisimmelle. Tämän tuotetiedoista puuttui johdon pituus, mutta selvinnee Taloon.comista.\nVuoden pimeimpään aikaan mikäs sen fiksumpaa kuin tarkistaa onko valaistus kunnossa?! Meillä ainakin vielä hiukan keskeneräistä sen suhteen. Valoisaa joulunodotusta jokaiselle!\nLähettänyt Karolina // KOTI-blogi klo 17.15\nElina/ Kulti ylitin budjetin 10. joulukuuta 2015 klo 23.13\nTuo onkin varsin hyvä idea! Täytynee itsekin osallistua skabaan kun on tuo valaistus niin sydäntä lähellä. ;) Ihana tuo makuuhuoneeseen suunniteltu valaisin, tulee varmaan juuri makuuhuoneeseen sopiva lämmin valo. <3\nKarolina // KOTI-blogi 21. joulukuuta 2015 klo 15.54\nValaisimet olisi kiva nähdä kertaalleen paikallaan, mutta ostipa netistä tai huonekalukaupasta niin aina on yhtä vaikea hahmottaa millainen valo lampusta tulee...\nKiva, siellä näkyy nyt olevan monta monta blogia mukana :)\nPari-ovellinen sauna. Kurkistus valmiiseen saunaan...\nJoulusaunaan! Sirkkelin saa nyt siirtään varastoon...


White Trash Diseasewtd.fiJune 12, 2016Vegehommia June 12, 2016Kaupallinen yhteistyö Puhtaasti kotimainen / Kauppapuutarhaliitto & TradeTracker\nVihannessanansaattaja ilmoittautuu! Olen ennenkin liputtanut kotimaisten vihannesten puolesta ja tällä kertaa, näin kesän kynnyksellä, asiaa sietää hehkuttaa kerran tai pari. Tai tuhat kertaa, sen verran lähellä sydäntä asia on.\nMeitsi haastettiin kehittelemään kotimaisista vihanneksista herkullinen resepti – liian helppoa. Hyvän reseptiikan salaisuus on aina loistavissa, sesongissa olevissa raaka-aineissa ja mikäpä muu olisi tällä hetkellä enemmän voimissaan kuin punaposkinen tomaatti, tuoksuvat yrtit, raikas kurkku ja rouskuva paprika.\nNämä kaikki kun iskee yhteen, niin lopputuloksena syntyy kesän suosikkiruoka – gazpacho.\nRuokakaupassa toimintani on suoraviivaista: hevi-osastolta niin paljon väriä koriin kuin mahtuu ja loput asiat ovat vain mausteena. Kesällä kotimaiset vihannekset ovat parhaimmillaan ja niitä kannattaakin hamstrata niin paljon kuin ikinä jaksaa kaupasta kantaa.\nKotimaiset vihannekset tunnistaa sirkkalehtimerkistä, joka kertoo helposti ja yhdellä silmäyksellä kasvisten alkuperän. Kotimainen tuotanto on hyvää niin vihanneksille kuin tuottajillekin. Lyhyt kuljetusmatka takaa aina tuoreen myyntituotteen ja työllistävä vaikutus on välitön. Peukku molemmille!\nEikä siinä vielä kaikki, kuten joku myyntimies sanoisi. Itse valitsen kotimaiset kasvikset maku edellä, mutta myös terveellisyys painaa vaakakupissa. Mikäpä olisi parempaa kropalle ja mielelle kuin ravintoaineita täynnä olevat vitamiinipommit. Ei tarvita detoxeja, jos kasaa lautaselle näitä kesän antimia ison nipun.\nKokkailin vihanneksista kesän suosikkiruokani, kylmän gazpacho-keiton. Raikas ja mausteinen soppa toimii niin alkuruokana kuin kevyenä pääruokanakin. Mukaan paahdettua leipää ja muutama auringonsäde, avot.\nMitkä ovat teidän suosikkivihannekset? Itse voisin kesän ajan elää tomaateilla!\nTranslation: So fresh, so veg!\n8 Comments Categories: Oman elämänsä masterchefComments\nTiina says\tJune 12, 2016 at 10:15\tHelou! tää ei varsinaisesti nyt liity postaukseen, mut tykkään ihan simona sun blogista! ja muistelisin, et sulla on hyvä musiikkimaku… 😉 ehtisitkö tehdä (taas) jonkinlaisen musapostauksen? muistan , että joskus olet jo moisen tehnyt, mutta aika tekee tehtävänsä… Ramot ainakin lähellä sun sydäntä? Rockabilly tai punk muuten? 🙂\nNata says\tJune 12, 2016 at 18:28\tJoo vois tehdä! Hyvin muistat meitsin musamaun 🙂\nPiia Kukkola says\tJune 12, 2016 at 12:25\tOlen eka kertaa sun blogissa ,kiva oli postaus lukea, vaikkei niin lähellä mun sydäntä ole.\nNata says\tJune 12, 2016 at 18:29\tKiva kuulla! Mä postailen vähän kaikkee, toivottavasti löydät muutakin luettavaa!\nErika says\tJune 12, 2016 at 13:36\tLempivihannekseni on ehdottomasti kurkku! Toinen suosikkini on kirsikkatomaatti.\nNata says\tJune 12, 2016 at 18:31\tKoklaa kurkusta vihreää gazpachoa 🙂 kurkkua, kevätsipulia, avokadoa, samat mausteet ku tässä ja lisäksi creme fraichea\nhanna says\tJune 13, 2016 at 20:33\tTomaatti saa täältä sydämen! Niinkun kyllä kaikki muutkin tuoreet ja kotimaiset vihannekset, kevätsipulit eritoten. Gazpachoa en ole koskaan syönyt (luit oikein), täytyy testata kun mieheke ei ole kotona – ei iske häneen 😀\nNata says\tJune 13, 2016 at 22:42\thän ei olekaan maistanut tätä gazpachoa! mutta sun pitää ehdottomasti 🙂


Varaa kaikki Carnival Ecstasyn risteilyt Risteilykeskuksesta\nEtusivu » Risteilyvarustamot » Carnival Cruise Line » Carnival Cruise laivat » Carnival Ecstasy\nCarnival Corporation on maailman suurin risteily-yhtiö ja sen alaisuudessa operoi useita risteilyvarustamoja. Carnival Cruise Line on yhtiön suurin brändi 24 aluksellaan. Alukset seilaavat pääasiassa Karibialla ja Pohjois-Amerikassa. Carnival Cruise Linelle asiakkaiden kokemukset laivasta ovat vähintään yhtä tärkeitä, kuin kokemukset vierailluista kohteista.\nCarnival Ecstasy on risteillyt vuodesta 1991. Tätä Fantasy-laivaluokan alusta on uusittu edellisen kerran vuonna 2017. Pituutta aluksella on 260 m ja tilaa hieman yli 2000 matkustajalle. Alukselta löytyy nykyisin muun muassa vesipuisto sekä aurinkokansi ainoastaan aikuisille. Yleensä alus seilaa lyhyitä reittejä Karibialla.\nCarnival Cruise Line kutsuu aluksiaan ”hauskoiksi laivoiksi” ja kyllä vain, on todella vaikeaa olla viihtymättä aluksilla. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että matkustajia häiritsisi koko päivän villisti juhlivat kanssamatkaajat. Aluksella on paljon tilaa myös rentoutumiseen ja rauhallisuudesta nauttimiseen. Rennot vaatteet käyvät aluksella lähes aina. Ainoastaan illallisella pääravintolassa toivotaan hieman muodollisempaa pukeutumista ja muutamana juhlallisempana iltana viikossa à la carte ravintoloissa näkee iltapukuja. Suurin osa matkustajista tulee Yhdysvalloista, mutta paljon on kuitenkin myös matkustajia Euroopasta.\nKaikki hytit on sisustettu tyylikkäästi sekä mukavasti. Hyttien varusteluun kuuluu muun muassa televisio, kylpytakit sekä tallelokero. Sisähytit ovat kooltaan 15-17 m² ja ulko- sekä parvekehytit 17 m². Enemmän tilaa haluaville on saatavilla Juniorsviittejä sekä Grand-sviittejä.\nAlukselta löytyy useita monipuolisia ruokailuvaihtoehtoja, joista suurin osa kuuluu risteilyn hintaan. Illallista voi nauttia esimerkiksi tyylikkäässä à la carte ravintolassa tai Lido-kannen rennommissa vaihtoehdoissa, joissa ruokailusta voi nauttia myös ulkoilmassa. Huonepalvelu on saatavilla ympäri vuorokauden. Jokaiseen makuun löytyy varmasti sopivia vaihtoehtoja.\nAlukselta löytyy valtavasti tekemistä kaikille. Iltaisin on erilaisia esityksiä, stand-up koomikoita, elävää musiikkia ja karaokea. Rauhallisempaa ohjelmaa haluaville on esimerkiksi taideluentoja ja -huutokauppaa, bingoa, kirjasto sekä kylpylä monipuolisilla hoidoilla. Urheilemaan pääsee suureen kuntosaliin, juoksuradalle tai ohjatuille ryhmäliikuntatunneille. Lapset ja nuoret viihtyvät vesipuistossa sekä heille järjestetyn oman ohjelman parissa muiden ikäistensä seurassa.\nViihtyisissä sisähyteissä on kaksi mukavaa vuodetta, jotka hyttipalvelijat pyydettäessä yhdistävät parivuoteeksi. Hyttien varusteluun kuuluu muun muassa televisio, puhelin, tallelokero, ilmastointi, hiustenkuivaaja (ei Fantasia-luokan aluksilla), minibaari (ei kaikissa laivaluokissa) ja 24 h -huonepalvelu. Hyteissä on kylpyhuone.\nHyttiin saa wifi-yhteyden lisämaksusta. Sisähyttejä on kaikilla Carnivalin aluksilla.\nKategoria: 4A – I, 1A, 4J, PT\nHytin koko: 17 m²\nEsimerkkikuva: Carnival Sunshine\nViihtyisissä ulkohyteissä on kaksi mukavaa vuodetta, jotka hyttipalvelijat pyydettäessä yhdistävät parivuoteeksi. Hyttien varusteluun kuuluu muun muassa televisio, puhelin, tallelokero, ilmastointi, hiustenkuivaaja (ei Fantasia-luokan aluksilla), minibaari (ei kaikissa laivaluokissa) ja 24 h -huonepalvelu. Hyteissä on kylpyhuone.\nHyttiin saa wifi-yhteyden lisämaksusta. Ulkohyttejä on kaikilla Carnivalin aluksilla.\nKategoria: 6A – E, 6J, 6K, 6L –N\nHytin koko: 17–20 m²\nViihtyisissä parvekehyteissä on mukava parivuode. Hyttien varusteluun kuuluu muun muassa televisio, puhelin, tallelokero, ilmastointi, hiustenkuivaaja (ei Fantasia-luokan aluksilla), minibaari (ei kaikissa laivaluokissa) ja 24 h -huonepalvelu. Hyteissä on kylpyhuone.\nKategoria: 8A–G, 8J–K, 8M–N\nHytin koko: 20–22 m² sis. parvekkeen\nEsimerkkikuva: Carnival Breeze\nViihtyisässä Junior Suitessa on mukava parivuode. Sviitin varusteluun kuuluu muun muassa televisio, puhelin, tallelokero, ilmastointi, hiustenkuivaaja (ei Fantasia-luokan aluksilla), minibaari (ei kaikissa laivaluokissa) ja 24 h -huonepalvelu. Hyteissä on kylpyhuone ja poreamme. VIP check-in/out.\nHytin koko: 23–30 m² sis. parveke\nViihtyisässä Grand Suitessa on mukava parivuode. Sviitin varusteluun kuuluu muun muassa televisio, puhelin, tallelokero, ilmastointi, hiustenkuivaaja (ei Fantasia-luokan aluksilla), minibaari (ei kaikissa laivaluokissa), vaatehuone ja 24 h -huonepalvelu. Hyteissä on kylpyhuone ja poreamme. VIP check-in/out.\nHytin koko: 37–40 m² sis. parveke\nRisteilyille on tarjolla jokaisen tarpeeseen sopivia juomapaketteja. Paketit voi varata etukäteen tai vasta risteilyalukselle saavuttaessa.\nFantasy-laivaluokkaan kuuluu kahdeksan Suomessa rakennettua risteilyalusta. Fantasy-laivaluokan aluksilla on tilaa noin 2000 matkustajalle ja 900 miehistön jäsenelle. Luokan alukset ovat varustamon pienimpiä. Aluksia on uusittu 2010-luvulla.\nFantasy-luokkaan kuuluvat alukset:\nPituus 260 m\nRisteilynopeus 21 s


Missä Suomessa voi harrastaa agilitya? – Sm-agility2016.fi\nAgility on lajina kasvanut vuosi vuodelta enemmän ja harrastajia tulee jatkuvasti lisää. Suomen Agilityliiton mukaan varsinkin alkeiskursseja järjestetään jatkuvasti, mutta ohjaajista on enemmän pulaa kuin halukkaista osallistujista. Suomen Agilityliitto eli SAGI tarjoaa sivuillaan runsaasti tietoa siitä, missä ja milloin järjestetään esimerkiksi alkeiskursseja ja edistyneempää koulutusta koirille ja agilityharrastajille.\nLähes kaikki Kennelpiirit järjestävät tapahtumia agilityn osalta ympäri vuoden. Kennelpiirejä on Suomessa 18 kappaletta, aina Uudenmaan Kennelpiiristä Lapin Kennelpiiriin. Siinä missä Suomen Agilityliitto SAGI järjestää viralliset kilpailut ja esimerkiksi karsintakilpailut maajoukkueeseen pääsyyn, paikalliset seurat, piirit ja yhdistykset järjestävät muuta oheistoimintaa agilitya harrastaville. Eri seuroilla on myös paljon eri treenikenttiä ja toimintaa eritasoisille harrastajille – esimerkiksi Helsingin seudun Kennelpiiri on jakanut vuoden Agilitykoira -palkintoja ja järjestänyt epävirallisia kilpailuja sekä koulutuksia ja ohjausta.\nSuomen Agilityliiton sivuilla on listattu myös paljon eri jäsenseuroja, joita on noin 260 eri puolilla Suomea. Seuran aktiivisuus riippuu seuran jäsenten omasta toiminnasta ja aktiivisuudesta.\nKennelliitto tekee aktiivista yhteistyötä Suomen Agilityliiton kanssa. Jo kilpailuun osallistumisen ehtona on se, että koira on rekisteröity Kennelliittoon. Kennelliiton sivuilta löytää myös tietoa paikallisista järjestöistä ja niiden ympärivuotisesta toiminnasta. Jäsenseuroja ovat myös eri roduille tarkoitetut seurat, esimerkiksi Labradorinnoutajakerho Ry.\nOttamalla yhteyttä oman lähialueen seuraan tai suoraan SAGI:in saa parasta tietoa, missä agilitya voi harrastaa ja harjoitella.\nPrevious PostMiten valmistella koira kokoluokan mittaamiseen?\nNext PostTiivistys agilityn kisasäännöistä


Pyelonefriitti - Pyelonephritis - qaz.wiki\nPyelonefriitti - Pyelonephritis\nCD68 immunovärjäys tämän mikrovalokuva näyttää makrofageja ja jättisoluja tapauksessa on xanthogranulomatous pyelonefriitti\nKuume , kylkien arkuus , pahoinvointi , polttaminen virtsaamisen kanssa , usein virtsaaminen\nSeksuaalinen kanssakäyminen , aiemmat virtsatieinfektiot , diabetes , virtsateiden rakenteelliset ongelmat , spermisidien käyttö\nPerustuu oireisiin ja virtsa-analyysin tukema\nEndometrioosi , lantion tulehdussairaus , munuaiskivet\nVirtsaaminen sukupuolen jälkeen, juominen riittävästi nesteitä\nAntibiootit ( siprofloksasiini , keftriaksoni )\nPyelonefriitti on munuaissairaus , joka johtuu tyypillisesti bakteeri-infektiosta . Oireita ovat useimmiten kuume ja kylmän arkuus . Muita oireita voivat olla pahoinvointi , polttaminen virtsaamalla ja usein virtsaaminen . Komplikaatioihin voi sisältyä munuaisten ympärillä oleva mätä , sepsis tai munuaisten vajaatoiminta .\nSe johtuu tyypillisesti bakteeri-infektiosta, yleisimmin Escherichia colista . Riskitekijöitä ovat yhdynnä , aiemmat virtsatieinfektiot , diabetes , virtsateiden rakenteelliset ongelmat ja spermisidien käyttö. Infektiomekanismi on yleensä levinnyt virtsateihin . Harvemmin infektio tapahtuu verenkierron kautta. Diagnoosi perustuu tyypillisesti oireisiin ja tukee virtsa-analyysiä . Jos hoidossa ei ole parannuksia, lääketieteellistä kuvantamista voidaan suositella.\nPyelonefriitti voi olla estettävissä virtsaamalla sukupuolen jälkeen ja juomalla riittävästi nesteitä. Kun se on läsnä, sitä hoidetaan yleensä antibiooteilla , kuten siprofloksasiinilla tai keftriaksonilla . Ne, joilla on vaikea tauti, saattavat tarvita hoitoa sairaalassa. Niillä, joilla on tiettyjä virtsateiden tai munuaiskivien rakenteellisia ongelmia, voidaan tarvita leikkausta.\nPyelonefriitti vaikuttaa noin 1-2: een tuhatta naista kohden vuodessa ja vajaa 0,5: tä tuhatta miestä kohden. Useimmiten tämä koskee nuoria aikuisia naisia, joita seuraavat hyvin nuoret ja vanhat. Hoidon aikana tulokset ovat yleensä hyvät nuorilla aikuisilla. Yli 65-vuotiaiden keskuudessa kuoleman riski on noin 40%.\n3.3.1 Akuutti pyelonefriitti\n3.3.2 Krooninen pyelonefriitti\n3.3.2.1 Xanthogranulomatoottinen pyelonefriitti\nKaavio tyypillisestä kivun sijainnista\nAkuutin pyelonefriitin merkit ja oireet kehittyvät yleensä nopeasti muutaman tunnin tai päivän aikana. Se voi aiheuttaa korkeaa kuumetta, virtsaamiskipua ja vatsakipua, joka säteilee kylkeä pitkin taaksepäin. Usein liittyy oksentelua .\nKrooninen pyelonefriitti aiheuttaa jatkuvaa sivu- tai vatsakipua, infektion merkkejä (kuume, tahaton painonpudotus , huonovointisuus , ruokahalun heikkeneminen ), virtsateiden alempia oireita ja verta virtsassa . Krooninen pyelonefriitti voi lisäksi aiheuttaa tuntematonta alkuperää olevaa kuumetta . Lisäksi tulehdukseen liittyvät proteiinit voivat kerääntyä elimiin ja aiheuttaa AA-amyloidoosin .\nFyysinen tutkimus voi paljastaa kuumetta ja arkkuutta kärsivaltan selkäkulmassa kärsivällä puolella.\nSuurin osa yhteisössä hankitusta pyelonefriitistä johtuu suoliston organismeista, jotka tulevat virtsateihin. Yleisiä organismeja ovat E. coli (70–80%) ja Enterococcus faecalis . Sairaalasta saadut infektiot voivat johtua koliformisista bakteereista ja enterokokkeista sekä muista yhteisössä harvinaisista organismeista (esim. Pseudomonas aeruginosa ja erilaiset Klebsiella- lajit ). Useimmat pyelonefriittitapaukset alkavat alempien virtsateiden infektioina, lähinnä kystiitti ja eturauhastulehdus . E. coli voi tunkeutua virtsarakon pinnallisiin sateenvarjasoluihin solunsisäisten bakteeriyhteisöjen (IBC) muodostamiseksi, jotka voivat kypsyä biofilmeiksi . Nämä biofilmiä tuottavat E. coli ovat resistenttejä antibioottihoidolle ja immuunijärjestelmän vasteille, ja ne tarjoavat mahdollisen selityksen toistuville virtsatieinfektioille, mukaan lukien pyelonefriitti. Riski kasvaa seuraavissa tilanteissa:\nMekaaninen: mitään rakenteellisia poikkeavuuksia virtsateiden, vesikoureteraalisen refluksi (virtsarakosta virtaamaan takaisin virtsanjohdin ), munuaiskivet , virtsateiden katetrointi , virtsanjohtimen stentit tai kuivatus menettelyjä (esim nefrostomia ), raskaus , neurogeeninen rakko (johtuen esim miesten selkäydinvaurioihin, spina bifidaan tai multippeliskleroosiin ) ja eturauhasen sairauteen (esim. hyvänlaatuinen eturauhasen liikakasvu )\nPerustuslaki: diabetes mellitus , immuunipuutteiset tilat\nKäyttäytyminen: muutos seksikumppanissa viimeisen vuoden aikana, spermisidien käyttö\nPositiivinen sukututkimus (läheiset perheenjäsenet, joilla on usein virtsatieinfektioita)\nVirtsan analyysi voi näyttää merkkejä virtsatieinfektiosta. Erityisesti, kun läsnä on nitriitin ja valkosolujen on virtsatestitikku potilailla, joilla on tyypilliset oireet ovat riittävät diagnosoimiseksi pyelonefriitti, ja ovat osoitus varten empiirinen hoito . Verikokeet , kuten täydellinen verenkuva, voivat osoittaa neutrofiliaa . Virtsan mikrobiologinen viljelmä , joko veriviljelmillä tai ilman, ja antibioottien herkkyystestaus ovat hyödyllisiä muodollisen diagnoosin muodostamiseksi, ja niitä pidetään pakollisina.\nJos epäillään munuaiskiviä (esim. Tyypillisen kolikkokivun tai suhteettoman määrän veren esiintymisen vuoksi virtsassa), munuaiset, virtsajohdot ja virtsarakon röntgenkuva (KUB-kalvo) voivat auttaa tunnistamaan radioaktiivisia kiviä. Jos mahdollista, ei-kontrastinen kierteinen TT-skannaus, jossa on 5 millimetrin leikkeet, on valittu diagnostinen menetelmä epäiltyjen munuaiskivitautien radiografisessa arvioinnissa. Kaikki kivet ovat havaittavissa TT-kuvissa, paitsi hyvin harvinaiset kivet, jotka koostuvat tietyistä virtsassa olevista lääketähteistä. Potilailla, joilla on toistuvia nousevia virtsatieinfektioita, saattaa olla tarpeen sulkea pois anatomiset poikkeavuudet, kuten vesikoureteraalinen refluksi tai polysystinen munuaissairaus . Tässä asetuksessa käytettyihin tutkimuksiin kuuluu munuaisten ultraäänitutkimus tai kystouretrografian tyhjentäminen . CT-skannaus tai munuaisten ultraäänitutkimus on hyödyllinen ksantogranulomatoottisen pyelonefriitin diagnosoinnissa; sarjakuvauksesta voi olla hyötyä tämän tilan erottamiseksi munuaissyövästä.\nAkuutti pyelonefriitti, jolla on lisääntynyt aivokuoren ekogeenisuus ja ylemmän navan epäselvä rajaus.\nUltraäänitutkimukset, jotka viittaavat pyelonefriittiin, ovat munuaisen laajentuminen, turvotus munuaisen sivuontelossa tai parenkyymissä, verenvuoto, kortikomedulaarisen erilaistumisen menetys, paiseiden muodostuminen tai alueet, joilla verivirta on huono doppler-ultraäänellä . Ultraäänitutkimuksia havaitaan kuitenkin vain 20% - 24% pyelonefriittiä sairastavista.\nDMSA skannaus on radionuklidi skannaus, joka käyttää dimercaptosuccinic happo arvioitaessa munuaismorfologia. Se on nyt luotettavin testi akuutin pyelonefriitin diagnosoimiseksi.\nAkuutti pyelonefriitti on eksudatiivinen märkivä paikallinen tulehdus ja munuaisaltaan (keräysjärjestelmä) ja munuainen. Munuaisten parenchyma esittelee interstitiumiin paiseita (märkivä nekroosi ), joka koostuu märkivä eritettä (mätä): neutrofiilit, fibriini, solujätteen ja Keski-alkio pesäkkeet (hematoxylinophils). Putket ovat vaurioituneet eritteestä, ja ne voivat sisältää neutrofiilejä. Alkuvaiheessa glomerulus ja astiat ovat normaaleja. Patologiset paljastaa usein patognomisia säteilytyksille verenvuotoa ja märkiminen läpi munuaisaltaan on munuaiskuoressa .\nKrooninen pyelonefriitti merkitsee toistuvia munuaisinfektioita ja voi johtaa munuaisten parenkyymin arpeutumiseen ja toimintahäiriöihin erityisesti tukkeutumisen yhteydessä. Vaikeissa pyelonefriittitapauksissa voi kehittyä perinefrippinen paise (infektio munuaisten ympärillä) ja / tai pyonefroosi .\nPaise molempien munuaisten ympärillä\nKrooninen pyelonefriitti, jonka munuaisten koko on pienentynyt ja kortikaalinen kortikaalinen oheneminen. Munuaisten pituuden mittaus Yhdysvaltain kuvasta on merkitty '+' ja katkoviivalla.\nKsantogranulomatoottinen pyelonefriitti on kroonisen pyelonefriitin epätavallinen muoto, jolle on tunnusomaista granulomatoottisen paiseiden muodostuminen, vaikea munuaisten tuhoutuminen ja kliininen kuva, joka saattaa muistuttaa munuaissolukarsinoomaa ja muita tulehduksellisia munuaisparenkymaalisia sairauksia. Eniten kärsivillä henkilöillä on toistuvia kuumetta ja urosepsia, anemia ja kivulias munuaismassa. Muita yleisiä ilmenemismuotoja ovat munuaiskivet ja munuaisfunktion menetys. Munuaiskudoksen bakteeriviljelmät ovat lähes aina positiivisia. Mikroskooppisen olemassa granuloomia ja lipidejä -laden makrofagit (eli termi xantho -, mikä tarkoittaa keltainen antiikin Kreikan ). Se löytyy noin 20%: sta näytteistä kirurgisesti hoidetuista pyelonefriitin tapauksista.\nIhmisillä, joilla on toistuvia virtsatieinfektioita, lisätutkimukset voivat tunnistaa taustalla olevan poikkeavuuden. Toisinaan kirurginen toimenpide on välttämätöntä uusiutumisen todennäköisyyden vähentämiseksi. Jos poikkeavuuksia ei tunnisteta, jotkut tutkimukset viittaavat pitkäaikaiseen ennaltaehkäisevään hoitoon antibiooteilla joko päivittäin tai seksuaalisen toiminnan jälkeen . Lapsilla, joilla on riski toistuvista virtsatieinfektioista, ei ole tehty tarpeeksi tutkimuksia, jotta voidaan päätellä, että pitkäaikaisilla antibiooteilla on positiivinen hyöty. Juominen karpalomehua ei näytä tarjoavan paljon, jos mitään hyötyä alenevassa virtsatietulehduksia.\nIhmisille, joiden epäillään olevan pyelonefriitti, tehdään virtsaviljely ja antibioottiherkkyystesti , joten hoito voidaan lopulta räätälöidä tarttuvan organismin perusteella. Koska useimmat pyelonefriittitapaukset johtuvat bakteeri-infektioista, antibiootit ovat hoidon perusta. Antibiootin valinta riippuu tarttuvan organismin lajista ja antibioottien herkkyysprofiilista, ja se voi sisältää fluorokinoloneja , kefalosporiineja , aminoglykosideja tai trimetopriimi / sulfametoksatsolia joko yksinään tai yhdistelmänä.\nVuoden 2018 järjestelmällisessä katsauksessa suositeltiin norfloksasiinin käyttöä, koska sillä on vähiten sivuvaikutuksia, joiden teho on verrattavissa yleisesti käytettyihin antibiooteihin.\nIhmisillä, jotka eivät tarvitse sairaalahoitoa ja asuvat alueella, jossa antibiooteille vastustuskykyisten bakteerien esiintyvyys on vähäinen , suun kautta annettava fluorokinoloni, kuten siprofloksasiini tai levofloksasiini, on sopiva aloitusvalinta hoitoon. Alueilla, joilla fluorokinoloniresistenssin esiintyvyys on suurempi, on hyödyllistä aloittaa hoito yhdellä laskimoon annetulla pitkävaikutteisella antibiootilla, kuten keftriaksonilla tai aminoglykosidilla, ja jatkaa sitten hoitoa fluorokinolonilla. Suun kautta annettu trimetopriimi / sulfametoksatsoli on sopiva valinta hoitoon, jos bakteerien tiedetään olevan alttiita. Jos trimetopriimia / sulfametoksatsolia käytetään silloin, kun herkkyyttä ei tunneta, on hyödyllistä aloittaa hoito yhdellä laskimoon annetulla pitkävaikutteisella antibiootilla, kuten keftriaksonilla tai aminoglykosidilla. Oraaliset beetalaktaamiantibiootit ovat vähemmän tehokkaita kuin muut saatavilla olevat aineet pyelonefriitin hoidossa. Parannuksen odotetaan olevan 48-72 tunnissa.\nIhmiset, joilla on akuutti pyelonefriitti, johon liittyy korkea kuume ja leukosytoosi, pääsevät yleensä sairaalaan suonensisäiseen nesteytykseen ja suonensisäiseen antibioottihoitoon. Hoito aloitetaan tyypillisesti laskimonsisäisellä fluorokinolonilla, aminoglykosidilla, laajennetun spektrin penisilliinillä tai kefalosporiinilla tai karbapeneemillä . Yhdistelmähoitoa käytetään usein tällaisissa tilanteissa. Hoito-ohjelma valitaan paikallisten resistenssitietojen ja tiettyjen tarttuvien organismien herkkyysprofiilin perusteella.\nAntibioottihoidon aikana valkosolujen sarjaa ja lämpötilaa seurataan tarkasti. Tyypillisesti laskimonsisäisiä antibiootteja jatketaan, kunnes henkilöllä ei ole kuumetta vähintään 24–48 tuntia, sitten vastaavia antibiootteja voidaan antaa suun kautta kahden viikon ajan. Laskimonsisäisiä nesteitä voidaan antaa kompensoimaan vähentynyt suun kautta otettava annos, tuntemattomat menetykset (kohotetusta lämpötilasta johtuen) ja verisuonten laajeneminen sekä virtsanerityksen optimoimiseksi. Perkutaaninen nefrostomia tai virtsaputken stentin sijoittaminen voidaan osoittaa kiven aiheuttaman tukoksen lievittämiseksi. Lapset, joilla on akuutti pyelonefriitti, voidaan tehokkaasti hoitaa suun kautta antibiootteja ( kefiksiimi , keftibuteeni ja amoksisilliini / klavulaanihappo ) tai lyhyen kurssien (2.-4 päivää) laskimonsisäisen hoidon suun kautta hoitoa. Jos valitaan laskimonsisäinen hoito, aminoglykosidien kerta-annos päivittäin on turvallista ja tehokasta.\nFosfomysiinia voidaan käyttää tehokkaana hoitona sekä virtsatietulehduksiin että monimutkaisiin virtsatieinfektioihin, mukaan lukien akuutti pyelonefriitti. Vakiohoito monimutkaisille virtsatieinfektioille on suun kautta annettava 3g-annos kerran 48 tai 72 tunnin välein yhteensä 3 annoksena tai 6 grammaa 8 tunnin välein 7 päivän - 14 päivän ajan, kun fosfomysiinia annetaan IV-muodossa.\nKsantogranulomatoottisen pyelonefriitin hoito sisältää sekä antibiootteja että leikkausta. Munuaisten poisto on paras kirurginen hoito valtaosassa tapauksia, vaikka polaarinen resektio (osittainen nefrektomia) on ollut tehokasta joillekin ihmisille, joilla on paikallinen sairaus. Varovainen odotus sarjakuvauksella voi olla tarkoituksenmukaista harvinaisissa olosuhteissa.\nJos parannusta ei tapahdu yhden tai kahden päivän kuluessa hoidon jälkeen, sairaalahoidon tulisi toistaa virtsa-analyysi ja kuvantaminen. Avohoitopotilaiden tulee tarkistaa asia uudelleen lääkäriltä.\nAvohoidossa olevilla naisilla on vuosittain noin 12–13 tapausta 10000 asukasta kohden ja 3–4 tapausta, jotka vaativat pääsyä. Miehillä 2–3 tapausta 10000: ta kohdellaan avohoidossa ja 1–10 000 vaatii pääsyä. Useimmiten tämä koskee nuoria naisia. Myös vauvoilla ja vanhuksilla on lisääntynyt riski, mikä heijastaa anatomisia muutoksia ja hormonaalista tilaa. Xanthogranulomatoottinen pyelonefriitti on yleisintä keski-ikäisillä naisilla. Se voi esiintyä jonkin verran eri tavoin lapsilla, joille se voidaan erehtyä Wilmsin kasvain .\nVuoden 2015 meta-analyysin mukaan A-vitamiinin on osoitettu lievittävän munuaisvaurioita ja / tai estävän munuaisten arpeutumisen.\nTermi on peräisin kreikan πύελο | ς munuaisaltaan | s , "altaaseen" + νεφρ | ός nepʰrós , " munuainen " + suffix -itis viittaa " tulehdus ".\nSamanlainen termi on " pyeliitti ", mikä tarkoittaa munuaisen lantion ja vasikoiden tulehdusta . Toisin sanoen pyeliitti yhdessä nefriitin kanssa tunnetaan yhdessä nimellä pyelonefriitti.\nICD - 10 : N10 - N12 , N13,6 , N20,9\nSairaudet : 11052\neLääketiede : ped / 1959\nPotilas UK : Pyelonefriitti\nWikimedia Commonsissa on pyelonefriittiin liittyvää mediaa .\nSivua on viimeksi muutettu 13. helmikuuta 2021 kello 05.07 (UTC) .


Lähettänyt Satu Ylavaara klo 10.53 Ei kommentteja:\nLähettänyt Satu Ylavaara klo 13.22 Ei kommentteja:\nMiten työllistää itsensä valokuvaajana, taiteilijana, fotojournalistina? Dokumentteja tehden. Napaten uutiskuvia lehteen ensimmäisenä. Sijoittamalla hyvään kameraan. Liikkumalla, opiskelemalla, katsomalla, rajaamalla. Freelancerina, yrittäjänä ( palkat esim. ukko tai eezy ) tai osakunnassa. Pop up tai joulumyyjäiset. Burleskia, valmistujaiskortteja, persoonallisia kortteja ja julisteita. Sekataidetta. Blogit ja/tai ilmaiset verkkosivut voi perustaa, ja käyttää kuvia töistään työnäytteinä. Some-päivitys.\nBlogger, G+, ja Youtube - samalla Google-tilillä kaikki: työnäytteet kuvina ja videoina, linkkeinä.Youtubessa voi tilata myö työnantajien, rekryfirmojen, koulujen jne kanavia kuten: TVY ry:n kanava tvyrytube,Suomen yrittäjät, YLE, TEMvideot, Kun koulu loppuu.fi, Duunitori,Monster.fi Avoimet työpaikat, Luova Suomi.\nBlogit, menneet projektit, tulevat projektit, työkokemus, presentaatiot, linkit. LinkedIn&Twitter: www.enthuse.me\nValokuvaajien hinnoitteluperusteena on joko käytetty aika tai julkaistut kuvat. Valokuvaajien kulurakenne on Journalistiliiton jäseniltään keräämien tietojen mukaan ammattikäytön vaatiman laitteiston vuoksi kirjoittavaa toimittajaa raskaampi. Tämä ero on huomioitu tässä laskelmassa.\n• Video tai stillkuvaus, lähtöhinta 197 € (Sisältää tunnin kuvausta ja tunnin kuvankäsittelyä.)\n• Seuraavat tunnit 106 €/ tunti\n• Kuvankäsittely tai videon editointi 106 €/ tunti\nKuvauksen lisäksi laskutetaan esimerkiksi kuvankäsittelystä, kuvausjärjestelystä ja matka-ajasta. Jos kuvaaja tekee samalta keikalta sekä stilliä että videokuvaa kuvauspalkkiota korotetaan 50 %. Hinta sisältää tavanomaiset kulut. Lisäksi laskutetaan matkakulut ja arvonlisävero 24 %.\nKuvia voidaan myydä myös kuvakohtaisella hinnalla. Näin menetellään usein arkistokuvia myytäessä. Journalistiliiton työmarkkinatutkimuksista käy ilmi, että kuvien hinnat vaihtelevat käyttötarkoituksen ja median mukaan. Samaa periaatetta noudattavat Suomessa toimivat kuvatoimistot.\nEnsimmäisen kuvan hinta asettuu yleensä välille 140 – 255 euroa.\nMyytäessä useita kuvia samasta aiheesta seuraavat kuvat ovat toisinaan halvempia.\nKuvan käyttö kannessa nostaa sen hintaa yleensä vähintään 50 %. " Suomen Freelance-journalistit\nGraafiset suunnittelijat, art directorit, taittajat ja kuvittajat\nGraafisen suunnittelijan ja kuvittajan työn hinnoittelu koostuu erilaisista työvaiheista, kuluista ja kustannuksista. Eri työvaiheita ovat graafisen suunnittelun osalta mm. toimeksiantajan kanssa käytävät neuvottelut, matkakulut, konsultointi, aineiston hakeminen ja kokoaminen, digitaalisen materiaalin, mm. kuvatiedostojen, siirto ja muokkaus, varsinaisten sivujen suunnittelu, korjaukset, printit ja painovalmiin materiaalin lähettäminen.\nGraafisen suunnittelijan kulut sijoittuvat kirjoittavan toimittajan ja valokuvaajan välille. Hän tarvitsee työssään hyvän tietoteknisen valmiuden useine ajan tasalla olevine ohjelmineen. Näiden uusiminen ja kouluttautuminen niiden käyttöön on jatkuvaa työtä. Alla oleva laskelma perustuu Journalistiliiton työmarkkinatutkimuksen mukaisiin graafisen suunnittelijan kuluihin ja toimittajan edellä selvitettyyn keskimääräiseen tulotasoon.\nSanoma- ja aikakauslehdistö\n• Yleinen tuntiveloitus 78 € /tunti • Päivän työ 598 euroa.\n• Sivukorvaus sekä valmiin sivun uudelleen suunnittelu 78 €/tunti (rutiinityö)\n• Verkkosivujen graafinen suunnittelu 78 €/tunti.\nHinnoittelun perusteena on tunti-, sivu- tai kappaleveloitus.\nSuuremmissa kokonaisuuksissa työlle voi laskea kokonaistarjouksen.\nArt directorin työtä vastaavan suunnittelun tai ulkoasusuunnittelun sekä sivupohjan ja mallisivun eli mastersivun suunnittelun hinnoittelussa tuntikorvauksen tulee olla työn vaativuuden vuoksi yllä mainittuja korkeampi.\nUlkoasusuunnittelun ja toteutuksen hintaan lisätään aina arvonlisävero 24 %.\nLogot, vinjetit ja kuvitukset ovat tekijänoikeuden luovutuksina alvittomia. Alv lisätään, jos niitä käytetään mainostarkoitukseen.\nKirjan graafinen suunnittelu\n• Kirjan graafisen ulkoasun suunnittelun tuntiveloitus 78 € /tunti.\n• Kirjan kannen suunnittelu 78 € /tunti.\n• Sivupohjan eli masterpohjan suunnittelu 78 € /tunti.\n• Sivun graafinen suunnittelu 78 € /tunti.\nUusintapainoksista veloitetaan 50 % alkuperäisestä hinnasta.\nJulkaistavasta kirjasta kustantaja tekee graafikon kanssa kustannussopimuksen.\n• Kuvitustyön ja käyttöoikeuden tuntihinnat suunnittelu- ja toteutustyölle 78 €/tunti.\nKuvitusta voi myydä myös kappalehinnoilla, jolloin tulee huomioida työn vaativuus, julkaiseva media, kuvan käyttöoikeuksien laajuus sekä sallittu käyttöaika. Kappalehinnat vaihtelevat näistä syistä johtuen suuresti.\nAlkuperäisteos on aina tekijän omaisuutta. Sen myyntihintaan lisätään alv 10 %.\nMainostarkoituksiin tehtyjen kuvitusten ja graafiseen suunnittelun hintoihin lisätään alv 24 %.\nLehtikuvitukset ovat arvonlisäverottomia.\n" Suomen Freelance-journalistit -sivulta lainaus\nUnelmatyö: Valokuvaus. Uutis- ja taidekuvat. Lapsi- ja hääkuvat.\nTvy ToimitusUnelmatyö: valokuvaus See On\nLähettänyt Satu Ylavaara klo 12.16 Ei kommentteja:\nTunnisteet: Unelmatyö: Valokuvaus. Uutis- ja taidekuvat. Lapsi- ja hääkuvat. Mutta mitä muuta?\nBlogger, G+, ja Youtube - samalla Google-tilillä kaikki: työnäytteet kuvina ja videoina, linkkeinä.Youtubessa voi tilata myö työnantajien, rekryfirmojen, koulujen jne kanavia kuten: TVY ry:n kanava tvyrytube, Suomen yrittäjät, YLE, TEMvideot, Kun koulu loppuu.fi, Duunitori, Monster.fi Avoimet työpaikat.\nTvy ToimitusUnelmatyö: Animaatio, elokuva, mainos See On\nLähettänyt Satu Ylavaara klo 11.39 Ei kommentteja:\nTunnisteet: elokuva, mainos, Unelmatyö: Animaatio


Sisäilma - Tilapalvelut - Oulun kaupunki\nMääritykset hyvälle sisäilmalle tulee lainsäädännöstä. Oulun kaupunki on tilojen omistajana vastuussa niiden turvallisuudesta ja terveellisyydestä. Tilojen siivouspalvelun hankkii tiloissa oleva hallintokunta. Oulun kaupungissa toimii moniammatillinen sisäilmaohjaustyöryhmä, jonka laatimaa ohjeistusta noudatetaan kaikissa kaupungin kiinteistöissä. Ulkoa vuokratuissa tiloissa turvallisuudesta on vastuussa tilan omistaja.\nylläpitopäällikkö, p. 040 516 9750\nOulun Tilapalvelut: ylläpitopäällikkö Timo Ojanperä (pj), rakennusterveysasiantuntija Markku Palola, kiinteistöpäällikkö Veijo Kotilainen, puhtauspalvelupäällikkö Tuulia Haavisto, kunnossapitopäällikkö Juha Vattulainen, puhtauspalveluasiantuntija Marju Haarala\nOulun seudun ympäristötoimi: ympäristöterveyspäällikkö Outi Tammilehto ja terveystarkastaja Antti Kreko\nTyöterveys: työterveyslääkäri Marita Pirttijärvi\nSivistys- ja kulttuuripalvelut: työsuojelupäällikkö Jussi Alikoski\nHyvinvointi- ja terveyspalvelut: työhyvinvointipäällikkö Hilkka Turtinen, työsuojeluvaltuutettu Pasi Karppinen, palvelupäällikkö Ritva Kuorilehto (kouluterveydenhuolto)\nKonsernihallinto: työyhteisöpäällikkö Anne Paakkari\nOulun rakennusvalvonta: tarkastusarkkitehti Anneli Paakkari\nNäissä kohteissa toimii kohdekohtainen sisäilmatyöryhmä.


30/70 – SILVERDREAM\nKävin tässä jokin aika sitten parikin pitkää keskustelua Leivolaisen ja Reinolaisen kanssa lohivavoista ja erilaisista mieltymyksistä niiden käytössä. Markus kysyi minulta suoraan mitä mieltä olen rehellisesti esimerkiksi Asquithista ja vuoroin esitin saman kysymyksen Namskuista Markukselle. Keskustelu oli itseasiassa hyvä ja avaava, ja kummallakin puolella oli hyviä perusteluja omille mieltymyksilleen.\nMinullahan ei ole nykyään sen enempää tekemistä Loomisten kanssa kuin se, että niillä olen kohtuullisen kauan kalastellut. Normarkin sopimuksen loppuessa Shimanon kanssa on myös minun suhteeni Loomikseen puhtaasti asiakaslähtöinen. Korostan kuitenkin, että tekemiseni Loomiksen kanssa oli minulle puhtaasti sitä, että vilpittömästi pidän tuotteesta.\nMaailma on täynnä hyviä vapoja ja kaikissa niissä on hyvät ja huonot puolensa.\nNo eniweis, Markus kysyi minulta suoraan puhelumme aikana mikä on mielestäni ”minun” vapani? Vastasin, että Asquith. Jatkokysymys oli Miksi? Mielestäni se viidentoista -ja neljäntoista jalan mitoissa on edelleen minun käteeni sopivin tuote, jota olen pidellyt. Olen siis kokeillut kaiken maailman kepit ja muutama on tuntunut tosi hyvältä, mutta olen kyllä todella mieltynyt Asquithiin.\nJos nyt kuvitellaan, että normaalikalastuksessa aika, jonka käytämme heitosta heittoon olisi sata prosenttia, niin itse heittohan on siitä vain maksimissaankin 30 prossaa, ehkäpä paremminkin 10-15 prossaa. No joo, joku aloitteleva kalastaja saattaa virpoa viisi, jopa kuusikin kertaa saadakseen heiton edes jollain tavalla liikkeelle, mutta normi-Pena nostaa, heittää suuntaa ja tekee varsinaisen heiton. Tähän ei mene kyllä kovin pitkään. Saati sitten joku oikea heittäjä, joka nostaa ja vain heittää..\nSitten alkaa svingi. Riippuen paikasta svingin kesto voi olla hyvinkin pitkä ja jos rannaria on ulkona paljon, sen strippaaminenkin ottaa aikansa. Koko tämän ajan pidät vapaa kädessäsi, ja jos vapa on esim. liian kärkipainoinen, se on inhottava käyttää, ainakin minun mielestäni, pitipä vapaa butti munia vasten, roikottamalla tai vaikkapa kainalossa. Tällöin vapaan ei meinaa saada sellaista kivaa balanssia oikein millään, eikä se tunnu “omalta” millään otteella. Lohestus on niin pitkäveteistä suurimman osan ajasta, että ainakin minun mielestäni se tärpin odottaminen voi olla jokseenkin miellyttävääkin, ainakin kun välineet ovat sopivat.\nSe, mikä minun mielestäni juuri Asquithissa on niin hyvä, on se, että sitä on kelasta ja otteesta riippumatta äärimmäisen mukava pitää kädessä. Vavan balanssi on tärkein asia, jota minä peilaan vavan käytössä. Ja kun heitto-ominaisuudetkin sopivat minulle tuon tyyppisessä vavassa loistavasti, niin paketti on minun käteeni oikea.\nVapojen pituudella voidaan vaikuttaa balanssiin paljonkin—>pidempi vapa- painoa kärjessä enemmän—>lyhyt kepukka- painoa kärjessä vähemmän. Tämähän nyt on kohtuullisen selkeä asia, mutta mikäli joku aloitteleva kalastaja lukee tätä (tai edes joku), niin perustelen hieman näkemystäni. Vapojen toiminta voidaan nykyään jakaa oikeastaan kahteen kategoriaan: kärjestään jäykät ja pehmeämmät vavat. Toisin päin voisi sanoa, että tyvestään enemmän alas taipuvat ja vähemmän taipuvat.\nJoo joo, taas joku ottaa hernettä nenään, mutta karkeasti näin se menee.\nNo jos vapa on vaikka viisitoista jalkaa ja kärjestään ”jäykkä”, niin on aivan luonnollista, että se myös painaa kärjestään enemmän kuin vapa, jonka kärkeen ei ole tarvinnut laittaa niin paljon potkua, eli massaa tai jotain muuta toimintaa jäykistävää ainesosaa. Vastaavasti nämä vavat ovat monesti myös “alemmas tulevia” tyvestään, koska johonkinhan sen sen voimaa tuottavan taipuman on mentävä. Monet vavat, jotka ovat enemmänkin pitkille siimoille, tuntuvatkin ainakin minun käteeni kärkipainoisilta. Esimerkkinä voinen käyttää Burkin 14,5 jalkaista ysiä, joka on äärimmäinen hieno keppi, mutta verraten painava nokastaan, jos vaikka verrataan saman mitan ja luokan Loomiksiin. Vapa on kiva heittää, mutta koen sen olevan hieman painava siinä 70 prosentin osuudessa.\nJos taas otetaan lyhyt vapa esim. 12,6 jalkaa luokassa 9, on vavassa potkua ja se tuntuu kevyeltä, koska aihio on suunniteltu tuossa lyhyemmässä mitassaan tuottaamaan voimaa painavamman luokan siimoille. Ja kun vapa on lyhyt, on selvää, että kärki ei paina. Taas toisaalta, vaikka luokka on 9, ei se tuo heittoon pituutta ja jotkin muut ominaisuudet puuttuvat verraten vaikkapa viisitoista-kinttuiseen keppiin.\nLyhyillä vavoilla on paikkansa, niin kuin myös pidemmillä. Ei ole yhtä ainoaa oikeaa, vaan jokaisen täytyy itse käyttää omia aivojaan päättääkseen mistä pitää.\nNo, sitten puin hieman vapojen kestävyyttä.\nEi ole olemassa yhtäkään vapasarjaa, jossa ei olisi reklamaatiossa palautettuja vapoja. Jos joku nyt kirkkain silmin väittää, että on, niin puhuu paskaa.\nVapoja katkeaa, korkkeja halkeaa, renkaita vääntyy, lakkaukset halkeavat, renkaita irtoaa jne jne jne jne… Olen nähnyt kuinka menee poikki Loomiksia, Vissuja, Nameja, Hardyja, Sageja, Looppeja, Orviksia yms yms ja siis korostan, että olen siis itse ollut paikalla. Itsekin olen katkaissut kolme Loomista, pari Sagea, Vissun ja Hardyn. Ja taimenkalastuksen aikoina montakin Orvista.\nSuurin osa vapojen ongelmista kuitenkin on puhtaita User Erroreita, joissa tietämättään, huomaamattaan tai jopa välittämättään hiljakseen kohdistaa vapaan ”huonoa” rasitusta. Puhumattakaan huolimattomuudesta, esim jättää vavan maahan ja joku polkee sen poikki, tai laittaa sen autoa vastan ja tuuli kaataa vavan. No tällöinhän sitä soitetaan edustajalle ja sanotaan, että meni heitossa poikki….\nHyviä esimerkkejä on mielestäni monia, mutta poimin tähän pari- kolme sellaista;\n– Vacrack, tuo niin ihana keksintö, joka säästää lohestajan kultaista aikaa ja vaivaa. Väitän, ja tiedän, että moni vapa saa osumaa Vacrackissä kuljetuksen aikana. Vapojen kärjet hakkaavat toisiinsa, kärjet osuvat oksiin ja se kohta vavasta, joka on tiukasti hirtetty siihen katolla olevaan räkkiin, joutuu todella koville. Itse yritän mahdollisuuksien mukaan laittaa jotain pehmustetta vapojen väliin, ja myös kietoa pehmustetta siihen kohtaa vapaa, joka on kumilenkillä hirtetty kiinni, juuri sihen katolla olevaan räkkiin. Myös se, miten kiinnittää vavat alaosastaan konepellillä olevaan räkkiin on tärkeää, varsinkin jos käyttää painavia keloja. Mielestäni neljä vapaa on ihan maksimi yhteen räkkiin.\nEsimerkiksi Skoteissa kun meitä on viisi tai kuusi jeppeä ja vain yhdet räkit yhdessä autossa, mInä olen Se, joka pätkii vapansa suosiolla. Tähän ei kyllä mene niin paljoa aikaa, ettenkö sitä voisi tehdä, varsinkin kun olen matkassa lentokoneella, johon tavaraa ei saa mukaan niin paljoa kuin haluaisi.\n–Nykyaikaisen hiilikuituvavan teippaminen. Vaikka minut taas munista hirtetään, sanon tähän, että mikäli vapaa pitää teipillä vapaa kasassa, kannattaa vapa myydä pois tai opetella heittämään. Kun vapa teipataan yleisimmin sähkärin teipillä, tullaan tilanteeseen, jossa teippiin luotetaan yksinkertaisesti liikaa. Teippi joustaa, ja varsinkin todella kuumina päivinä se venyy ihan helvetisti. Olen siis sähköasentaja, joten jotain tiedän asiasta. Kun vavan osat ovat teipattu, niitä ei tule kiristeltyä juuri ollenkaan kalareissun aikana, varsinkin, mikäli vapa on samassa modessa koko ajan, koska ajatellaan, että teippi on pelastava tekijä. Kun teippi antaa huomaamatta periksi vavan taipumasta johtuvan ovalisoitumisen takia, osat tuppaavat löystymään teipin alla. Ja kun osat löystyvät, ja sen myötä tulee halkeamia ja siitä johtuvia vaparikkoja, ne kohdistuvat juuri niihin kohtiin, jotka ovat joko teipin alla tai välittömässä läheisyydessä. Been there, done that. Parempi on hankkia vapa, jonka osat pysyvät yhdessä ilman teippiä. Ei ole iso vaiva kiristää osia ennen poolille menoa. Myös joissain teipeissä käytettävä liima saattaa reagoida vavan lakan kanssa ja monta vapaa olen nähnyt, joissa liima on ”kiehuttanut” vavan lakkauksen.\n–Huono heittotekniikka. En tiedä tarvitseeko tätä edes perustella, mutta sanon muutaman sanasen asiaan liittyen.. Kun opetan heittämistä, huomaan, että monilla, varsinkin vasta-alkajilla, että myös kokeneemmilla ilmenee huomattavaa liiallista voimankäyttöä. Tämä on luonnollista ja tekniikan korjaantuminen, sekä välineiden valikoituminen kokemuksen karttuessa parantaa asiaa. Tässä tullaan tilanteeseen, jossa vapa joutuu todella koville. Mikäli tekniikka ei meinaa löytyä kohdalleen, ja vielä välinevalinta on metsässä vavan ja siiman suhteen, vapa saa kipua kyllä ylettömästi. Pitäähän vavan kestää normaali käyttöä, mutta kun esimerkiksi otetaan ylipainoinen Skagit-siima, kevyt vapa ja niitä kun runtataan vajavaisella tekniikalla, en yhtään ihmettele jos vapa katkeaa. Myös siiman osuminen vapaan aiheuttaa huonoa rasitusta, saati että heittää kuparituubin täysillä aihioon. Tästä ei sen enempää…\nTotuus asiassa on se, että vapaa ei yksinkertaisesti voi tehdä mittaansa kevyemmäksi hukkaamatta kestävyysominaisuuksia, ainakaan nykytekniikalla. Nykyään vapojen painoista on eriilaisilla tekniikoilla saatu paljon pois, mutta se väistämättä tuo muita ongelmia. On jokaisen oma asia mitä vavaltaan hakee; keveyttä, balanssia, äärimmäisiä heittopituuksia, voimaa, fiilistä tai vaikkapa yleistä mukavuutta. Omien mieltymyksiensä perusteella vapa kuitenkin pitää valita ja opetella käyttämään sitä Oikein.\nMyös aiemmin mainitsemani 30/70 suhde heiton ja uiton välillä kannattaa huomioida.\nTähän loppuun kevennän hieman. Pari kolme vuotta sitten katkaisin yhden viisitoistasen Asquithin kalan kanssa pohjoisessa. Olimme hieman juhlistaneet Repen lohta ottamalla ”muutaman” konjamiinin, ja siinä illan kuluessa kävimme poolilla heittämässä kierroksen silloin tällöin. Minun vuorollani päätin laittaa Vimun siiman päähän ja koittaa alkukaudesta riippumatta interkärkisellä siimalla. Heitto sujui kohtuullisesti pienestä jurrista riippumatta ja puolessa välissä poolia Repe tuli rantaan kuksan kanssa josta otin pienet tujaukset kesän kunniaksi. Repe sanoi, ettei lohi enää ota Vimuun, mutta samalla sekunnilla lohi kuitenkin päätti hyväksyä täydellisen heiton päätteksi täydellisesti sidotun Vimun.\nRepe rynni puskien läpi laavulle ja kailoitti muille, että “Sillä” on kala kiinni. Lohi veti alavirtaan ja me mentiin perässä. Lohi junnasi syvän päällä ja minä väsytin kalaa korkean kivipenkan päältä. Kala alkoi väsyä ja Randöö meni polvilleen kivikolle kalaa nostamaan. Vedin kalan raakana kivien viereen, josta Randöö yritti parhaansa mukaan saada siitä otetta. No, kuten humalaiseen mielentilaan kuuluu, Elvis sisälläni päätti nopeuttaa rantautusta. Väänsin vavan äärimmilleen, ja ”nostin” reilu metrin mittaista lohta vavalla ilmaan. Laitoin vavan butin ja koko alakahvan reittäni myöden ja nostin pakettia ylös minkä jaksoin. Vapa oli niin mutkalla, että Antti K, joka oli sen ainoan kerran meistä selvin, huusi että ”Nyt Katkeaa!!”. Minä huusin vastaan, että ei katkea, kun minulle on sanottu niin.. Metrin kala sätki puoliksi ilmassa 0,45 ssa Trabukossa ja Taneli nauroi kuin viimeistä päivää. Ei saatana nouse, mutta väännänpä lisää. ”Nouseehan se ilmaan Saatana… !!!”\nJärkyttävä pamahdus Norjan kesäisessä yössä ja Asquith poikki, kala irti ja siimat poikki. Vittu.\nNo, esitin tuohtunutta, mutta samalla itsekseni nauroin että kuinka Urpo voin olla. Soitin siltä seisomalta Janille, joka lauantai-illasta huolimatta vastasi puheluuni.\n”Vittu, meni kalan kanssa vapa poikki.”\n”Jaa Asquith vai?”\n”Ihan normisti väsytin, ja meni vaan poikki”\n”Laitan heti maanantaina uuden vavan sulle sinne pikana”\n”No ei tarvi. Mulla on toinen mukana ja kolme GLXää. Enköhän mä pärjää”\nTuunustin kyllä myöhemmin miten asian laita oli ja sain osan tilalle heti kun menin kotiin. Oli muuten sama vapa, joka oli kaikissa demoissa ja opetuksissa mulla käytössä. Ihme ettei se mennyt aiemmin, kun miettii kuinka paljon se sai rantua erilaisilta heittäjiltä.\nNykyään omistan kolme 15 Asquithia, yhden neljätoistasen Asquithin, kolme viistoistasta GLXää, ja yhden nelitoistasen Gleksin, sekä pari Vissun 12,6 Toolia, jotka on poikani keppejä. Ja tavallaan yhden Burkin…\nKaikenlaisia projekteja on viritteillä, joista yksi vapaprojekti kiehtoo todella paljon. Jos asiat menevät hienosti saattaa päästä oikeasti vaikuttamaan kehitystyöhön erään vavan kanssa.\nJa nyt sormet, varpaat ja hampaat ristiin, että päästään huhtikuussa Speylle…\nOnkimista veneestä Altalla.\nSea Pool Emillä, Kuva J.G\nAntti pitää vapaa vanhan liiton tyylillä, kuva H.H