Reader, why did I marry him?: toukokuuta 2018\n"Elämä on niin monivivahteista" - Jorma Korpela: Tohtori Finckelman - BAR Finland, 27\nJorma Korpelan Tohtori Finckelman (1952) on kirja, jonka olen halunnut jo pitkään lukea. Itse asiassa niin pitkään, että en enää edes muista, miten ja miksi haluni sen lukemiseen syntyi. Kirjan kannessa todetaan, että tämä romaani on "uudistuvan kirjallisuutemme perusteoksia", joka on juuri sen tapainen asia, joka hyvinkin saisi minut innostumaan. Lukuhaluni syntyessä en kuitenkaan ollut edes tämän SKS:n klassikkosarjassa julkaistun version kantta edes nähnyt. Mitä luultavimmin kyse on siitä, että joku arvostamani kirjallisuustyyppi on jossakin sivulauseessa Korpelan romaanin maininnut ja niin se on tallentunut sille muistihyllylleni, jolle kerään kiinnostavia kotimaisia teoksia.\nLähdin lukemaan Tohtori Finckelmania nimenomaan siitä näkökulmasta, että halusin tutkiskella, mikä siinä on uudistavaa suhteessa aiempaan kirjallisuuten. Asian tarkastelua mutkistaa se, että en tunne riittävän hyvin 1900-luvun ensimmäisten vuosikymmenien suomalaista kirjallisuutta, jotta voisin tehdä asiasta pidemmälle meneviä johtopäätöksiä. Tämän vuoksi etenen tässä kirjoituksessa mutun hyvässä huomassa.\nMistä Tohtori Finckelman kertoo? Korpelan romaanissa ei ole varsinaista juonta ja juonen puute onkin keskeinen piirre, joka erottaa tämän teoksen monista aiemmista suomalaisista romaaneista. Teos on kerrottu sen nimettömäksi jäävän päähenkilön minä-kerrontana ja kertoja taas on täysin kuriton. Asiaa tehdään selväksi heti teoksen alussa jo ennen varsinaisen tarinan alkua.\nTulen kertomaan kaiken kaunistelematta, tarkalleen niin kuin todellisuudessa tapahtunut on, kerronpa jos itseni tunnen monet seikat todellisuutta tarkemminkin vain osoittaakseni, miten rehellinen olen.\nKertojan innokas vakuuttelu omasta rehellisyydestään tekee selväksi, että häneen ei ole luottamista. Epäluotettavaa kertojaa voidaankin pitää romaanin toisena uudistavana piirteenä. Teoksen alussa kertojapäähenkilö on 17-vuotias ja isänsä kuoltua hän on jäänyt orvoksi. Tohtori Finckelmanin alkuosa muistuttaa veijaritarinaa, mutta päähenkilön muuttaessa kaupunkiin opiskelemaan veijarimaisuus kaupungistuu sekin ja sitä myöten käy yhä selvemmäksi, miten oman elämänsä sivussa hän elää.\nPäähenkilö on kumman identiteetitön. Hän myötäilee muiden puheenvuoroja kuin hänellä ei olisi omaa tahtoa ollenkaan. Hän on jatkuvasti ikään kuin itsensä vieressä. Yksi tapa lukea Tohtori Finckelmania olisikin tarkastella sitä juuri sivullisuusteeman kautta. Albert Camus'n Sivullinen julkaistiin suomeksi vuonna 1947, joten mahdollisesti Korpela oli tutustunut tähän teokseen. Ainakin heti teoksen ensimmäiseltä sivulta on löydettävissä tutun kuuloisia kaikuja.\nOliko se ehkä eilen? Mutta onhan siitä enemmän ... Ei, ei se eilen ollut. Eilen oli juuri äskettäin ...\nPäähenkilö opiskelee "hermolääkäriksi" ja alkaa työskennellä mielisairaalassa. Hänessä on kuitenkin toinenkin puoli, jota hallitsee hänen itse keksimänsä hahmo nimeltä Tohtori Finckelman, jolta teos on lainannut nimensä. Romaanin loppua kohti kaaosta ja hulluutta edustava tohtori Finckelman saa päähenkilön elämässä yhä enemmän valtaa ja hulluudesta kasvaa siemen, joka on istutettava maahan, ja jonka on kuoltava, jotta päähenkilö voisi pelastua ja valita kuoleman sijasta elämän.\nKorpelan romaanissa kaikki teoksen henkilöt joutuvat sairaalaan, jossa päähenkilö toimii lääkärinä. Rajat romaanin muiden henkilöiden ja päähenkilön välillä ovat liukuvia ja esipuheen teokseen kirjoittanut Sari Salin on valmis menemään jopa niin pitkälle, että hänen tulkinnassaan kaikki romaanin henkilöt edustavat päähenkilön minän eri puolia. En yhdellä lukemalla ole valmis tekemään ihan näin pitkälle meneviä johtopäätöksiä, mutta pohdin sen sijaan onko sairaala Korpelan romaanissa eräänlainen maailman ja todellisuuden metafora - koelaboratorio, jonne kertojapäähenkilö lääkärinä marssittaa romaanin muut henkilöt tehdäkseen heistä tarkkailunsa kohteita ja käyttääkseen rajatonta valtaa heidän ylitseen.\nTohtori Finckelmanin tulkintamahdollisuuksien moninaisuutta lisää se, että tässä romaanissa mikään ei ole pysyvämmin mitenkään. Se, mitä sanotaan, kiistetään hetken päästä tai käännetään vastakohdakseen. Tuntuu kuin kertojapäähenkilö naureskelisi - eikä aina edes niin kovin hyväntahtoisesti - yrityksilleni ottaa hänestä selvää. Tämä tekstin jatkuva liikkeessäolo ja sen itsekyseenalaistus erottaa Korpelan romaanin modernistisista romaaneista ja liittää sen lähemmäksi postmodernia esitystapaa. Tämä on teoksen kolmas kirjallisuuttamme uudistava piirre.\nTohtori Finckelmanissa puhutaan paljon, mutta sanotaan vähän. Dialogit ovat tässä romaanissa usein hilpeää luettavaa ja kertoja myhäilee fiktiiviseen partaansa small talk -puheille, joihin hän itsekin osallistuu ja joita hän toisinaan suorastaan provosoi. Erityisen avaava on päähenkilökertojan ja maisteri Pomilan välinen keskustelu (sivut 234-246), johon tiivistyy romaanin paikoin absurdistinen henki. Väärinymmärrykset ja yleisemmällä tasolla koko Korpelan romaani tiivistyvät päähenkilökertojan toteamukseen: "Elämä on niin monivivahteista." Voisikin sanoa, että Korpelan romaani on juurikin "monivivahteisen elämän" oppisopimusoppilas. Korpela vaikuttaisi näin vihjaavan, että realistinen kerronta on pelkkä konventio, joka ei perustu todellisuudelle ja sen lainalaisuuksille.\nOikeastaan ainoa asia, joka tässä romaanissa omaa pysyvämpää näkemystä on naisten näkeminen joko enkeleinä tai huorina. Tosin tässäkin asiassa matka toisesta ääripäästä toiseen on hyvin lyhyt ja siirtymä tapahtuu usein jo kahden peräkkäisen lauseen välillä.\nJos joku on sitä mieltä, että klassikot ovat tylsiä ja puuduttavia suosittelen lukemaan Tohtori Finckelmanin. Korpelan kerronta on liukkaasti etenevää sorttia ja tämän teoksen seurassa ei todellakaan käy aika pitkäksi, sillä yllättäviä tilanteita riittää solkenaan ja kaiken lisäksi Korpelan romaani on myös hauska ilman että hauskaan sisältyvää traagista puolta olisi unohdettu.\nJorma Korpela: Tohtori Finckelman (1996/1952)\nKustantaja: SKS (Suomalaisen kirjallisuuden klassikoita)\nBAR-Finland -sarjan aiemmat postaukset (klik)\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 7.00 2 kommenttia:\nTunnisteet: BAR Finland, klassikot, Korpela Jorma\nVain pepun väri on pysyvä - A.Igoni Barrett: Blackass\nNigerialaisen A. Igoni Barrettin Blackass on ovela kirja ja mitä enemmän lukemaansa miettii, sitä ovelammaksi se käy. Kaikennäköiset ajatukset siitä, mitä on afrikkalainen - tarkemmin ottaen nigerialainen - kirjallisuus voi Barrettin teoksen kohdalla suosiolla unohtaa, sillä tämä teos on jotain ihan muuta kuin stereotyyppisesti afrikkalaisiksi mielletyt romaanit.\nBlackass rakentuu muodonmuutosmyytin ympärille. Teoksen päähenkilö Furo, tuo oman elämänsä Gregor Samsa, on eräänä aamuna menossa työpaikkahaastatteluun, mutta ennen kuin hän ehtii lähteä kotoaan hänelle selviää hämmästyttävä asia. Hänen ihonsa on yön aikana muuttunut valkoiseksi, silmät vihreiksi ja hiukset punertaviksi. Entisestä mustasta miehestä ei ole jäljellä kuin musta takapuoli.\nBarrettin romaani imaisee mukaansa, mutta vahvan alun jälkeen kerronta alkaa junnata paikoillaan. Seuraa suht pitkä jakso, jonka välttämättömyyttä itse romaanin näkökulmasta on vaikea perustella. Puuduttavan jakson keskipaikkeille Barrett on sijoittanut kappaleen nimeltä @_Igoni, jossa tapahtuu kirjailijan nimisen henkilön esiintulo. Suosittelen kirjoittamaan tuon @_Igoni:n twitteriin. Metafiktiivinen kertomus pomppaa muusta tekstimassasta esiin kuin kani taikurin hatusta. Teoksen twitter-keskustelut ovat hupaisaa luettavaa, mutta vielä kiinnostavampaa on, kun teoksen kirjoittajan niminen henkilö alkaa etsiä teoksen päähenkilöä.\nValkoiseksi muututtuaan Furo ei näe muuta mahdollisuutta kuin piileskellä sukulaisiltaan, sillä miten ihmeessä hän voisi selittää heille muodonmuutoksensa. Igoni sen sijaan ei voi hillitä uteliaisuuttaan ja niinpä hän lähtee tapaamaan Furon perhettä.\nBarrett käyttää Furon muodonmuutosta hyväksi kuvatessaan, miten eri tavalla Nigeriassa suhtaudutaan mustiin ja valkoisiin. Tämä on tarinan pintataso, joka toki tarjoaa monia kiinnostavia kuvauksia, mutta Blackassin parhaat puolet ovat muualla, kuten juuri edellä kuvatulla metafiktion tasolla. Furon muodonmuutos saa teoksessa kaverin toisesta muodonmuutoksesta, jossa mies huomaa muuttuneensa naiseksi. Vaikka voisi olla houkuttelevaa tarkastella tätä muutosta osana transpolitiikkaa ja julistaa Blackass transromaaniksi ei asia ole ollenkaan niin yksinkertainen.\nEnsimmäinen ongelma länsimaisesta näkökulmasta on, että muutos miehestä naiseksi on Barrettin romaanissa nimenomaan muutos, ei korjaus. Tässä yhteydessä on kuitenkin tärkeää muistaa, että Nigeriassa yli 90 % ihmisistä kannattaa perinteistä sukupuolijärjestystä. Homoseksuaalisuus on rikos, josta Pohjois-Nigerian sharia-lakia noudattavissa osissa rangaistus on kuoliaaksi kivittäminen. Nigerian eteläisimmissä osissa tilanne on hieman parempi, mutta niissäkin homoseksuaalisuudesta seuraa vankeusrangaistus, joka voi olla pisimmillään 14 vuotta. Kun nigerialainen oikeuskäytäntö otetaan huomioon on selvää, että sukupuolen korjaus on äärimmäisen tulenarka aihe.\nTulkitsen Blackassia niin, että Barrett haluaa kiinnittää huomiota Nigerian olemattomiin ihmisoikeuksiin LGBT-väestön kohdalla ja tämän vuoksi hän käyttää hyväkseen muodonmuutosmyyttiä, jossa siirtymä miehestä naiseksi rinnastuu muutokseksi mustasta miehestä valkoiseksi mieheksi. Ensin mainittuu muutokseen sisältyy lisäksi aikamoinen yllätys, josta mieleni tekisi kovasti kertoa, mutta josta kuitenkin jätän kertomatta siltä varalta, että joku tämän tekstin lukijoista haluaa lukea Barrettin kirjan. Sen verran voin kuitenkaan paljastaa, että kyse on varsin radikaalista asiasta.\nMiehen muuttuminen naiseksi ei saa teoksessa paljoakaan tilaa vaan se on kerrottu enempi taka-alalla, eikä siihen kiinnitetä sen suurempaa huomiota. Itse hämmästyin tästä täysin yllättäen esiin tulevasta sukupuolenmuutoksesta niin, että minun oli palattava teoksen alkuosaan ja tarkistettava, että olinko mahdollisesti lukenut teoksen alun niin huolimattomasti, että minulta oli mennyt jotakin ohi. Siitä ei ollut kyse, vaan Barrett todellakin pudottaa kuin pommin tiedon siitä, että henkilön sukupuoli on muuttunut.\nJos teoksen keskivaiheilla tarina ei oikein tahtonut liikahtaa eteenpäin on teoksen loppuosa tekstiä, jota lukee ahmimalla. A. Igoni Barrett on Nigerian Ovidius. Hän tuo esiin kotimaansa yhteiskunnallisia ongelmia ja hyödyntää taiten myyttistä kuvastoa kertoakseen siitä, mistä ei saa kertoa. Tämän romaanin perusteella hän on myös kirjailija, jonka tekemisiä kannattaa seurata tarkkaan.\nA. Igoni Barrett: Blackass (2015)\nKustantaja: Chatto & Windus\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 13.00 2 kommenttia:\nTunnisteet: Barrett Igoni A., muodonmuutos, Nigeria\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 19.36 28 kommenttia:\nTärkein syy, miksi luin Essi Tammimaan romaanin Isän kädestä loppuun on se, että halusin kirjoittaa tästä teoksesta bloggauksen. Jos hieman liioittelisin, voisin sanoa: jumalani, että minä taistelin saadakseni tämän kirjan luetuksi. Tammimaan teksti vastustaa lukemista. Se ei virtaa eikä vie mukanaan, vaan sanat ovat sivuilla kilometritolppia, joihin tuijotin kuumeisin silmin ja odotin niissä olevien lukujen kasvavan, mutta matka tolpalta toiselle oli pitkä, välillä äärettömän tuntuinen.\nEtukäteen pelkäsin, että Isän kädestä olisi kirja, jossa käytetään haplahintaiseti hyväksi sadomasokistiteemaa. Voi voi, en olisi voinut olla enempää väärässä. Tamminiemen teos on psykologinen romaani ja kaukana lukijan eroottisesta viettelykertomuksesta.\nIsän kädestä kertoo Ruutista ja Luukaksesta. Nimien raamatullisuus saa minut etsimään yhtymäkohtia samannimisiin raamatun henkilöihin. Historiatietojen mukaan Luukkaan evankeliumin ja apostolien teot kirjoittanut Luukas oli ammatiltaan lääkäri. Romaanin Luukas harjoittaa hänkin eräänlaista yksityistä lääkärintointa pyrkimällä tarjoamaan vaimolleen seksuaalisia parannuskeinoja lapsuuden märkiviin haavoihin. Raamatun evankeliumit kertovat Jeesuksen elämästä, kuolemasta ja ylösnousemuksesta ja symbolisella tasolla Tammimaan romaani tekee saman Ruutille.\nTeoksessa on läsnä kolme Ruutia. Opettaja-Ruut, Luukaksen vaimo Ruut ja lapsi-Ruut. Opettajana Ruutilla on valta, vaimona taas hän haluaa alistua miehensä palvelijaksi. Näin syntyy kiinnostava peilaussuhde Ruutin persoonan eri puolien välille, jossa Ruut sekä puraisee valtaa että tulee sen nielaisemaksi. Samalla Tammimaa kuvaa Ruutin ja Luukaksen seksuaalisten halujen ja mieltymysten yhteentörmäyksiä sekä haluavan naisen problematiikkaa. Alistuskuviot eivät tässä romaanissa ole yksinkertaisia, vaan niihin liittyy loputtoman tuntuisesti nyansseja, joita Tammimaa kuvaa sellaisella hartaudella ja yksityiskohtaisuudella, että se väkisinkin alkaa puuduttaa ja niin pitää ollakin, sillä juuri oma kyllästymiseni Tammimaan kuvauksiin estää tästä teoksesta tulemasta kiihotustarkoituksellista kirjallisuutta. Syntyy tilanne, jossa minä lukijana muutun osaksi Ruutin pakkomielteisiä tarpeita etsiä hyvitystä sille, mitä hänelle pikkutyttönä tapahtui. En pidä roolistani, mutta en voi jättää kirjan lukemista kesken. En voi hylätä Ruutia. Olen huomaamattani tullut kudotuksi monimutkaiseen orja-herra -verkkoon, jossa minä lukijana muutun osaksi Ruutin alistamista halusin tai en.\nTapa, jolla Isän kädestä pitää minua otteessaan välittämättä siitä, miltä kyseinen ote minusta tuntuu muistuttaa Roberto Bolañon romaanin 2666 lukemisesta. 2666 sisältää muistaakseni noin kolmesataa sivuisen osan, jonka lukeminen on lähinnä tuskaa. Bolañon romaanin ymmärtämisen kannalta tämä osa on kuitenkin täysin olennainen ja sen vaikutukset ja merkitys avautuivat minulle vasta sen jälkeen, kun olin lukenut romaanin loppuun ja juuri tuo vastenmielinen ja kuvotusta herättänyt osa on polttanut 2666:n osaksi mentaalista kirjastoani. En näe mielekkääksi verrata Tammimaan ja Bolañon romaaneja, mutta siinä tavassa, jolla ne haastavat lukijan kaikinpuolisen viihtymisen on kuitenkin samantyyppistä armoa tuntemattomuutta.\nRuutin sydämessä on reikä, jota hän Luukaksen avulla yrittää täyttää. Alistuminen on hänelle yritys kuormata maata sinne, mistä maata puuttuu. Maata, josta jotakin voisi kasvaa ja hedelmöidä. Kyse ei ole ensisijaisesti nautinnon hakemisesta, vaikka sitä ei voikaan irrottaa Ruutin ja Luukaksen läpikäymistä seksuaalisista käytännöistä. Alistuminen on Ruutille pakokanava, jonka seinämien liukkautta hän pyytää Luukasta edistämään. Alistumisen kautta Ruutin on mahdollista kokea hetkellistä unohdusta ja päästä pois itsestään.\nHänet on alistettu, ja se tyynnyttää hänen mielensä.\nHänen on alistettu, ja hänen ruumiinsa tietää, mitä tehdä.\nHänet on alistettu, ja hän on täynnä rakkautta.\nLuukas alistaa häntä, ja se antaa hänelle tarkoituksen.\nJos tarpeeksi puhutaan ja käydään omia tarpeita läpi, onko toisen ihmisen mahdollista toimia parantajana, joka puhaltaa pipit pois? Kuinka paljon toiselta voi omien traumojen korjaamisen nimissä vaatia? Mikä on sallittua ja mikä kiellettyä ja kuka sen päättää? Missä menee raja, jonka yli ei pitäisi edes rakkauden nimissä suostua?\nIsän kädestä ei ole helppo romaani ja hyvä niin. Tammimaa kuljetti minut syvälle ihmismielen ja -ruumiin sokkeloihin ja välilä tuntui kuin olisin käyskennellyt suolla, jonka silmäkkeet vetivät minua alisiin maailmoihin, mutta aina viime hetkellä teksti kiskoi pääni takaisin silmäkkeiden imusta.\nRuutin sisällä on lapsi-Ruut, joka on huutanut lapsuudesta asti ja Luukaksessa Ruut näkee potentiaalin olla isä, jolle huuto on tarkoitettu ja joka voi siihen vastata. Isän kädestä on psykologisesti kompleksinen romaani, jossa mikään ei ole helppoa tai yksinkertaista. Siitä kasvaa evankeliumi Ruutin mukaan.\nEssi Tammimaa: Isän kädestä (2018)\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 7.54 19 kommenttia:\nTunnisteet: alistuminen, parisuhde, seksuaalisuus, Tammimaa Essi, valta\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 13.00 4 kommenttia:\nKuvassa kirjat, jotka löytyy omasta kirjahyllystä\nEn missään vaiheessa suunnitellut, että lukisin kaikkien Helsinki Lit -tapahtumaan tulevien kirjailijoiden uusimmat teokset, mutta jossakin vaiheessa kevättä huomasin, että suurin osa niistä oli tullut luetuksi, joten päätin lukea loputkin. Poikkeuksena on Cristóvão Tezzan romaani Professori, josta juuri tänään sain tiedon, että se odottaa minua kirjastossa, mutta en valitettavasti ehdi sitä enää ennen perjantaina alkavaa Littiä lukemaan.\nMoni näistä kirjoista olisi varmasti jäänyt lukematta tai ainakin olisin lukenut ne vasta myöhemmin, elleivät niiden tekijät olisi tulossa vieraiksi Littiin. Minun kohdallani Littin ohjelmisto on toiminut, pakko myöntää, erinomaisena houkuttimena lukea nämä teokset.\nTänä vuonna Littissä nimittäin on kovempi kattaus kuin kertaakaan aiemmin ja on tosi vaikea sanoa, ketä kirjailijoista haluaisin erityisesti nostaa esiin. Pitkällisen pohdiskelun jälkeen ja yhden kirjailijan osalta kolikkoa heittämällä olen päätynyt seuraaviin kolmeen:\nJohannes Anyuru - koska hänen romaaninsa on aivan mieletön. Sitä lukiessa jouduin välillä lopettamaan lukemisen kesken, jotta saatoin rauhassa toistella "voi taivas miten hyvä kirja"\nAyòbámi Adébáyò - koska afrikkalainen kirjallisuus on yksi erityisistä kiinnostuksen kohteistani ja Adébáyò kuvaa taidokkaasti naisen asemaa nigerialaisten perinteiden ja modernin elämäntavan risteyskohdassa\nDomenico Starnone - koska Solmut oli minulle pitkälti täydellinen teos ja taidan olla vähän rakastunut Starnonen kerrontaan, sillä parhaillaan minulla on kesken hänen romaaninsa Trick, jossa siinäkin on paljon kerroksia sanojen takana\nKetä Helsinki Lit -vieraista sinä odotat eniten?\nTässä kirjat siinä järjestyksessä kuin niiden kirjoittajat esiintyvät Littissä.\nJohannes Ayuru: He hukkuvat äitiensä kyyneliin (S&S) (klik)\nSamanta Schweblin: Houreuni (Like) (klik)\nIlmar Taska: Pobeda (Wsoy) (klik)\nGolnaz Hashemzadeh Bonde: Olimme kerran (Otava) (klik)\nMorten Strøksnes: Merikirja (Gummerus) (klik)\nAyòbámi Adébáyò: Älä mene pois (Atena) (klik)\nNaja Marie Aidt: Jos kuolema on vienyt sinulta jotakin anna se takaisin. Carlin kirja (S&S) (klik)\nDomenico Starnone: Solmut (Wsoy) (klik)\nKim Leine: Kuilu (Tammi) (klik)\nEbba Witt-Bratström: Vuosisadan rakkaussota (Into) (klik)\nNähdään Helsinki Littissä perjantaina ja lauantaina!\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 18.47 4 kommenttia:\nAlitajunta toimii merkillisillä tavoilla, joista se kuuluisa pirukaan ei ota selvää. Hannele Mikaela Taivassalon ja Catherine Anyango Grünewaldin sarjis Scandorama nosti alitajuntani himmeiköistä kortin, jossa lukee Rosebud. Orson Wellesin elokuvan Citizen Kane katsoneet tietävät, että Rosebud oli elokuvan päähenkilön kelkka, jolla hän lasketteli lapsuudessaan. Elokuva huipentuu kohtaukseen, jossa kelkka heitetään uuniin. Mitä ihmettä tällä on tekemistä Scandoraman kanssa?\nScandorama on dystopiasarjis, joka kertoo maailmasta, jossa toiset elävät paratiisissa (Stohome City) ja toiset sen kääntöpuolella (Helsingy City). Maantieteellisenä alueena Scandorama kattaa Tanskan, Norjan, Ruotsin ja Suomen, jotka ovat osa Neuropaa. Stohome City on kauniiden ihmisten puhdas kaupunki, Helsingy City harmaasävyinen ja hapeton rauniokaupunki.\nScandoramassa Taivassalo ja Anyango Grünewald kuvaavat kontrolliyhteiskuntaa, jossa puhdas pyrkii suojelemaan puhtauttaan ja pitämään ulkopuolellaan ne, joiden se kokee uhkaavan omaa erinomaisuuttaan. Puhtaan ja likaisen välisen kontaminaation välttämisestä on tullut uusi yhteiskuntajärjestys. Puhtauden vastakohtana likaisuus näyttäytyy kaaoksena - anomaliana, jota vastaan puhtauden on lakkaamatta taisteltava. Likaisia on paljon, massoittain ja niiden ainoa valuutta on hyödyllisyys siinä merkityksessä, minkä Scandorama on hyödyllisyydelle antanut. Näin Scandorama liittyy osaksi liikehdintää, jossa ihmiset pyrkivät pääsemään parempiin elinolosuhteisiin ja jossa turvalliset hyvinvointiyhteiskunnat alkavat tiivistää rajojaan.\nScandoramassa on kyse elintilasta ja ihmisoikeuksista. Se väläyttelee ihmiskaupan, kemiallisen onnen ja käännytysten teemoja. Se kertoo olemassaolotaistelusta, jossa toisilla on yltäkylläisesti, toisilla ei mitään. Pyrkiessään puhtauden ylläpitoon Stohome Cityn kaltaiset ihannekaupungit tuottavat sopeutumattomia, joiden pitämisestä itsensä ulkopuolella ne saavat käyttövoimansa.\nStohome Cityn ulkopuolelle jääneet pikselöityvät ja heidän identiteettinsä ovat vaarassa murentua kokonaan. Muuttua massaksi, jossa yksilöllisyys on mahdotonta. Turvaverkoista ei ainoastaan pudota, vaan ihmisiä pudotetaan niistä tarkoitushakuisesti kuin heidät työnnettäisiin alas korkean talon parvekkeelta suoraan laboratorioon, jossa heistä muokataan koeihmisiä, jotka ovat muistojaan myöten manipuloituja.\nScandorama flirttailee röyhkeästi sen maailman kanssa, jossa tällä hetkellä elämme. Se haastaa ja kysyy, että tätäkö me tulevaisuudelta haluamme. Yhä radikaalimmin jakautunutta yhteiskuntaa, jonka aurinkoisen puolen takana häälyy ihmisenmuotoisia sakkinappuloita, joita iso käsi siirtelee mielensä mukaan. Mutta on myös kapinan mahdollisuus. On vastarinnan paikka, sillä jokainen valtajärjestelmä itseään vahvistaessaan vahvistaa kääntöpuoltaan. Rajan taakse suljetusta joukosta tulee aina rajan uhka. Vellova liikehdintä, jonka volyymi kasvaa sitä mukaa kuin rajan läpi karkotetaan ihmisiä sen ulkopuolelle.\nScandorama on älykäs teos, joka jättää lukijalle paljon tilaa. Se on peili, johon voi halutessaan nopeasti kurkistaa, mutta johon voi myös hukkua, sillä se heijastaa mahdollista maailmaa, joka on syntynyt siitä maailmasta, jossa me elämme. Se on skenaario, jonka kaltaiseksi nykyhetken siemenet ovat vauhdilla kasvamassa. Sen kuvat ovat uhkaavia ja synkkiä ja ihan hel**tin hienoja. Ne operoivat tiedostamattoman tuntemattomilla alueilla ja riippuen siitä, miltä puolelta katsotaan ne ovat joko painajaisunia tai paratiisikuvia. Mustetta, joka syöpyy ihoon ja merkitsee.\nScandorama on tyrmäävää sarjakuvaa, jonka vaikuttavuus läpäisee tiedostavan mielen ja kirjoittautuu osaksi ihmisen alitajuisia prosesseja, joissa niissäkin käydään jatkuvaa rajankäyntiä. Se rikkoo yhteyden historiaan ja luo kuvakseen ihannekaupunki Stohome Cityn, jolla ei ole juuria, vaan jonka tarina alkaa sen omasta täydellisyydestä. Siinä, missä joskus oli muistoja menneistä ajoista, on vain kasa tuhkaa, jonka Stohome City on lapioinut itsensä ulkopuolelle. Muistot vertautuvat näin tekstini alussa mainitsemaani Rosebud-kelkkaan, jonka merkitystä Citizen Kanen päähenkilö ei koskaan saanut tietää, mutta joka katsojalle kävi selväksi. Menetetyn viattomuuden aikaa ei enää koskaan voi saada takaisin.\nHannele Mikaela Taivassalo ja Catherine Anyango Grünewald: Scandorama\nRuotsinkielisen alkuperäisteoksen kustantaja: Förlaget\nHelmet-lukuhaaste, kohta 7: Kirjan tapahtumat sijoittuvat fiktiiviseen maahan tai maailmaan\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 7.30 2 kommenttia:\nTunnisteet: Anyang Grünewald Catherine, dystopia, sarjakuvaromaani, Taivassalo Hannele Mikaela\nPari vuotta sitten seisoin kuumana kesäpäivänä jonossa Sammakon kirjakaupan luona Turussa. Jonon syy oli Patti Smith, joka jakoi omistuskirjoituksia kirjakaupan uumenissa. Jono kiemurteli ja jännitykseni oli viedä jalat alta. Mitä sanoisin Patti Smithille? Voisinko sanoa: I love you. Miltä se nyt kuulostaisi ja voi apua apua apua, kohta näkisin Patti Smithin ja sitten seisoinkin jo hänen edessään ja hän hymyili minulle ja signeerasi kolme kirjaani. Sanoin ehkä thank you. Toivottavasti sanoin edes thank you. En pysty muistamaan, sillä tilanne oli niin latautunut, että mitkään tarkemmat yksityiskohdat eivät ole jääneet mieleeni.\nIhailen Patti Smithiä suuresti ja palavasti. Olen lukenut häneltä aiemmin teokset Vain kakaroita sekä M train ja varsinkin jälkimmäisestä tuli minulle niin rakas, että se on saanut pysyvän paikan yöpöydälläni. Ei siis liene yllätys, että odotin kovasti saavani käsiini Smithin uutuudeen nimeltä Omistautuminen - varsinkin, kun sen mainostettiin olevan kirja kirjoittamisesta.\nVoisin lukea loppuikäni Smithin kuvauksia siitä, kun hän juo kahvia jossakin kahvilan nurkkapöydässä ja kirjoittaa muistikirjaansa. Kirjoittaa kirjoista, joita on lukenut ja kirjailijoista, joita ihailee. Kirjoittaa matkustamisesta ja hotellihuoneista ja tv-sarjojen katselusta. Omistautuminen ei kuitenkaan ole kirja, jossa hän tekisi niin. Se sisältää mainion alun, jossa Smith käy Pariisissa, mutta suurimman osan muutoinkin pienestä kirjasta vie tarina nimeltä Omistautuminen, joka kertoo Eugeniasta, jonka intohimona on luistelu metsälammen jäällä. Vasta teoksen viimeisessä luvussa puhutaan kirjoittamisesta suoraan.\nEugenian tarina on allegoria kirjoittamisesta tai ylipäätään elämisestä intohimoista suurimman kanssa ja siitä, mitä se ihmiseltä vaatii. Harjoittele harjoittele harjoittele ja anna intohimon viedä sinut tuntemattomille alueille. Suostu sen vangiksi ja taistele itsesi vapaaksi. Tapa matkallasi se, jonka tappaminen on välttämätöntä. Opettele ulkoa Oscar Wilden runo The ballad of Reading Gaol. Kyllä. Juuri se runo, josta löytyvät sanat "each man kills the thing he loves."\nPatti Smith -fanina en kykene yhtä kriitikittömään fanittamiseen kuin Jari Sillanpään fanit, jotka ovat valmiitaa antamaan idolilleen anteeksi mitä tahansa ja täyttämään hänen instatilinsä tsemppiviesteillä ja sydänhymiöillä. Omistautumisen luistelutarinan tarkastelu allegoriana kirjoittamisesta ei anna minulle mitään uutta. Se on esteettisesti hieno tarina, mutta juutun taistelemaan itseni kanssa siitä, mitä mieltä sen estetiikasta olen. Tyttö, luistimet ja lammenjää, jonka pintaan luistinten terät jättävät jälkensä. Rakkaus, kipu, antautuminen. Olen kohtuuton vaatiessani enemmän. Vaikka kuinka ihannoin Patti Smithiä, joudun tunnustamaan, että Omistautuminen ei ole tekstiä, joka silitysraudan tavoin polttaisi itsensä ihooni. Sitä lukiessani palavan lihan käry ei täytä huonettani.\nOn vielä toinenkin asia, josta minun on tässä pakko kirjoittaa ja se on kirjoittamisen romantisointi. Smithin teos päättyy sanoihin:\nOmaelämäkerrallisessa teoksessaan Walking through Walls performanssintaiteilija Marina Abramović lainaa Bruce Naumania, joka on todennut: "Art is a matter of life and death" ja jatkaa, että Naumanin lause kuulostaa melodramaattiselta, mutta on siitä huolimatta totta. Sama pätee Smithin ajatukseen siitä, että kirjoitamme, "koska emme voi vain elää." Kirjoittamisesta kirjoittaminen vaikuttaisi olevan mahdotonta ilman, että siihen sisältyy kirjoittamisen romantisoinnin ja/tai melodramaattisuuden sävyjä. Ehkä juuri tämä on se syy, jonka vuoksi Smith on turvautunut suorasanaisen kirjoittamisesta kirjoittamisen sijasta tarinaan, joka jättää lukijalle vapaat tulkintamahdollisuudet ja tekee hänestä tekstin löytöretkeilijän, joka ottaa vastaan kirjoittamisen salaisuuden oman luovuutensa kautta. Näin se, mitä Eugenian tarinasta luemme synnyttää vahvempia tuntemuksia kuin jos Smith käsittelisi kirjoittamista turvautumatta tarinalliseen esitystapaan.\nMieleni tekee irroittaa Eugenian tarina kirjoittamisen kontekstistä ja tarkastella sitä tarinana sinänsä. Pistän heti merkille, että siitä näkyy, että Smith on lukenut paljon. Omistautuminen henkii kirjallisuutta ja sellaista kirjallisuuden estetiikkaa, jonka polkuisuus on tulosta tuhansien ja taas tuhansien sanojen lukemisesta. Sitä tutkiessani alan miettiä, miten kirjoitetaan sanoja, joiden ympärillä on voimakenttä. Miten kaksi lähes identtistä lausetta ovat vaikuttavuudeltaan niin erilaisia. Ajattelen, että vahvat lauseet on puettu ja riisuttu useita kertoja. Niiden kerrostuneisuus on perua paitsi yrityksistä ja erehdyksistä, myös kirjoittajansa elämästä. Erno Paasilinna totesi aikanaan, että on elettävä sellainen elämä, josta syntyy kirjailija. Patti Smith, jos kuka, on sellaisen elämän elänyt, mutta siitä huolimatta olen taipuvainen uskomaan, että enemmän kuin itse elämäntapahtumista on kyse kyvystä havainnoida niin omaa elämäänsä kuin elämää ympärillään.\nJään miettimään edellistä kappaletta ja tartun sinun käteesi. Olen niin malttamaton, kiskon sinua kohti jäätä ja luistinten terät hakkaavat selkääsi. Veripisarat kirjovat valkoista paitaasi, kun me tässä kävelemme kohti lampea. Olen tässä ja muualla. Olen yksin siellä, missä voin nähdä olevani tässä. Minä istun sinun viereesi kylmälle kivelle ja sidon luistintesi nauhat. Työnnän sinut jäälle, joka on kokonaan sinun ja kun sinä opettelet luistelemaan, minä olen jo muualla ja leikin toisia leikkejä.\nEnglanninkielinen alkuteos: Devotion\nHelmet lukuhaaste kohta 46: kirjan nimessä on vain yksi sana\nTunnisteet: allegoria, kirjoittaminen, luovuus, Smith Patti\nTykkään julkaista lukuhaasteita, mutta lähes poikkeuksetta kyllästyn niihin ennen pitkää. Usein on käynyt niin, että olen tullut lukeneeksi ihan kaikkea muuta kuin haasteeseen sopivaa kirjallisuutta, vaikka muutoin lukisinkin juuri sen tyyppisiä kirjoja, joita haasteessa perään kuulutetaan. Kummallista ja kertoo ehkä siitä, että olen lukijana kuriton ja kovin huono pitäytymään itselleni asettamissani suunnitelmissa.\n1918-haaste ei ollut poikkeus ja pientä turnausväsymystä oli ilmassa jo varsin varhain ja tämän vuoksi palautin useampia aiheeseen liittyviä teoksia lukemattomina takaisin kirjastoon. Kustantamoille vaikuttaa olleen kunnia-asia julkaista sisällissotaan liittyvää kirjallisuutta ja kun vuosiluku 1918 on vilahdellut teoksen jos toisenkin kannessa niin ihmekös tuo, että on alkanut mennä ähkyn puolelle. Viime vuonna olin turvoksissa Suomi 100 -teemasta, joten toivon todella, että vuosi 2019 ei ole mikään kirjallinen teemavuosi.\nVähäiset 1918-haasteeseen lukemani teokset ovat:\nJuri Nummelin (toim.): Sisällissodan ääniä - kaikuja punaiselta ja valkoiselta puolelta\nLisäksi kävin KOM-teatterissa katsomassa Anneli Kanton samannimiseen romaaniin perustuvan näytelmän Veriruusut.\nOlen yllättynyt siitä, että luettujen haastekirjojen määrä ei ole suurempi, sillä minusta tuntuu, että olen viettänyt aikaani sisällissodan tematiikkaa pohtien huomattavasti enemmän kuin mitä lukemieni teosten määrä antaa ymmärtää. Osin tämä varmasti johtuu siitä, että haasteaikana tosiaan lainasin kirjastosta monia teemaan liittyviä teoksia, jotka jäivät lukematta. Syksyn kirjamessuilta ostin nimenomaan tätä haastetta varten Sture Lindholmin toimittaman teoksen Vankileirihelvetti Dragsvik (Atena). Sekin on jäänyt lukematta ja pitkälti siitä syystä, että olen nähnyt Dragsvikista kertovan dokumentin, joka oli niin ahdistava, että en ole pystynyt Lindholmin teokseen käymään käsiksi. Ja kyllä, tiedän, että on hirveän etuoikeutettua ahdistua kirjoista, joissa kuvataan historiallisia tapahtumia, jotka moni joutui elämässään todeksi kokemaan.\nKoska oma saaliini jäi näin pieneksi olisi sitäkin kiinnostavampaa kuulla, mitä te muut tämän haasteen parissa luitte.\nTässä vielä kertauksena haastearvonnan säännöt:\nMukana arvonnassa ovat kaikki lukemisensa kommenteissa 22.5.2018 mennessä ilmoittaneet.\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 13.00 17 kommenttia:\nTunnisteet: 1918haaste, haasteet, haastekooste\nTuntemattomat syvyydet - Morten A. Strøksnes: Merikirja\nMerikirja. Ei ole ollenkaan mun juttu, ajattelin, mutta päätin kuitenkin antaa Martin A. Strøksnesin kirjalle tilaisuuden ihan vaan sen takia, että kirjailija on tulossa Helsinki Littiin, joka muuten onkin jo ihan kohta.\nMerikirja. Teos, josta kuuluu pitää, jos on hyvä ihminen tai haluaa antaa itsestään kuvan, että on hyvä ihminen. Hyvä ihminen nimittäin pitää kertomuksista, joissa käsitellään luontoa, ihmisen suhdetta luontoon ja ihmistä luonnon osana. Minä en ole hyvä ihminen, mutta on silti vähän häpeällistä tunnustaa, että olen enempi kuumien asfalttikatujen ystävä, jossa jo pelkkä ajatus kesämökistä, järvenrannasta ja hyttysistä herättää halun juosta pakoon.\nMerikirja. Selkeästikin teos, joka on kuin tehty norjalaisille, jotka ovat luontokansaa ja vaeltavat kilometritolkulla kauniin maansa maisemissa ja syövät välillä rapiseviin voipapereihin pakattuja eväsleipiään, joiden päällä on geitostia.\nMerikirja lähti kuitenkin liikkeelle tavalla, joka sai minut unohtamaan epäluuloni. Kirjakaupassa sitä mainostettiin meditatiiviseksi ja siltä sen lukeminen tosiaankin (aluksi) tuntui. Kirjallista zeniä, joka vie lukijan meren mysteerien äärelle ja saa hänet tuntemaan oman pienuutensa, joka on oikein terveellinen kokemus.\nMerikirjaa - tarkoitan nyt lajia yleensä - on mahdotonta kirjoittaa ilman symboliikkaa, sillä meren ja ihmisen yhdistelmä on väistämättä symbolinen. Tosin en tästä asiasta varsinaisesti mitään tiedä, sillä en ole lukenut edes Herman Melvillen Moby-Dickiä tai Hemingwayn Vanhusta ja merta. Merikirjat ovat äijäkirjallisuuden laji, jossa ihminen=cis-mies käy taisteluun luonnon elementtiä vastaan ja on selvää, että tämä laji ei kestäisi sitä, että teoksen päähenkilö kuuluisi johonkin muuhun ihmisryhmään.\nMerikirjassa merta vastaan taistelevia miehiä on kaksin kappalein: kirjailija Morten A. ja kalastaja Hugo, ja he pyrkivät saamaan saalikseen jäähain. Samalla tämä teos on kertomus miesten välisestä ystävyydestä, joka on topiikki, jota kirjallisuudessa on suhteellisen vähän käsitelty, sillä yhtä lailla kuin merikirjat ovat miesten laji, ovat ystävyyssuhteet naisten juttu.\nStrøksnes tietää merestä ja sen asukkaista ällistyttävän paljon ja kirja sisältää runsaasti mereen ja sen asukkaisiin liittyvää faktatietoa. Elämisen mittasuhteet pannaan uuteen järjestykseen, kun kirjailija kuvaa merenalaisen maailman kartoittamattomuutta.\nMerikirja on filosofinen romaani ja voisin tähän kirjoitella korkealentoista löpinää, jonka avulla todistasin tämän romaanin hienouden. Vaan en kirjoita, koska innostumisen sijasta minulla kävi aika pitkäksi Merikirjaa lukiessa. Ihan varmasti tälle teokselle on lukijansa, jotka saavat kicksejä Strøksnesin kerronnasta ja jotka tämän kirjan luettuaan ovat haltioissaan ja hyvä niin.\nJoskus tiukan paikan iskiessä tapaan katsella tähtitaivasta ja miettiä avaruutta. Merikirjaa lukiessani aloin ajatella, että ehkä minun pitäisikin etsiä perspektiiviä vaihteen vuoksi meren syvyyksistä. Joka tapauksessa Merikirja sopii oikein hyvin iltasatukirjaksi, sillä sen lukemisessa on jotakin rauhoittavaa (tai ainakin oli aina siihen asti, kun olin saavuttanut kyllästymispisteen). Merikirjan sivuilla ei some häiriköi, eivätkä iltapäivälehdet julista.\nMerikirja esittää vahvan vaatimuksen itsensä rakastamisesta, joka tehokkaasti viilentää tunteeni sitä kohtaan. Kirjan loppupuolella aloin väsyä Strøksnesin tarinointiin ihan toden teolla ja paikoin olin jo löytävinäni tekstistä saarnan makua. Merikirjaa olisi hyvin voinut tiivistää, jolloin sen yin jogamainen vaikutus olisi kestänyt loppuun asti. Nyt kävi niin, että olin vain suuresti helpottunut, kun olin saanut kirjan luetuksi ja ne hienot fiilikset, joita teoksen alkupuolella koin olivat jo haihtuneet mielestä.\nNorjankielinen alkuteos: Havboka, eller Kunsten å fange en kjempehai fra en gummibåt på et stort hav gjennom fire årstider\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 13.04 12 kommenttia:\nTunnisteet: kalastaminen, merenalainen maailma, meri, miesten välinen ystävyys, seikkailu, Strøksnes Morten A.\nOlin jo etukäteen päättänyt, että haluan omalta osaltani huipentaa Suomen sisällissotaa käsittelevän 1918-haasteeni Reetta Laitisen toimittamaan sarjikseen Sisaret 1918. Koska kirjan saaminen ajoissa kirjastosta näytti epävarmalta päädyin ostamaan tämän sarjiksen ja onhan tämä nyt totta vie jo ihan ulkoisestikin komea lisä kirjahyllyyn.\nLaitisen toimittama teos sisältää 10 lyhytsarjista, jotka porautuvat historiamme häpeätahraan, jota on lääkitty haavapulverilla vuosikymmenien ajan. Teoksen lähtökohta on oivallinen, sillä sarjikset pohjautuvat autenttisiin sisällissotakokemuksiin, joita tätä teosta varten on kaivettu esiin Kansan arkistosta ja Suomalaisen kirjallisuuden seuran tietokannoista. Sisaret 1918 kuvaa sisällissotaa naisten yksilökokemusten kautta ja mukana on sarjiksia sekä punaisten että valkoisten naisten puolelta.\nTätä teosta lukiessani en saanut mielestäni ajatusta siitä, että mitäköhän tässä teoksessa pääroolissa olevat naiset ajattelisivat siitä, että heidän kokemuksensa tulevat tämän sarjiksen myötä yhteisesti jaetuiksi. Epäilen, että kenelläkään heistä olisi elinaikanaan tällainen ajatus käynyt edes mielessä. Sisaret 1918 -sarjiksen vallankumouksellisuus onkin juuri siinä, että tässä teoksessa esiin pääsee niin moni nainen, jonka historia on tähän asti peittänyt näkyvistä loputtomalla havinallaan. Pidän erittäin hyvänä myös sitä tämän teoksen lähtökohtaa, että kaikenlainen raakuuksilla ja julmuuksilla mässäily on tietoisesti jätetty tästä teoksesta pois. Reetta Laitinen kirjoittaa teoksen esipuheessa, että joitakin muistelmia on jätetty jopa käyttämättä sen vuoksi, että on haluttu välttää "itsetarkoituksellista rankkuudella pelaamista."\nEsipuheessa Laitinen mainitse, että toisen ihmisen tarinan kertomiseen liittyy ongelmallisia lähtökohtia. Kenellä on oikeus tarttua toisen tarinaan ja tehdä tämän "henkilökohtaisesta murhenäytelmästä" taidetta? Vastakkain ovat yksilön oikeus pitää kiinni tarinastaan ja yleisön oikeus saada tietää historiallisista tosiasioista. Tässä teoksessa tämä kysymys on ratkaistu niin, että julmimmat kertomukset on jätetty sivuun ja luotettu siihen, että lukija ymmärtää sodan raakuuden muutoinkin. Lisäksi Laitinen muistuttaa, että tässä teoksessa olevat tarinat ovat niiden tarinoita, jotka selviytyivät sodasta hengissä ja merkitsivät muistiin kokemuksiaan. Kaikki eivät olleet niin onnekkaita.\nSisaret 1918 sisältää sarjakuvallistetun naiskohtalon kuvauksen seuraavilta sarjakuvataiteilijoilta: Tiitu Takalo, Elina Ovaskainen, Annukka Leppänen, Mari Ahokoivu, Emmi Nieminen, Ainur Elmgren, Aino Sutinen, Hannele Richert ja Warda Ahmed. Jokainen heistä käsittelee omaa palastaan historiasta uniikin tyylinsä kautta. Itse olen viimeisen vuoden aikana lukenut useampia sisällissotaan liittyviä teoksia, joten tiedollisesti Laitisen toimittama teos ei tarjoa varsinaisesti mitään uutta. Sen sijaan on hämmentävää ja vaikuttavaa nähdä teoksessa kuvattujen naisten kohtaloiden heräävän henkiin tämän kirjan sivuilla.\nTeoksessa tulee havainnollisesti esiin, että monen naisen sotaan lähtemisen syy oli kaukana ideologisesta tunteenpalosta. Kaarteihin liittymistä motivoivat usein taloudelliset tekijät. Kävin aiemmin keväällä KOM-teatterissa katsomassa Anneli Kanton romaanin perustuvan näytelmän Veriruusut ja osallistuin myös itse esitystä edeltävään keskustelutilaisuuteen, jossa näyttelijä Vilma Melasniemi taustoitti näytelmää. Sitä ennen en ollut oikeastaan tullut ajatelleeksi, miten valtava sukupuolipoliittinen viesti kätkeytyi siihen, että osa naisista pukeutui sodassa housuihin. Housujen poliittisuutta tuo teoksessa esiin Aino Sutisen tarina Emmistä. Housuihin pukeutuneet naiset koettiin erityisen vaarallisiksi ja monet heistä vietiin suoraan teloitettaviksi. Näin syntyi tilanne, jossa housujen vaihtaminen hameeseen saattoi konkreettisesti pelastaa naisen hengen.\nAseistettuja naisia oli pelkästään punaisten joukoissa, joka osaltaan kertoo siitä, että sukupuolien väliset rajat olivat punakaarteissa liukuvampia kuin valkoisten puolella, jossa naisia pidettiin sukupuolensa vuoksi sopimattomina sotaan. Myös sotapropaganda kukoisti sisällissodassa ja vastapuoli pyrittiin leimaamaan brutaaliksi. Housuihin pukeutuneet naiset joutuivat erityisen demonisoinnin kohteeksi.\nSarjakuvataiteilijoiden keskenään hyvin erilaiset piirrostekniikat korostavat kuvattujen naisten yksilöllisyyttä ja nostavat heidät esiin kokonaisina ihmisinä, joiden kohtalo suorastaan vaatii lukijaa ottamaan kantaa. Jokaisen sarjakuvan alussa on lyhyt historiallinen tietopaketti, joten Sisaret 1918 sopii hyvin myös lukijoille, joille sisällissodan tapahtumat eivät ole entuudestaan tuttuja. Nälkä, kuolema ja vankileirit käyskentelevät teoksen sivuilla, mutta niiden kuvausta ei ole millään tapaa skandalisoitu. Huomiota kiinnittää myös se, miten nuoria monet naisista olivat. Monet heistä eivät edes täysi-ikäisiä.\nSisaret 1918 on kuvallisesti upea teos, jossa naisten omat äänet pääsevät sensuroimattomina esiin. 100 vuotta sisällissodan jälkeen on hyvä katsoa menneisyyteen ja nähdä, missä olemme kerran kulkeneet. Teoksen tarinat eivät ole kauniita, mutta ne ovat totta ja osa meitä.\nPS. Haaste 1918 päättyy tiistaina 15.5, jolloin julkaisen blogissani koostepostauksen, jonka kommentteihin bloggarit voivat linkittää omat haastekoontinsa. Ne, joilla ei ole blogia voivat niin ikään kertoa haastelukemisistaan kommenteissa.\nHelmet lukuhaaste, kohta 30\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 8.55 6 kommenttia:\nTunnisteet: 1918haaste, Laitinen Reetta, sarjakuvat, sisällissota\nTässä kirjoituksessa paljastan salaisuuden, mutta teen sen vähän myöhemmin ja kysyn nyt aluksi, että onko katsottava tv-sarjoja, jos haluaa kirjoittaa esseitä?\nEdellä oleva kysymys tuli mieleeni, kun luin Silvia Hosseinin Pölyn ylistyksestä hänen tekstiään, joka käsitteli tv-sarjaa Sons of Anarchy. Tosin osaksi laitoin tuon kysymyksen tämän postauksen ensimmäiseksi lauseeksi sen tähden, että en halunnut aloittaa toteamalla, että Hosseinin esseiden kiinnostavin teema on seksuaalisuus ja sen suhde mm. väkivaltaan (Sons of Anarchy -essee) ja uskontoon (Leonard Cohen -essee).\nIhan toden teolla olen löytänyt esseet vasta äskettäin mm. Koko Hubaran, Tommi Melenderin ja Roxane Gayn myötä, vaikka toki olen niitä lukenut aiemminkin. Esseekokoelmasta bloggaaminen hermostuttaa aika lailla, koska koen vaikeaksi keskittyä kuvailemaan, mistä Hosseinin kokoelmassa on kyse. Sen sijaan haluaisin kertoa kaikista niistä pohdiskeluista, joita lukemani esseet ovat minussa synnyttäneet ja tämä pitää erityisen hyvin paikkansa Pölyn ylistyksen kohdalla. Hosseinin tekstejä lukiessani aloin tuntea suurta halua kirjoittaa esseitä itsekin, mutta onneksi rakas ystäväni itsekritiikki talloi moisen ajatuksen heti jalkoihinsa. Miten nyt saatoin edes moisen ajatuksen mieleeni päästää. Päätin nyt kuitenkin pukeutua verkkareihin kirjoittaakseni tämän tekstin loppuun, sillä harmaat verkkarit ja esseet ovat match in heaven.\nKiinnostava yhteensattuma on, että pohtiessani Hosseinin aikaansaamaa kirjoitushaluani satuin kuuntelemaan Antti Arnkillin uutta essee-podcastia, jossa Tytti Rantanen puhuu siitä, että hyvän esseen tunnusmerkkeihin kuuluu, että se herättää lukijassaan esseidenkirjoitushalua. Sivumennen haluan tässä samalla mainostaa tätä podcastia, sillä itse ainakin pidin erinomaisen paljon tavasta, jolla siinä keskustellaan pohtien sen sijaan, että esitettäisiin valmiita näkemyksiä. Niin toimivat hyvät opettajat. He eivät kirjoita valmiita papereita kuuntelijoiden edessä luettaviksi, vaan heidän puheensa syntyvät kulloisessakin tilanteessa. Etukäteen valmistellun ja hetkessä syntyvän puheen välillä on valtava ero.\nIhastuin Hosseinin tapaan kirjoittaa, kun luin hänen tekstejään kokoelmassa Säkeilyvaara ja Pölyn ylistyksen myötä ihailuni sen kun kasvaa. Hosseinin kuriton kirjoitustapa saa minut täpinöihini ja pitkästä aikaa tuntuu siltä, että nyt luen tekstejä, joissa on jotakin todella uutta ja erilaista. Kurittomuudella tarkoitan sitä, että Hosseinin seurassa ei voi tekstin alussa arvata, mihin lopuksi päädytään. Hänen tarkastelutavassaan on jotakin notkean varsamaista ja pelotonta. Erityisen suuresti hämmennyin, miten paljon minuun vaikutti hänen Leonard Coheniin liittyvä tekstinsä, josta olin etukäteen ajatellut: voi ei, Leonard Cohen, voi miten tylsää. Nyt kuuntelen vähän väliä Cohenin biisiä You want it darker, josta tosin Hosseini ei puhu sanaakaan, mutta jonka lyriikat eivät lopeta piinaamasta mieltäni:\n(Leonard Cohen: You want it darker)\nEnnen Cohen-esseen lukemista minulla ei ollut aavistustakaan siitä, miten monitulkintaisia Cohenin biisit ovat. Erityisesti cohenilainen seksuaalisuuden ja uskonnon yhtäaikainen kuvasto herättää minussa niin paljon tunteita ja välähdyksenomaisia ymmärryksen hetkiä, että tämän esseen tulen lukemaan vielä monesti. Suunnitelmissani on, että Cohen-esseessä ja Sons of Anarchy -esseessä esiin tuotujen pointtien kautta ja niitä edelleen kehittelemällä onnistuisin kertomaan siitä, miksi Han Kangin Vegetaristi on jumalattoman kova teos, kun taas hänen tosielämän tapahtumiin perustuva kirjansa Ihmisen teot on lähinnä julmuuskuvaus. En osaa tätä asiaa vielä artikuloida, mutta sen kannalta olennainen on seuraava Hosseinin lause:\nTunnistan tämän halun, joka ei ole pelkkää himoa. Se on luonteeltaan seksuaalista, mutta se värähtelee jollain selittämättömällä taajuudella, joka on "pelkkää seksiä" korottavampaa.\nAloitin Silvia Hosseinin esseekokoelmaan tutustumisen tekstistä Mitä sivullisuus tarkoittaa. Tein niin siksi, että hyvin monissa ympäristöissä koen sivullisuutta/ulkopuolisuutta/you name it. Tämä essee oli minulle hyvin avaava asian esittely, sillä sen myötä löysin uusia tapoja tarkastalla myös omaa sivullisuuttani. Noin lähtökohtaisesti tosin essee sivullisuudesta on lähinnä itsemurhaharkintaan verrattava yritys varsinkin, kun Hosseini lähtee liikkeelle Albert Camus'n romaanista, joka on niin puhki analysoitu, että siitä on todella vaikea löytää enää uusia näkökulmia. Omassa mielessäni kummitteli tätä esseetä lukiessani Tommi Melenderin loistava Sivullista käsittelevä kirjoitus, mutta en nyt kuolemaksenikaan saa päähäni, mistä sen olen lukenut, joten ei siitä sen enempää.\nMonet blogit ovat tapoja huorata. Tosin esimerkiksi kirjablogit ovat sitä keskimäärin paljon vähäisemmässä määrin kuin life style -blogit. Kirjablogeissa huoraaminen ilmenee parhaimmillaankin vain teosten hehkutuksena huomionhakutarkoituksessa. Esseessä Lifestyle-torakat Hosseini kritisoi life style -blogeja ja sitä miten niissä "kaupallinen ja henkilökohtainen lomittuvat kuin itsestään." Minussa life style -blogit herättävät lähinnä hämmennystä. Niiden estetiikka näyttäytyy enempi vähempi esteettisesti kyseenalaisena vaikuttamisen muotona, jonka takaa paljastuu iloista kapitalismia ja blogin kirjoittajan oman hännän nostelua. Ihmettelen, miten joku jaksaa päivästä toiseen etsiä sitä parasta kuvakulmaa, jolla pioneihin osuva valo toisi pionit parhaiten esiin. Life style -blogeja on kirjallisuudessa kiinnostavasti käsitellyt Anna Kaari Hakkarainen romaanissaan Kristallipalatsi.\nMonien Hosseinin esseissä olevien mielipiteiden kanssa olen suhteellisen samaa mieltä. Kun hän kuvaa Dubain megalomanisuutta olen itsekin taas Dubaissa ja muistelen, miten mahdotonta siellä oli löytää paikkaan, johon halusin mennä. Dubaita käsittelevästä Aavikkolabyrintin vangit -esseestä luen, että dubailaisessa kartassa etelä on ylhäällä ja pohjoinen alhaalla. Tämä saattaa selittää monet eksymiseni Dubaissa. Se on joka tapauksessa ainoa paikka maailmassa, jossa olen matkustanut taksilla 300 metriä löytääkseni etsimäni paikan, mutta joutunut huomaamaan, että vaikka taksikuski on jättänyt minut oikeaan paikkaan en siltikään ole löytänyt perille. Tilanne, jonka eksistentiaaliset ulottuvuudet saavat naurahtelemaan.\nHosseinin kokoelman päättää essee Pölyn ylistys, jossa Hosseini käsittelee museofatiikkia. Tällä kyseisellä esseellä on kunnia olla se essee, jolle haluan väittää vastaan. Kyllä itsekin olen kokenut museoissa valtavaa väsymystä ja tuntenut helpotusta, kun museokäynti on ollut ohi. Tästä huolimatta en ole valmis kiistämään Stendahlin syndroman (kaikkivaltaisen kuvataiteellisesta teoksesta haltioitumisen) olemassaoloa, sillä olen kokenut tuon syndrooman muutamia kertoja ihan käytännön tasolla ja viimeksi Ateneumin Modigliani-näyttelyssä. Tosin en tiedä, voiko tuota kokemusta laskea mukaan, koska sitä leimasi tietoisuus siitä, että tässä olen minä, joka nyt koen Stendahlin syndrooman oireita.\nPölyn ylistyksestä löytyy lause, jonka haluan ehdottomasti siteerata tähän ja siitä voi jokainen päätellä, mitä haluaa. Se lause on seuraava:\nJos kirjallisuutta opiskellut, korkeakoulutettu ihminen ei pysty lukemaan Bolañoa, mitään toivoa ei ole. (kursivointi Hosseinin).\nNäin se on ja tätä lausetta vastaan on turha käydä väittämään, sillä tämä lause on kirkas totuus, jonka totuudellisuuden ei kuulukaan aueta Bolañon romaania 2666 lukemattomalle. Kun Hosseini vielä samassa esseessä vetää hihastaan Claire Messudin, jonka romaani The Woman Upstairs sai minut taannoin vahvoihin tiloihin, alan tuntea, että en ole tässä maailmassa sittenkään täysin yksin. Kun hän heti tämän jälkeen toteaa, että "totta puhuen valtaosa kirjallisuudesta on roskaa" alkaa jo olla bileiden paikka. Sen sijaan Hosseinin näkemys siitä, että "huonokin kirjallisuus toimii paremmin kuin huono kuvataide" on kestämätön ja vailla pohjaa, koska ollakseen totta se edellyttäisi sen kaltaista kuvataiteen ja kirjallisuuden vastaanottosamuutta, joka ei (luojan kiitos) ole mahdollista.\nEdellä mainittujen teemojen lisäksi Hosseini kirjoittaa mm. Al Pacinon huudosta sekä voimalauluista (Erään voimalaulun sedimentit), joita en nyt tässä tarkemmin tarkastele, sillä ensin mainitusta minulla ei ole mitään sanottavaa, koska Al Pacinon huuto on minulle tuntematon käsite. Voimalauluesseen käsittely taas veisi niin paljon tilaa, että jätän sen tämän kirjoituksen ulkopuolelle, koska minulla on tässä vaiheessa vahvasti tunne, että tämä kirjoitus alkaa olla kohdassa, johon on hyvä lopettaa. On siis salaisuuden paljastuksen vuoro.\nHaluaisin osata kirjoittaa kuin Silvia Hosseini ja tämä on nyt se salaisuus, jonka lupasin paljastaa. Haluaisin, että ajatukseni osaisivat kulkea yhtä villisti kuin Hosseinilla ja luoda keskinäisiä yhteyksiä ennalta melko lailla toisiinsa liittymättömän tuntuisten asioiden ja ilmiöiden välille eli tämä tarkoittanee sitä, että haluaisin osata tarkastella maailmaa yhtä kiinnostavasti kuin Hosseini. Haluaisin olla yhtä älykäs ja rohkea ja samaan aikaan hänen tapaansa jotenkin kepeästi liikehtivä kuin vähän likaantuneen kesämekon tuulessa liehuva helma. Olen onnellinen, että ostin Hosseinin esseekokoelman omaksi, sillä saan kiihottavaa energiaa jo pelkästään ajatuksesta, että voin milloin tahansa ottaa Pölyn ylistyksen esiin ja lukea sitä sieltä sun täältä ja erityisesti alleviivaamistani kohdista.\nHelmet-lukuhaaste, kohta 22: kirjassa on viittauksia populaarikulttuuriin\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 7.27 4 kommenttia:\nTunnisteet: esseet, Hosseini Silvia\nAloin fanittaa Maria Veitolaa, kun seurasin hänen esiintymisiään Tähdet tähdet -ohjelmassa. Jos nyt oikein muistan niin ohjelman ensimmäisellä tuotantokaudella Veitola ei tykännyt oikein mistään kuulemastaan ja näkemästään. Moni arvosteli häntä ja mitä ilkeämmäksi arvostelu kävi sitä kiihkeämmin häntä puolustin. Ohjelman seuraavalla tuotantokaudella Veitola oli muuttunut "tuomioissaan" huomattavasti pehmeämmäksi ja fanitin häntä yhtä lailla tämän "muodonmuutoksen" jälkeen.\nKun kuuntelin Veitolaa minulle tuli tavaksi sanoa, että tein asioita Marian kanssa. Niinpä esimerkiksi yhtenä päivänä, kun en saanut töistä lounasseuraa sanoin meneväni lounaalle Marian kanssa. Lounastin yksin ja kuuntelin Mariaa, enkä olisi voinut paremmassa seurassa olla.\nMinulle Veitola edustaa I don't give a fuck -ihmistä, joka vetää läpi elämän omalla tyylillään just niin, että ei liikoja välitä siitä, mitä muut hänestä ajattelevat. En tunne Maria Veitolaa henkilökohtaisesti ollenkaan, joten käsitykseni perustuu siihen, minkälaisen kuvan olen hänestä luonut hänen julkisuuskuvansa ja tämän nyt kuuntelemani Veitola-teoksen kautta.\nVeitola koostuu pitkälti Veitolan kirjoittamista kolumneista, jotka on tätä kirjaa varten järjestetty temaattisesti. Niiden lisäksi hän on kirjoittanut uutta tekstiä nimenomaan tätä kirjaa varten. Välillä hän myös kommentoi aiempia kirjoituksiaan. Koska itse luen harvoin mitään muita lehtiä kuin Parnassoa, Tulvaa ja Niin & näin -lehteä olivat kolumnitkin minulle uutta tietoa. Tosin aina en ihan meinannut pysyä kärryillä, miten tapahtumat ajallisesti toisiinsa suhtautuivat, koska Veitola ei etene kirjassaan kronologisesti. Paikoittaisen putoiluni voi tosin panna äänikirjakuuntelun syyksi.\nMaria Veitola on isän tyttö. Kirjassa hän kuvaa koskettavasti isänsä kuolemaa ja surun aiheuttamaa tuskaa. Erityisen hankalaksi tilanne yltyy julkisuuden vuoksi, sillä Veitolan fanit pyytävät nimmareita ja yhteisvalokuvia silloinkin, kun isän kuoleman aiheuttama suru on raaimmillaan. Veitola kuvaa muutoinkin julkisuuden haittapuolia ja erityisesti juuri anonymiteetin menetystä ihmisten parissa. Julkisuuden henkilönä pitäisi aina olla valmis antamaan itsestään ja niin hän on kehittänytkin silmälappuisen tavan liikkua kaupungilla. Siitä mitä ei tule panneeksi merkille, ei tarvitse välittää. Taisto-poika ei kuitenkaan suostu uskomaan, että äitiä voisi sanoa "vaan" äidiksi, vaan hänellä on tapana huutaa äitinsä perään: minun äitini Maria Veitola.\nVeitolan kuvaus äitiydestä on kaukana äitiyskruunun kiillottamisesta. Hän tuo avoimesti esiin monia asioita, jotka äitiydessä ovat tulleet hänelle yllätyksenä. Moniin hänen kertomiinsa asioihin on helppo samaistua, kuten vaikkapa siihen, miten potentiaalisesti vaaralliseksi maailma muuttuu lapsen syntymän jälkeen. Samoin Veitolan pohdinta omasta kuolemasta on tuttua. Olen itsekin ajatellut, että kunhan pysyisin hengissä niin kauan kuin lapseni on edes täysi-ikäinen. Urakka on jo melkein suoritettu, sillä enää on vajaa kolme vuotta jäljellä.\nKoska Veitolalla on vain yksi lapsi kuuntelin erityisen kiinnostuneena hänen perustelujaan siitä, miksi yksi lapsi on ihan hyvä ratkaisu. Yhden lapsen vanhempana saa loputtomasti kuulla, miten siitä yhdestä tulee jonkun käsittämättömän kaiken nielevän automaation kautta poispilattu tapaus, joka ei osaa ottaa muita ihmisiä huomioon. On tietysti aina kiva, kun vanhempana pääsee lyttäämään toista vanhempaa - tosin sinä lytättynä vanhempana ei paljon naurata. Juuri siksi on hyvä, että Veitola tuo esiin, että maailmassa tapahtuu suurempiakin onnettomuuksia kuin se, että ihmisellä on vain yksi lapsi.\nSatutko muistamaan iltapäivälehdissä olleen kuvan, jossa William, Catherine ja vauva ovat lähdössä sairaalasta. Kuvassa Catherine hymyilee seitsemän tuntia synnytyksen jälkeen, eikä kuvasta voi mitenkään päätellä, että hän on muutama tunti sitten synnyttänyt. Tuntuu lohdulliselta, kun Veitola toteaa, että hänellä meni synnytyksestä puoli vuotta selvitä takaisin elävien kirjoihin. Veitolan kuvaukset äitiydestä ovat rehellisyydessään muutoinkin mainiota luettavaa. Erityistä hilpeyttä minussa herätti, kun hän kertoi raskauden aikaisista ompeluharrastuksistaan. Totta, minäkään en ole onnistunut vetoketjun ompelussa kuin silloin, kun olin raskaana. Lapselle suurella rakkaudella kutomani torkkupeitto sentään jäi kesken, joten ihan kokonaan raskaushormonit eivät onnistuneet päätäni sekoittamaan.\nVeitola puhuu työmarkkinoiden sukupuolittuneisuudesta ja hän itsekin on kokenut työelämässä vastoinkäymisiä, jotka ovat johtuneet siitä, että hän on nainen. Esimerkiksi hänen raskauteensa tuotantaoyhtiö suhtautui vähemmän suopeasti. Maria Maria -talk show'n suosion myötä taas tuotantoyhtiö alkoi pohtia sen herättämää keskustelua ja totesi, että jos Maria olisi mies olisi keskustelu toisenlaista. Wau miten hienosti päätelty. Jos Maria Veitola olisi Janne Kataja, se varmasti tosiaan näkyisi keskustelussa .... jotenkin. Veitola korostaa myös naisten välisen solidaarisuuden merkitystä, joka on asia, jota ei todellakaan voi liikaa painottaa, sillä yhä edelleen moni nainen liittoutuu mieluummin valtaa omaavan miehen kuin naiskollegan kanssa.\nMiksi teemme mitä teemme? Tätä kysymystä Veitola lähestyy toteamalla, että on tärkeää tietää, tekeekö jotain sen takia, että haluaa antaa itsestään tietynlaisen kuvan vai sen takia, että asia on itselle oikeasti tärkeä. Eipä ole kauaakaan siitä, kun aloin lukea Thomas Pynchonin romaania Painovoiman sateenkaari. Minua ei kiinnostanut ensisijaisesti Pynchonin romaani, vaan minä halusin olla ihminen, joka on lukenut Painovoiman sateenkaaren. Mitäköhän tällä luulin saavuttavani? Halusin varmaan luoda itsestäni kuvaa ihmisenä, joka lukee tinkimätöntä laatukirjallisuutta. Sain motivoitua itseni lukemaan Pynchonin romaania vähän yli 400 sivua, mutta siihen stoppasi. Syy ei ollut se, että romaani olisi huono. Päinvastoin, se on vallan mainio teos, mutta sen lukeminen kävi kyllästyttäväksi ja niin annoin olla. Minusta ei tullut myöskään ihmistä, joka on lukenut Miki Liukkosen O:n, sillä reilun sadan sivun jälkeen tuntui siltä, että olin jo päässyt selville Liukkosen tarkoitusperistä. Miksi siis jatkaa lukemista, kun on niin paljon muutakin luettavaa. Ja kyllä, saatoin tehdä väärän tulkinnan. So what?\nVeitola on kirja, jonka jostain kohdasta suunnilleen jokainen nainen voi tunnistaa itsensä. Tämän vuoksi se onkin mitä mainioin äitienpäivälahja. Maria Veitola jakaa kirjassa elämäänsä ja kirjan jälkeen tuntuu siltä kuin olisi ollut kahvilla hyvän ystävän kanssa.\nMaria Veitola: Veitola (äänikirja, 7h 21 min)\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 7.00 3 kommenttia:\nTunnisteet: elämäkerta, Veitola Maria, äänikirja\nSiinä kohdassa, missä Don DeLillon tuotanto loppuu alkaa Susinukke Kosolan Varisto.\nTosin mun ei varmaan pitäisi lukea Variston kaltaisia kirjoja.\nAi miks ei?\nNo sen takia, että ne eli tässä tapauksessa just Varisto saa mut ihan hengästyksiin ja tärinään, koska\na) se kuvaa piinallisen tarkasti sitä, miltä maailmassa oleminen musta useimmiten tuntuu\nb) jään pohtimaan ratkaisua Variston esittämiin kysymyksiin pitkäksi aikaa ja hermostun, kun mitään ratkaisuja ei ole\nc) parketti ei tykkää, kun kuljen ympyrää ympyrää ympyrää ... (mee pois Jii Karjalainen)\nd) en pysty luopumaan taistelusta ja Varisto saa mut kiillottamaan miekkaani vaikka tiedän, että yksi miekka ei maailmaa muuta varsinkaan maailmassa, jossa miekkaan hukkumisestakin on tullut liian työlästä\nKirjoitin Varistosta pitkän tekstin, jonka poistin. Se alkoi näin:\nOnks toi kannen Varisto kirjoitettu verellä? Jos se on, niin mitä se sit tarkottais? Tai jos se vaan esittää olevansa verellä kirjoitettu niin mikä sit olis oikean veren ja veren esittämisen välinen suhde ja sen suhteen merkitys ja mistä se/ne kertois ja mitä jos keinoveri näyttäis aidommalta kun oikea veri, vähän niinku maitomainoksissa käytetään valkoista liimaa, kun se näyttää paremmalta kun maito ja palatakseni takaisin vereen et voi sille mitään en voi sille mitään emme voi sille mitään, että tälläkin hetkellä veresi vereni veremme vuotaa yhteiskunnan määrittämään pussiin. [lainaus poistetusta tekstistä loppuu tähän]\nSit yritin uudestaan ja kirjoitin käsin vihkoon seuraavan tajunnanvirran:\nTörmäsin postmodernin käsitteeseen ensimmäisen kerran vuonna 1995. Se tapahtui jollain kirjallisuustieteen luennolla, jonka aihetta en enää tarkemmin muista. Sen sijaan muistan, että esitin jonkun kreisikuvitteellisen tulkinnan Proustin Kadonnutta aikaa etsimässä -teossarjasta ja varmistin opelta, onko se postmodernin kehyksessä ok. Ope sanoi, että on, kunhan se on perusteltu.\nTuosta tapahtumasta lähtien olen kulkenut tietä, jolla subjektit leijuvat, eivätkä kiinnity mihinkään kuin niin hetkellisesti, että niitä ei voi tavoittaa. Sillä tiellä on ollut hyvää ja vapauttavaa olla ja sen tien reunalle olen nyt pystyttänyt Variston, joka ehkä on kulkemani tien RIP.\nKosolan kokoelman avainlause on: Kaikki voi olla miten tahansa.\nKaikki muu tässä kokoelmassa on alanoottia sille, että kaikki voi olla miten tahansa. Ja tästä päästään kysymään, että eiks olekin hyvä, kun ei ole mitään rajoituksia. No ei muuten ole, koska miten tahansa = ei mitenkään. Tosi ja epätosi ne yhteen soppii.\nVaristo on nykyelämän ahdistus, kun kaikkea tunkee joka puolelta jatkuvasti, eivätkä ihmisen aivot olet kehittyneet vastaanottamaan niin valtavaa (dis)/informaatiotulvaa, ym. tulvaa. Muistan jonkun kriitikon kirjoittaneen Tomi Kontion runokokoelmasta Saattaa, olla (klik), että sen pidemmälle ei voi kuoleman tematiikan suhteen mennä. Sama pätee Varistoon, vaikka tematiikka on eri. Tämän täydellistytemmin (<- onks toi sana)] ei hälystä voi enää kirjoittaa ja sen tähden tuolla vähän ylempänä on toi RIP. Just tässä kohtaa voidaan vielä kumarrella ihastuksesta, osa porukasta perse paljaana, osa kuin Lassi Hyvärisen kokoelman Tuuli ja Kissa nainen sipulinvarsihameessa, osa enempi vaatteissa, mutta heti kulman takana meidät suihinsyödään lopullisesti. [käsinkirjoitettu tajunnanvirta loppuu tähän]\nTämän postauksen ihan alussa mainitsin Don Delillon, enkä tehnyt sitä sattumalta, sillä kysymykset, joita Varisto esittää ovat lähi/täyssukulaisia (ja mahdollisesti myös adoptoituja) niille kysymyksille - koko sille "kokemusten sekametelisopalle" - jonka kanssa olen tottunut askartelemaan lukiessani DeLilloa. Ks. lisätietoa: "fuck capitalism.jpg."\nJos pitäisi mainita joku, jota rakastan, voisin vastata, että identiteetin käsite, sillä sitä olen totta vieköön rakastanut jo kauan ja it's complicated -suhdetta siihen ylläpitänyt. Varisto tuo julki identiteetin uhanalaisuuden maailmassa, jossa kaikki on miten tahansa. Identiteetin kokemus rakentuu ajatukselle, että ihminen tunnistaa jatkuvuuden itsessään, että hän aamulla herätessään tajuaa olevansa sama ihminen kuin se, joka meni illalla nukkumaan. Tätä jatkuvuuden tunnetta viipaloi milloin mikin, kuten nyt Varisto tuo notkealla kielellä, valloittavalla hengästyksellä ja hyvällä poliittisuudella julki.\nVaristossa identiteettiä määrittävät todellinen, uniikki ja pantava. Kaksi ensiksi mainittua ovat hajonneet ja ne on haastettu ja peilattu niin loputtomiin, että niistä ei enää ole pitämään identiteettiä kasassa. Jäljelle jää pantava, jonka itse olen usein ilmaissut viittaamalla ruisleipätaikinaan. Ei tee mieli kysyä, mutta on pakko: entäs sitten kun panemisen voima on käytetty loppuun? Kun kaikki ruisleivät on jo leivottu? Entäs sitten, kun edes lainausmerkit minän ympärillä eivät riitä tuottamaan koherenttia kokemusta siitä, että on joku, joka tässä kokee, vaikkakin se joku on lainausmerkeissä.\nPost-identiteeetti. Post post -identiteetti. Post post post -identiteetti. [Tästä osaat varmaan jo itse jatkaa eteenpäin].\nVaristo kertoo siitä, mitä on olla ihminen, joka on tajunnut, että ironian Raatteen tie on kuljettu loppuun. Ensin oli puhe. Ihan vaan puhe ja kun puhe ei riittänyt otettiin käyttöön ironinen puhe. Ironia monistui ja tunkeutui, se työntyi niin kaikesta läpi, että siitä tuli sillä tapaa maailman osa kuin sydän ja verisuonet on ihmisen osia. Varisto kysyy: miten olla ironinen maailmassa, joka jo itsessään on ironinen. Varisto vastaa: eipä kuule oikein mitenkään. On tultu tilanteeseen, jossa pelastajanviitta ei enää pysy ironian harteilla. Jossa kieli muuttuu joka päivä riittämättömämmäksi\n"kaikki sanat ampuvat merkityksistään ohi\nriittävästi että sen huomaa\nliian vähän että osaisi tuntea\nmuuta kuin outoa vierautta\nEtsin apua kirjahyllystä summamutikassa. Käteni osuu sattumalta (uskoo, ken tahtoo, mutta totta on) Helene Cixous'n teos Inuti (Modernista, 2008) ja sen takakannessa Magnus Perssonin Svenska Dagbladetiin kirjoittamat sanat Cixous'n teoksesta. "Allt som händer, händer i språket. Och det är mycket." Kaikki mikä tapahtuu, tapahtuu kielessä. Ja se on paljon.\nVaristossa vallitsee kielellinen tulehdustila - odor, dolor, color ja se neljäs tulehduksen tunnusmerkki, jota en ilman googlettamista muista. Kieli on sairastunut nykytautiin ja runon puhuja antaa sen sairastaa kuvatakseen sitä tulvaa, kun tämä tuo se nämä nuo ne haluavat jokainen sen oman viidentoista minuutin pituisen valokeilahetkensä.\nIdentiteettiä ei ole kielen ulkopuolella ja siinä missä kieltä ei ole on sen sijasta paha paikka, jota ei tietenkään voi mitenkään ilmaista. Nyt (= edellisen nyt-sanan kirjoitushetkellä 30.4.2018 klo 11.53) on vielä hetki aikaa. Miten sinä tämän ajan käytät?\nIhminen on halutalouden kirkkain tähti, jonka kirkkaus on hyvää vauhtia haalistumassa. Sen, mitä haluava saa, sen sijaan mitä hän haluaa, voi lukea Variston sivuilta 37-38. Oma suosikkini on, kun haluaa hyväksyntää ja saa\n"hullujen päivien katalogin ja hienvalkoisen pyjamapaidan, jossa on valmiiksi Pirkan ketsuppia ja vihamielinen einesroiske"\nEdellisen sitaatin täydellistää Pirkan ketsuppi ja sen takia Heinz ei tule kysymykseen. Tässä vaiheessa huomaan, että olisi pitänyt kertoa, että Varisto on kirjoitettu käsin ja sitä ei voi ostaa kaupasta, mutta tunnustamalla sen voi saada käsiinsä. Lue lisää täältä:\nVaristo on tuhat ja yksi tapaa pyrkiä etsimään maailmasta kolo, johon minä voisi sovittautua kuin Robinin puuttuva palanen. Se on tuhat ja kaksi tapaa joutua toteamaan autenttisen ja toden kuolema. Se on tuhat ja kolme tapaa elää heijastuksissa, jotka palauttavat itsestä kuvia, jotka rikkovat sen vähän, joka jo vähän syntyi.\nVaristo on "omatunnon varmuuskopiot", "oidipus- ja antabuskompleksit", "maatuskaksi pukeutunut Johnny Depp" ja "phil collinssin näkeminen paahdetussa leivässä." Se on uudeksi normaaliksi vakiintuneen häiriötilan (hakusana: elämä) kuvaus, jossa identiteetti ei voi lakata soittamasta hätänumeroon. Sitä se kaikki on. Valkoista Punamustaa kohinaa. Ks. kuva tässä alla.\n[se kuva on tässä]\n111 käsinkirjoitettua sivua punaisella ja mustalla\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 8.37 8 kommenttia:\nTunnisteet: Kosola Susinukke, runo, runo18, runosunnuntai\nEn ole erityisen innostunut fiktiivisistä elämäkerroista, sillä usein ne herättävät minussa lähinnä kysymyksen kirjailijan motiiveista. Ihan vieras ei ole sekään ajatus, että päällimmäiseksi tunteeksi nousee, että kuuluisan ihmisen elämäntarinaa on lähinnä käytetty hyväksi kaunokirjallisen teoksen luomiseksi. Syntyy hankala tilanne, koska fiktiivinen elämäkerta luo väistämättä kuvaa siitä ihmisestä, josta se kertoo. Samalla se pitää itsellään kaiken vapauden ja irtisanoutuu totuudellisesta kuvaamisesta. Tässä joukossa Sara Stridsbergin Unelmien tiedekunta on ilahduttava poikkeus, sillä se ei edes yritä kertoa totuutta teoksen päähenkilöstä Valerie Solanasista.\nSuurella palavalla ihastuksella tein tuttavuutta Unelmien tiedekunnan kanssa ensimmäistä kertaa vuonna 2007. Drömfakulteten osui käsiini flanööratessani kirjakaupassa ja kun silmiini osuivat vielä kirjaa selatessani nimet Valerie Solanas ja Andy Warhol oli selvää, että kyseessä oli kirja, jonka ehdottomasti halusin lukea. Solanasista tiesin tuolloin sen verran, että hän oli kirjoittanut SCUM-manifestin, Warholista sen verran enemmän, että osasin tuntea noloutta siitä, että kaikesta Andyn paskamaisuudesta huolimatta koin hänet hyvin kiinnostavaksi tyypiksi. Koen edelleenkin, eikä nolouteni asian suhteen ole häipynyt mihinkään.\nValerie Solanas (1936-1988) muistetaan parhaiten siitä, että hän ampui Andy Warholia. Tämä on jo sinänsä surkuhupaisaa, kun otetaan huomioon, että Solanas halusi nimenomaan vapauttaa ihmiskunnan miehistä. Toki joku voi tässä kohtaa kysyä, oliko Andy Warhol mies ja vastata, että hän oli enemmäkin hopeaperuukkinen heppu jostain toisesta todellisuudesta. Siinä, että Solanas ampui Warholia ei ole mitään yllättävää. Suurempana ihmeenä pidän sitä, että muut naiset eivät ole tehneet samoin. Stridsbergin romaanissa säkenöivintä ei kuitenkaan ole Solanas itse niin kiinnostava kuin hän onkin, vaan Stridsbergin tekstin sykkivä rytmi. Hänen sanansa ovat jatkuvasti hengästyneitä. Ne huohottavat ja valuvat älyllistä kiimaa ja näin tekstin rytmistä syntyy Solanasin kiihkeän luonteen peilikuva.\nTekstin tempoa lisäävät lyhyet, ajassa eteen ja taakse päin liikkuvat kappaleet. On Solanas oikeudenkäynnissä, mielisairaalassa ja Andyn Tehtaassa. On kuoleva yksinäinen Solanas, keuhkokuume ja erinäiset eritteet. Outi Mennan erinomaisessa suomennoksessa Unelmien tiedekunta sykkii New Yorkin pulssia. Se pulputtaa pornomusiikkia ja vilkuttaa punaisten lyhtyjen valoa. Se on kuumemittari, jonka lukemat ovat hälyttävän korkeita ja niin pitää ollakin, sillä Valerie Solanas ja kohtuus eivät mahdu samaan lauseeseen, eivät edes samalle sivulle.\nStridsberg seuraa Solanasin todellisia elämäntapahtumia, mutta hän kirjoittaa teokseen myös eksplisiittisen kertojan, joka käy dialogia Solanasin kanssa. Kertojan läsnäolo muistuttaa lukijaa siitä, että kyse ei ole elämäkerrasta, vaan nimenomaan fiktiosta.\nAiemmalta lukukerralta minulle oli jäänyt päällimmäiseksi mieleen juuri Unelmien tiedekunnan vimma, sen Sturm und Drang Drang Drang ja siksi minulle tulikin hieman yllätyksenä, että Stridsberg etsii Solanasin käytöksen selitystä niin voimakkaasti tämän lapsuudesta. Eipä silti, tuskin kukaan selviäisi kovin täyspäisenä sen kaltaisesta seksuaalisestä hyväksikäytöstä ja hylätyksi tulemisen kokemuksista, joita Solanasin lapsuus oli täynnä. Kuitenkin myös lapsuuteen liittyvien kuvausten tarkoitus liittyy teoksen rytmiin ja ne muodostavat pohjabiitin, jonka päälle muu tarina rakentuu. Ne ovat levoton ja taukoamaton jyske. Sen pihakeinun narina, jossa paljon pahaa tapahtui.\nSen lisäksi, että Solanas halusi hävittää miehet sukupuuttoon hän halusi olla intellektuaalinen huora. Tämä hänen toiveensa oli hyvinkin toteutettavissa oleva, sillä Solanas oli säkenöivän älykäs ja huoraksi ryhtyminen taas on jokaisen siihen kutsumusta tuntevan ulottuvilla. Paradoksaalisesti älykkyys koitui enemmän Solanasin tuhoksi kuin pelastukseksi. Unelmien tiedekunnassa vahvasti traumaattinen lapsuus yhdistettynä naisten kokeman sorron jäätävään analyysiin johtaa tilanteeseen, jossa seksuaalisuudesta tulee tahmaa, josta Solanas ei pääse irti. Tätä seksuaalisuuden läpitunkevuutta Stridsberg hyödyntää teoksessaan laajalti ja käyttää toistoa rytmillisenä elementtinä.\nOtan maksun raiskauksesta. Järjestetystä raiskauksesta. Systematisoidusta raiskauksesta. Ennakoidusta raiskauksesta. Järjestäytyneestä suihinotosta. Muodollistetusta panosta. Otan maksun raiskauksesta. Raiskaaminen ei ole ilmaista. Sellaista naista ei voi raiskata joka antautuu vapaaehtoisesti. Kaikki naimisissa olevat naiset ovat prostituoituja. Vain oikeat huorat ovat oikeita naisia ja vallankumouksellisia.\nKertoja on teoksessa dj, joka heittelee levylautaselle hikeä ja spermaa. Hän miksaa huumeet ja yliopisto-opinnot levottomassa discossa, jonka hajumaailma on peräisin likaisista lakanoista ja alusvaatteista. Pääsylippuihin on kirjoitettu Solanasin itsestään tekemä diagnoosi: "Vitun raivona. Saatanan vihainen. Miehiä vihaava kerjäläinen." Säännöt sisältävät hinnaston ja ne jaetaan jokaiselle:\nKaksikymmentä dollaria. Helahoito. Hinnasto. Ei sensuuria pienille jumalaapelkääville marsipaanikorville. Pano kympillä. Suihinotto viitosella. Kaksi taalaa käteenvedosta. Minä en myy sieluani. Pillu ei ole minun sieluni.\nMutta kuten jokaisessa discossa, myös Unelmien tiedekunnassa on viimeisten hitaiden pohjatonta surua, kun ei ole ketään, jonka kanssa kokemaansa jakaa. Yksinäisyyden syvin viilto löytyy puhelinkeskustelusta, jonka Solanas käy yksin.\nUnelmien tiedekunnan alaotsikko on Lisäys seksuaaliteoriaan. Stridsbergin romaanissa Eros on kuitenkin heteroromanttisessa mielessä särkynyt ja miessukupuoli näyttäytyy Solanasin leppymättömän vihan kohteena. Jotain äärimmäistä on siinä, että kertoja kuvaa Solanasin antavan ruumiinsa muiden käyttöön vapaaehtoisesti, jotta kukaan ei voisi käyttää häntä väkisin hyväksi.\nUnelmien tiedekunta iskee piikkinsä runnomalla suoraan suoneen. Se on ehdottomuus ja Solanasin ideologian kuuman ja yhä lähemmäksi käyvän kuoleman rumba. Se ei tiedustele, lähdetkö messiin. Se kaappaa mukaansa lupaa kysymättä.\nSara Stridsberg: Unelmien tiedekunta. Lisäys seksuaaliteoriaan\nRuotsinkielinen alkuteos: Drömfakulteten\nHelmet-lukuhaaste, kohta 5 Kirja sijoittuu vuosikymmenelle, jolla synnyit\n(Unelmien tiedekunta kattaa vuosikymmenet viisikymmenluvusta kahdeksankymmentälukuun)\nLähettänyt Reader, why did I marry him? klo 13.00 5 kommenttia:\nTunnisteet: feminismi, ideologia, seksuaalisuus, Solanas Valerie, Stridsberg Sara, Warhol Andy


Maksim Matushkin "Minulla on kolmaskin kikka vielä piilossa" - Kiekkoareena\nMaksim Matushkin "Minulla on kolmaskin kikka vielä piilossa"\nJutut – 21.10.2017 klo 22:07 — Juhani Liuhala\nMaksim Matushkin iski voittoveivit lauantaina. Jesperi Kotkaniemi puolestaan osui varsinaisella peliajalla. Kuva: Jukka Rautio/Europhoto\nVoitto paikallispelissä on aina joukkueelle tärkeä, mutta Ässille kahden pisteen potti Lukosta oli vielä normaaliakin isompi juttu. Joukkueella oli alla neljä peräkkäistä tappiota kotikaukalossa, joten pari pistettä oli saavutetun ilon lisäksi iso helpotus.\nVoittomaalikilpailussa Ässien ainoan osuman veivasi Maksim Matushkin. Hän on ainoa Ässien pelaaja, joka on onnistunut tekemään maalin kyseisessä kisassa tällä kaudella. Hän on onnistunut kaikilla kolmella yrityksellään.\n- Olen aina laukonut rankkareissa, mutta en minä niistä sentään ihan aina maalia ole tehnyt. Nyt minulla on tilanteissa erinomainen itseluottamus, mikä auttaa valtavasti. Nuo ovat paljon henkisen puolen juttuja, eikä taito aina merkitse kaikkea. On helpompi tehdä ratkaisu, kun on onnistuminen alla, Matushkin näki.\nHänellä on valikoimassaan hieno rystyharhautus, minkä lisäksi Matushkin on onnistunut myös suoralla laukauksella.\n- Vastustajat tarkkailevat noita koko ajan, joten minulla on pakko olla pari vaihtoehtoista ratkaisua hihassani. Minulla on kolmaskin kikka vielä piilossa tulevaisuutta varten, Matushkin hymyili.\n- Jäämme usein harjoitusten jälkeen maalivahtien kanssa harjoittelemaan näitä tilanteita. Pitää muistaa, että Andreas Bernardin tai Henri Kiviahon on pakko ottaa torjuntoja, tai omilla suorituksillani ei ole mitään väliä. Niitä he ovat myös rankkareissa hienosti ottaneet.\nKuinka tärkeä tulos sitten Ässille oli?\n- Tämä oli erittäin iso voitto. Meitä on harmittanut todella paljon se, ettemme oli pystyneet tarjoamaan kannattajille voittoja siellä, missä meidän pitäisi olla parhaimmillamme. Onneksi nyt tuli kaksi pistettä pelistä, mikä varmasti merkitsi paljon faneille. Toivottasti saadaan voittoputki päälle, Matushkin totesi.\n- Tunnelma oli ihan uskomaton. Oli mahtava pelata, kun koko halli huusi meidän takana. Siitä tuli virtaa jokaiseen vaihtoon, eikä väsymystä ehtinyt tuntemaan.\nÄssien alkukausi on ollut vaihteleva. Matushkin on kolmen rankkarionnistumisensa lisäksi tehnyt 16 peliin mukavat pisteet 4+6, ollen sillä Ässien toiseksi tehokkain pelaaja. Nähty taso ei silti hänelle riitä.\n- Olen pelannut vaihtelevasti, kuten koko joukkuekin. Muutama hyvä ottelu on joukossa, mutta huonompiakin suorituksia on mahtunut mukaan. Niistä pitää päästä eroon. Tiedämme olevamme parhaimmillamme todella laadukas joukkue, mutta puolittainen taso ei voittamiseen riitä. Aina pitää yltää korkeammalle ja korkeammalle tasolle, Matushkin kiteytti.\nÄssät Maksim Matushkin lukko\nVirta haastoi, koska halusi saada tauon aikaan\nLukko-luotsi haastoi Jesperi Kotkaniemen osuman.


Tänään on 19.01.2019 10:48\nSivu 30/31 [ 307 viestiä ] Mene sivulle Edellinen 1 ... 27, 28, 29, 30, 31 Seuraava\nLähetetty: 25.03.2016 13:50\nKatsottuani Ketterän tiedoksiantoa netistä, niin syntyi reilu ja realistinen käsitys seurasta.\nLehdistötilaisuudessa molempien joukkueiden valmentajat esiintyivät edukseen. Hirvosen helpottunut olemus loi uskoa. Mensonen lienee valmentaja, joka vienee Ketterää vielä rutkasti eteenpäin. Ketterä on alkanut rakentaa tulevaisuuttaan sillä terveellä intohimolla. Lienevät päässeet irti yhden kyseenalaisen sponsorin löyhästä hirrestä?\nKetterä ei jäänyt murehtimaan, vaan aikoo tiedottaa tulevaisuudesta heti ensi viikolla. Tuollainen aktiivisuus luo luottamusta kannattajien keskuudessa. Kaikkea hyvää Ketterälle!\nHirvonen kiitti terveen nöyrästi kannattajia, jotka ovat jaksaneet yhä uudelleen tulla upealle Lappi-areenalle. Miehekkäästi tehty. Kiitos.\nIkuisena rokilaisena toivon, että RoKi myös tulee pian julkisuuteen tiedottamalla tulevaisuudestaan avoimen rehellisesti. Sellaisella toiminnalla luodaan pohjaa tulevaan kauteen. Kun saadaan herätettyä kannattajien kiinnostus, saadaan herätettyä myös yhteistyökumppaneiden kiinnostus. Missiota ilmoille Mikkola ja Hartikainen! Eikä suinkaan olisi pahitteeksi, jos itse Kukkola laittaisi persoonansa peliin nöyrän rehellisesti.\nLähetetty: 29.03.2016 16:37\nRoKi opetti Ketterää itse jääkiekon pelaamisessa.\nOpettakoon Ketterä RoKia tiedottamisessa.\nJo torstaina siellä tapahtuu oikein livenä kaikille. Kertoo yrityksen mausta.\nLähetetty: 10.04.2016 22:44\nNo, ei pöllömpi ratkaisu tuo Hirvosen valinta. Teki kuitenkin voittavan joukkueen viime metreillä.\nPositiivista, että ollaan aloitettu uuden kauden rakentaminen jo nyt.\nHirvosesta alkaa tulla näemmä "Lapin mies". Hyvä!\nLähetetty: 16.04.2016 15:01\nEstääköhän joku sääntö tekemästä yhteistyötä naapurimaan joukkuen kans? Tuli vaan mieleen ko Asplöveni tippu niin sinnehän vois lainailla ukkoja hakeen pelejä alle jos ei mahu rosteriin/loukkaantumisen jäläkeen. Tietotaitoaki ois olemasa varmaan organisaatiotasolla kokenutta valappia myöten. Vai mitenkä lie Luulajan kans niilä mennee ko tippuvat... Pohojosen yhteistyölähän on pitkät ja toimivat perinteet jo Kalottiliigan ajoilta.\nLähetetty: 24.04.2016 18:44\nTärkeitä jatkoja nämä ekat uutisoidut sopparit, mutta Pawen jatkoa pidän jo melkoisena "jytkynä". En edes pienimmissä haaveissa osannut unelmoida Hölsän jatkavan täällä. Sellaiset näytöt mies löi pöytään menneellä kaudella, karsinnat mukaanlukien. Pienessä mielessä jopa arvuuttelin, että jokohan kaveri kaapattais esim. Saipan liiga-rinkiin jo mukaan tai vähintään johonkin Mestiksen "suurseuraan". Eittämättä tärkein, yksittäinen tekijä siihen, että RoKi säilyi Mestiksessä. Tässä huomaa myös, kuinka tilastot joskus vääristävät; Pawen ja Tonin torjunta-%:t oli jotain 87-89 % luokkaa (muistaakseni?). Monesti kauden aikana tuli pohdiskeltua, mitähän luvut olisivat mahtaneet olla, jos edessä olis ollu edes aavistuksen laadukkaampi puolustus. Hyviä jatkoja yhtä kaikki.\nHirvosen jatkosta taas on edelleen melko ristiriitaset fiilikset. Taustalla vaan sitkeästi jäytää kahden ekan SS-kauden vaatimaton menestys (erityisesti Hirvosen ekan kauden materiaalilla olis pitäny pystyä huomattavasti parempaan), toki viime kausi käytettävissä olleella joukkueella oli kelpo suoritus. No, kattellaan, mihkä joukkueen rakennus muodostuu, alku on ainaki lupaava.\nLähetetty: 25.04.2016 20:49\nNyt alku näytää siltä kuin tuleekin näyttää.\nRohkeasti vain uuteen kauteen!\nLähetetty: 29.04.2016 08:27\nKankaanranta on talousmies ja koulutustaustaa riittävästi, hyvä löytö.\nHartikainen on ymmärrykseni mukaan osoittanut kyvykkyytensä rahankeräyspuolella, joten hyvä ettei hän poistu organisaatiosta.\nLähetetty: 01.05.2016 11:36\nRoKin edustuksen organisaatioon satsaaminen ja vahvistaminen on välttämätöntä, jos mielii tulla vakavastiotettavaksi kiekkoseuraksi, joten oikea liike. Ja Kankaanranta nuorena, koulutettuna ja vieläpä oman pelaajataustan omaavana voi osoittautua sopivaksi valinnaksi tehtävään.\nLähetetty: 07.05.2016 19:58\nJahas, lisää pelaajasoppareita julkaistu. Mielenkiintoinen juttu vaan toi soppareiden julkaisu ajankohta; kisakuumeen noustessa "kuin sattumalta" julkaisu ajankohdaksi valikoitui mm-kisojen avauspäivä. Mielikuvamarkkinointi näkyy olevan yhä suuremmassa osassa myös urheilun puolella.\nNiin tai näin, tärkeitä jatkoja yhtä kaikki. Silti nostaisin sieltä erityisesti "Sillin" jatkon; tää taskuraketti ihastutti jo heti ekasta harkkamatsista lähtien. Ei ehkä paistattele otsikoissa, mutta tekee sitä äärimmäisen arvokasta, "näkymätöntä" työtä pyyteettä joukkueen eteen illasta toiseen. Samoin Korpela pahan loukin vuoksi valtaosan viime kaudesta sivussa, joten miehellä varmaan riittää nälkää tulevalle kaudelle.\nLähetetty: 12.05.2016 08:52\nNyt tuntuu olevan toiminnassa kaikin puolin tekemisen makua. Näin pitää ollakin.\nOn saatava aikaan tuote, jonka markkina-arvo herättää kaikkien mahdollisten tahojen mielenkiinnon pitkäjänteisempään toimintaan.


LW Extra Sun Protection 50 np 50 ml | S-Apteekki\nLW Extra Sun Protection 50 np 50 ml\nExtra Sun Protection 50 antaa korkean suojan herkille ihoalueille (kasvot, olkapäät, dekoltee) UVA- ja UVB -säteitä vastaan sekä hoitaa ja kosteuttaa ihoa. Aurinkoemulsiota suositellaan pitkäaikaiseen ja voimakkaaseen auringossa oleskeluun esim. merellä, vuoristossa. Tuote sopii aurinkoihottuman ennaltaehkäisyyn, fotoallergisoivia lääkeaineita käyttäville ja erikoissuojaukseen kuten arvet, keloidit, vitiligo. Voide ennaltaehkäisee ihon pigmentoitumista. Tuote sisältää luonnollisen solusuojan Ectoin-aminohappojohdannaisen, joka vahvistaa solujen korjausmekanismeja ja suojaa ihoa auringon aiheuttamalta ikääntymiseltä.\nKorkea aurinkosuoja kasvoille, olkapäille, dekolteelle aikuisille ja lapsille.\nLevitä aurinkoemulsiota iholle noin 30 minuuttia ennen aurinkoon menoa kasvoille ja herkästi palaville ihoalueille kuten olkapäät, hartiat, dekoltee. Lisää voidetta, jos oleskelet vedessä tai hiekalla pitkään. Älä käytä silmänympärysalueelle.\nAqua, Octocrylene, Methylene Bis-Benzotriazolyl Tetramethylbutylphenol (nano), Dibutyl Adipate, Ethylhexyl Salicylate, Tridecyl Salicylate, Bis-Ethylhexyloxyphenol Methoxyphenyl Triazine, Butyl Methoxydibenzoylmethane, Butylene Glycol, C8-22 Alkyl Acrylate/Methacrylic Acid Crosspolymer, Dimethicone, Cetyl Dimethicone, Isopropyl Lauroyl Sarcosinate, Polymethyl Methacrylate, Decyl Glucoside, Ethylhexyl Triazone, Tocopheryl Acetate, Triacontanyl PVP, Panthenol, Trimethylsiloxysilicate, Phenoxyethanol, Cetearyl Olivate, Sodium Polyacrylate, Ectoin, Potassium Cetyl Phosphate, Sorbitan Olivate, Propyl Alcohol, Cetyl Alcohol, Disodium EDTA, Ethylhexylglycerin, Propylene Glycol, Tocopherol, Xanthan Gum, Pantolactone


Majoitus Archives - Sivu 2 2:stä - Kookospalmun alla\n02/02/2019 / 3 Comments\n*sisältää alelinkin HomeExchange.com\nOlen useaan otteeseen kuullut, kuinka moni tyytyy haaveilemaan erilaisista matkoista läpi elämänsä kuitenkaan koskaan niitä toteuttamatta. Kuinka tämä jokin unelmien loma tuntuu niin kalliilta ajatukselta, ettei siihen koskaan uskalla edes tarttua saati asiaa pidemmälle tutkia.\nMoni tietää vain sen 1-2 nettisivua, mistä matkoja etsiä ja useasti nämä heittävät ensimmäisenä eteen sen kolme tuhatta euroa maksavan pakettimatkan johonkin lämpöiseen resorttiin. Summan näkeminen pelkästään saa jo ihmisen kavahtamaan ja perääntymään puolustuskannalle. Nyt on niin kallista, ettei näillä palkoilla ainakaan kymmeneen vuoteen..\nSitten se jää. Siihen ehkä palataan vuoden päästä, mutta todetaan jälleen sama asia, ja taas se jää siihen.\nTäytyy kuitenkin muistaa, että muitakin vaihtoehtoja on.\nMonelle meistä nämä runsaat vaihtoehdot ovat hyvinkin tuttuja, mutta monelle taas ei läheskään. Tässäkin asiassa pätee tuttu lausahdus, oppia ikä kaikki. Jokainen kokeneempi reissaaja on joskus ollut kokematon. Jokaiselle vaihtoehdot ovat löytyneet pikku hiljaa ottamalla asioista ja eri mahdollisuuksista selvää. Jokaisella on myös ne omat jutut, millä tavalla haluaa matkustaa ja mitä matkaltaan haluaa. Kaikki ne ovat yhtä oikein.\nItse en ole koskaan ollut erityisen varakas ja kaikki reissut menee budjettimatkailun puolelle reippaasti. Itseäni ei myöskään edes kiinnosta suuret lomaresortit, vaikka näissäkin olen joskus yöpynyt. Nykyään pieni värikäs ja edullinen hostelli tuntuu paljon mielekkäämmältä, mutta vuoden päästä voin taas olla eri mieltä. Onneksi on vaihtoehtoja.\nOn hostelleja, hotelleja, motelleja, bed&breakfasteja, kotimajoitusta muutama mainitakseni. Nämä kaikki kuitenkin vielä maksavat, osa enemmän ja osa vähemmän. Sitten on olemassa kodinvaihto.\nKodinvaihto on monelle varmasti tuttu elokuvasta Holiday, jossa Cameron Diaz ja Kate Winslet vaihtavat kotejaan uuden rentouttavan loman toivossa (tämä on muuten yksi omista lempielokuvistani). Monelle tämä vaihtoehto on jo tuttu juttu, mutta nyt haluan avata asiaa enemmän niille, kenelle tämä on uutta.\nNimensä mukaisesti kyseessä on siis vaihto kodista toisen ihmisen kotiin ja päinvastoin. Sivustoja löytyy muutamia googlettamalla, mutta varmasti suosituin on HomeExchange.com, joka on myös oma suosikkini. Homma toimii yksinkertaisuudessaan niin, että etsit haluamastasi kohteesta itseäsi kiinnostavia ja tarpeisiisi sopivia asuntoja ja sitten laitat viestiä ja varauspyyntöä asunnon omistajalle. Ennen tätä täytyy tietenkin viimeistellä oma profiili tietoineen sekä itsestä että omasta kodista.\nRekisteröityminen maksaa noin 100 euroa, mutta maksaa itsensä takaisin jo pelkästään yhdellä tai kahdella toteutetulla lomalla. Tämä on vielä pieni maksu kokonaiskuvaan nähden, sillä tämä mahdollistaa muutoin ilmaisen majoituksen vaikka koko vuoden ajaksi. Itse olemme kokeneet upeita majapaikkoja ja erilaisia majoituksia ympäri maailmaa kodinvaihdon kautta ja samalla päässeet kokemaan matkakohteita paikallisesta näkökulmasta. Osa majapaikoista on sellaisia, joihin emme rahallisesti olisi muutoin koskaan voineet majoittua budjetin vuoksi.\nJos joku kammoaa vielä ajatusta oman kodin avaamisesta ventovieraille, niin ei hätää. Se ei ole pakollista.\nKodinvaihtoloman voi tehdä myös sivustolla käytettävillä vieraspisteillä (GuestPoints), eli sivuston valuutalla. Edes tämä ei vaadi sinulta omaa rahaa, sillä rekisteröitymisen ja profiilin teon yhteydessä saat ison kasan pisteitä lahjaksi. Pisteillä maksettu “kodinvaihto” tapahtuu tällöin kuin mikä tahansa muukin kotimajoitus, eli sinä menet lomalle kyseiseen kotiin, joka on sinulle on varattu, mutta kukaan ei tule sinun kotiisi.\nKodinvaihdon voi tehdä pisteillä maksun lisäksi myös eri aikaisena vaihtona. Tällöin voit mennä jonkun luokse, hän menee jonnekin muualle ja tulee sinun kotiisi jonakin toisena sovittuna ajankohtana. Tällöin sinä vuorostasi annat kotisi hänelle. Tämä on nimeltään non-reciprocal exchange.\nSuosittelen kuitenkin harkitsemaan ehdottomasti myös ihan perinteistä kodinvaihtoa, sillä se on ilmaista molemmille osapuolille myös pisteiden osalta. Nekin säästyvät.\nLuotettavuutta asioiden sujuvuuteen kannattaa hakea arvosteluja läpikäymällä. Uutena aloittelijana kannattaa muistaa, että myös vastapuoli ajattelee sinusta varmasti täysin samoin ja ottaa riskin, sillä sinulla ei arvosteluja vielä pohjalla ole. Rehellisyys ja avoimuus toisen kanssa viestittelyssä siis on kaikkein aa ja oo, molemmin puolin.\nKyllä. Majoitus voi siis olla täysin ilmaista. Yhtäkkiä matkalta tippuikin iso kasa hintaa pois, kun ei tarvitsekaan tuhlata sitä kolmea tai neljää sataa (tai enemmän) hotelliin. Ja vaikka majoitus olisikin vaihtoehtoisesti halvassa hostellissa, niin eikö se oma kodinvaihdon kautta saatu rantatalo olisi vaikka hieman mukavampi?\nKuten jo alussa sanoin, vaihtoehtoja on ja tämä on yksi niistä. Meille tämä on erittäin tärkeä vaihtoehto, koska budjetilla olemme useimmiten liikenteessä. Tänä vuonna meillä on luvassa jälleen upeita matkoja, jotka eivät olisi olleet mahdollisia toteuttaa ilman tätä vaihtoehtoa.\nTästä syystä myös kaikille teille uusille kodinvaihdosta (ja sen eri muodoista) kiinnostuneille annankin mahdollisuuden tienata heti rekisteröitymisen yhteydessä 250 vaihtopistettä! Vieraspisteitä saat jo muutenkin runsain määrin rekisteröityessä, mutta tämän linkin kautta rekisteröitymällä saat vielä 250 lisää!\nOta pisteet talteen ja toteuta se lomahaaveesi, joka vihdoin voisikin olla mahdollista!\nJos jokin askarruttaa aiheeseen liittyen tai muutoin haluat jakaa omia kokemuksiasi kodinvaihdosta, niin jätähän kommenttiboksiin viestiä. Kuulen ja vastaan mielelläni. 🙂


Kiristääkö juhannuksen paluumatka jo hermoja? Poimi talteen 8 vinkkiä ajomatkan ajanvietteeksi - ESS.fi\nKiristääkö juhannuksen paluumatka jo hermoja? Poimi talteen 8 vinkkiä ajomatkan ajanvietteeksi\nEtlari kokosi yhteen parhaat matkaleikit, jotta koko perhe voi siirtyä juhannuksen viettoon mukavissa tunnelmissa.\nMatka juhannuksen viettoon käy rattoisasti, kun takapenkkiläisillä on mukavaa tekemistä. Kuva: Leevi Vähälä\nJuhannus matkoineen voi olla stressaavaa aikaa pienten lasten vanhemmille, jos keskikesän juhlaa on aikomus viettää pitkän matkan päässä kotoa. Etlari kokosi kahdeksan vinkkiä ajomatkan ajanvietteeksi, jotta perheen pienimmätkin pysyvät reissussa hyvällä tuulella.\n1. Takapenkki rauhoittuu äänikirjan pariin\nAutossa lukeminen voi herkästi aiheuttaa pahan olon, mutta äänikirjat pelastavat lukutoukan loman. Monista teoksista on nykyään markkinoilla painettujen opusten lisäksi myös ääneen luettu versio. Jos perheenjäsenet jakavat saman maun, äänikirjaa voi kuunnella yhdessä koko matkaseurueen kesken, tai sitten kukin voi kuunnella omaa lempikirjaansa kuulokkeilla.\n2. Kuka bongaa eniten liikennemerkkejä?\nTulostakaa lapsille kuvia Suomen liikennemerkeistä. Tehtävänä on yrittää bongata matkareitin varrelta niin monta erilaista liikennemerkkiä kuin mahdollista. Kuka löytää ne kaikki? Entä kuka muistaa, mitä merkit tarkoittavat?\n3. Bingovoittajaa odottaa palkinto\nMatkabingo vaatii hieman etukäteisvalmisteluja. Piirtäkää paperille ruudukko ja jokaiseen ruutuun jokin matkan varrelta mahdollisesti tavattava asia – koira, lokki, bensa-asema, lastenvaunut, polkupyörä... Vaikeuskerrointa voi lisätä lasten iän mukaan. Lapset rastittavat bingon ruutuja sitä mukaa, kuin bongattavia kohteita tulee vastaan. Se, joka ensimmäisenä saa pysty-, vaaka- tai sivusuunnassa rivin täyteen, on voittaja.\n4. Keltainen auto herättää tunteita\nKlassikkoleikki keltainen auto voi aiheuttaa takapenkillä naurunremakan tai verisen tappelun. Sääntöjä leikillä on yhtä paljon kuin leikkijöitäkin. Yleisimmässä versiossa keltaisen auton ensimmäisenä huomannut saa läpsäistä vieruskaveria kylkeen. Jos tunteet uhkaavat kuumentua ja läpsimiset yltyä lyönneiksi, voidaan yhdessä sopia, että autohavainnosta ilmoitetaan ainoastaan hihkaisulla.\n5. Arvaa, mikä laulu!\nSeuraava leikki sopii musiikista pitävälle perheelle: kukin hyräilee vuorollaan jotakin laulua ja muut yrittävät arvata, mikä kappale on kyseessä. Ei haittaa, vaikkei oma seurue olisikaan laulutaidoiltaan kuin laulava von Trappin perhe. Mitä epävireisempää hyminä on, sitä hauskempi leikistä tulee. Nuotin vierestä hyräily nostattaa takuuvarmasti tunnelmaa ja saa hymyn huulille.\n6. Pelit mukaan autoon\nMonia pelejä voi pelata myös automatkalla. Esimerkiksi sananselityspeli Alias onnistuu mainiosti ilman pelilautaakin. Joistakin peleistä, vaikkapa shakista ja tammesta, on saatavilla pieniä matkaversioita.\n7. Rekistereihin kätkeytyy lauseita\nKouluikäisten lasten kanssa voi yrittää keksiä lauseita vastaantulevien autojen rekisterikilpien kirjaimista. Mitähän voisi tarkoittaa vaikkapa rekisteri "KAB"? Kirahvi aivasti bussissa? Koira anasti banaanin?\n8. Kuka on pisimpään hiljaa?\nKun kaikki leikit on leikitty, on aika vanhempien suosikille: kuka malttaa olla pisimpään hiljaa? Pihahdustakaan ei saa kuulua, tai voitto menee sivu suun. Pienen hermolevon jälkeen voikin olla aika palkita leikkijät ja pysähtyä vaikkapa jäätelöille.\nJuhannuksen viettoa jokaisen makuun - tässä menotärpit keskikesän juhlaan\nNäin tuunaat itsellesi vihdan, jollaista muilla ei ole - katso video


Testosteroni tekee anteliaaksi - jos siitä on hyötyä | Tiede\nKuva: Kiwiev / Wikimedia Commons\nIrlantilaisten tutkijoiden laboratoriokoe osoitti, että testosteroni voisi lisätä myös myönteistä käytöstä.\nTestosteronin on aiemmin todettu lisäävän monen lajin urosten keskinäistä ärhentelyä. Miehessä testosteronin on nyt todettu edistävän käytöstä, joka parantaa hänen sosiaalista asemaansa, oli se aggressiivista tai ei.\nTutkija Jean-Claude Dreher Dublinin Trinity College -yliopistosta testasi kollegoineen oletuksen paikkansapitävyyttä 40 vapaaehtoisella nuorella miehellä.\nOsa koehenkilöistä sai pistoksen testosteronia, osa sai pelkän lumeruiskeen. Sitten miehet pantiin pelaamaan pareittain rahapeliä, jossa toiset saavat ehdottaa, miten potti jaetaan ja toiset joko hyväksyvät tai hylkäävät tarjouksen. Jos ehdotus hylätään, kumpikaan pelaajista ei saa mitään.\nTällä kertaa koehenkilöt pelasivat vain tarjouksen vastaanottajan roolissa. Lisäksi he saivat rankaista tai palkita vastapelaajiaan – omalla kustannuksellaan.\nKävi ilmi, että testosteronitujauksen saaneet rankaisivat vastapelaajaa herkemmin ja ankarammin kuin omilla hormoneillaan pelaava. Erityisen hanakasti testosteronibuustin saanut napautti sellaista pelaajaa, joka esitti hänelle surkeaa diiliä.\nToisaalta testosteroni lisäsi myös alttiutta palkita vastapelaaja anteliaista ehdotuksista.\nTutkijoiden mukaan tulos osoittaa, että testosteroni tosiaan ärhäköittää miehen reaktiota tahalliseen ärsyttämiseen. Samalla se vahvistaa, ettei testosteronin yhteys käyttäytymiseen ole niin suoraviivaista kuin usein otaksutaan.\nTestosteroni voimistaa esimerkiksi anteliaisuutta, jos siitä on oman aseman kannalta hyötyä, tutkimusryhmä kirjoittaa Pnas-lehdessä julkaistussa tutkimuksessaan.\nklo 14:13 | 7.1.2020\nSinun pitää tutustua hormonitoimintaan paremmin.\nSinussa on enemmän estrogenia kuin keskimääräisessä 66-vuotiaassa naisessa. Samaa kamaa ovat pohjimmiltaan.\nSemmonen tunnetilasta avautuminen, kun "sinusta tuntuu että minun pitää". Henkilökohtaisuudet ja asiattomuudet sopisi paremmin ja ovat suositumpia estrogeeniosastolla. Voihan se jokainen halutessaan havaita: https://www.menaiset.fi/\nVoishan tuosta testosteroni, siis mieshormoni asiasta punoa yhteyden egoismiin minminäkeskeiseen arvomaailmaan ja sitäkautta maailmankatsomukseen.\nTuskin kukaan selväpäinen kiistää, etteikö naiset ole evoluution aikana viettäneet enemmän aikaa kodissa, pesässä ja luolassa? Miehet taaskulkivat isompine lihaksineen laajemmin metsällä tai ulkomaanmatkailivat ekologisesti, yhdessä soutaen tai marssien, tutustuen muihin kulttuureihin. Noh, jos naiset , nuo naishormonin tuotteet ovat viettäneet koko evoluution ajan miehiä ja mieshormonisukupuolta enemmän yksityisalueilla ja henkilökohtaisen ympäröimänä, niin kumpikohan sukupuoli on oikeasti minäkeskeisempi, siis egoistisempi? Eikä puolusrefleksien traumatisoimien vastarannan kiiskisten kannata persustella vastakkaista "näkemystään" modernin länsimaalaisuuden käyttäytymismalleilla, sillä tasa-arvoisten sukupuoliroolien kasvateilla on sekaisin sukupuoliroolit joten sekaisin on myös mies- ja naishormoonitasot. Vaan sitähän ei hyväminäminä luuloterveet pysty edes havaitsemaan.\nEnsinnäkin isot lihakset ja muu ylimääräinen massa lähinnä haittaa metsästystä - etenkin väsytysjuoksussa, joka lienee se vanhin tapa metsästää.\nToisekseen sukupuoliroolit eivät vaikuta kropan hormonien biosynteesiin, koska ne mekanismit ovat lyhytaikaista kulttuurillista altistusta syvemmällä olevia mekanismeja. Ravinto vaikuttaa, sukupuoliroolit tuskin.\nOlen monesti sanonut Kekelle tästä, mutta ei vaikuta mitenkään: ihminen ei ole ollut laji, joka elää parina tai ydinperheenä omalla reviirilläään, vaan yhteisössä tiiviisti vuorovaikuttava elukka. Ja varsinkin ne naiset, jotka olivat siinä suurperheessä ja laajemmin laumassa jakoivat resurssit ja työtehtävät ja ylipäätään viettivät arkensa yhdessä. Metsästys ja muu vaeltaminen on enemmän yksin olemista ja oman tehtävän suorittamista, vaikka laumana liikutaankin. Elinpiiri toki oli miehillä isompi.\nJaa, feminiinisille ku jokin on tärkeää, että ihan henkilökohtaisesti osoitettu ja korvaan supatettu.\nParina tai yksi "mies ja yksi nainen" ydinperheenä eläminen kaytänössä on niin uusi keksintö, ettei sen aiheuttamista vaurioista ole vielä kuin varoittavia esimerkkejä. kauen se aatamieeva ihannointi kesti, ennenkuin saatiin lyhyeksi hetkeksiä kattavaksi käytännöski toteutettua.\nMainittiinhan tuosta enemmin:\n"Eikä puolusrefleksien traumatisoimien vastarannan kiiskisten kannata persustella vastakkaista "näkemystään" modernin länsimaalaisuuden käyttäytymismalleilla, sillä tasa-arvoisten sukupuoliroolien kasvateilla on sekaisin sukupuoliroolit joten sekaisin on myös mies- ja naishormoonitasot."\nEi siis ollut mitään vasta-argumenttia tarjota. Ok.\nLoppuosa meni taas soperteluksi, kuten yleensäkin, kun itse asiaan ei pysty kommentoimaan.\nVasta argumettia mihin?\nTähänkö: "Metsästys ja muu vaeltaminen on enemmän yksin olemista ja oman tehtävän suorittamista, "\nErikoinen refleksi jonka taustalla ja motiivi vallanahneus, perustella naisten oikeutta yhteiskunnalliseen valtaan. Vai että metsästys ja vaellus on yksin olemista ?\nÄlä viitsi valehdella siitä, mitä kirjoitin.


Diversey JM Ultra Plus levykehys 40cm 7520280 / Mopit ja kehykset - Tarramopit\nLevykehys, Taski Jonmaster\nLevykehys jossa on tarrakiinnitys moppeja varten. Jonmaster Ultra Plus levykehys on kestävä, tehokas ja kevyt käytössä.\nTaski Jonmaster levykehys on suunniteltu puhtausalan ammattilaisille jotka haluavat tavoittaa suurimman käyttömukavuuden sekä -ergonomian.\nTarrat ovat helppo vaihtaa tarvittaessa sillä Taski Jonmaster Ultra Plus levykehyksessä on sivusuojan aukaisunappi. Taski Jonmaster levykehyksessä on säätö jolla voi tiukentaa levykehyksen niveltä esim. hankausta varten.\nTaski Jonmaster Ultra Plus levykehys 40cm - Tekniset tiedot\n- Levykehys jossa käytetään vastaavankokoisia tarramoppeja\n- Moppejen kiinnitys levykehykseen tarroilla\n- Varren kiinnitys Diversey-kiinnitysnastalla\n- Materiaali: alumiini, polypropeeni\nJonmaster Ultra Plus System - siivousvälineet ovat ergonominen, ympäristöä vähemmän kuormittava, tämän päivän menetelmäsiivoukseen perustuva siivousratkaisu.\nJonmaster Ultra Plus System -siivousmenetelmä, yhdessä oikein valittujen puhdistusaineiden ja siivouskoneiden kanssa, varmistaa kokonaistaloudellisesti parhaan siivoustuloksen.


Perho keskusta, kookas tontti rakennuksineen | Metsätilat.fi\n8700 m2 Kohdenumero 602931\nPeruskunnostuskohde/rakennuspaikka (vanha maatalon pihapiiri rakennuksineen) kookkaalla tontilla, Perhon keskustan tuntumassa.\nPerhon keskustassa kookas, noin 8700 m2 pihapiiri/tontti rakennuksineen.\nSijainti Jyväskyläntien läheisyydessä, osoitteessa Sahintie 79, vanha maatalon pihapiiri rakennuksineen.\nPäärakennus on hirsirunkoinen omakotitalo, jonka hirsikehikko (6,4 m * 9,9 m) on tuotu Salamajärveltä sijainneesta rakennuksesta v. 1909. Taloa remontoitu 1984, jolloin lisärakennukseen tehty sauna- ja pesutilat. Alakerrassa 2mh+tupakeittiö+s+ph+et, yläkerrassa 2mh+et. Rakennuspiirustusten mukainen huoneistoala 104 m2. Rakennus ollut asuinkäytössä viime vuosiin saakka. Sähkö-, vesi- ja kunnallinen viemäriliittymät ovat voimassa. Tonttialue/pihapiiri on Sahintien ja kevyenliikenteen väylän välissä 5800 m2 ja 13-tien pohjoispuolella 2900 m2. Pihapiirissä vanha hirsirakenteinen aitta, pihasauna ja kookas navettarakennus, jota voi hyödyntää varastotiloina.\nPihapiiriin voi tutustua omatoimisesti ja sisätilojen esittelystä voi sopia Jani Huopanan 040-7332866 kanssa\nYleiskaava (584-YK04102005), jossa kohde A-aluetta (asuinpientalojen ja maatilojen alue)\nKantakiinteistöllä: Yhteinen vesialue 584-401-876-1 YHTEINEN VESIALUE Osuus: 0,030000 / 14,583300\nAjo-ohjeet:Sahintie 79, Perho