Kun teatterissa ihminen katsoo toista ihmistä, hän näkee itsensä. Juha Hurme on sanonut joskus osuvasti, että teatteri on 2500 vuotta vanhaa empatiakoulutusta sekä tekijöille että katsojille. Empatia eli kyky asettua toisen asemaan on teatteritaiteen keskeisin kyky. Se on siten välttämätön taito sekä näyttelijälle että katsojalle.\nNäyttelijäopiskelija Veera Herranen haastatteli Juha Hurmetta opinnäytetyöhönsä ”Empatian voima – Teatterin parantava potentiaali”. Opinnäytteessä Herranen kirjoittaa haastattelun annista mm. seuraavasti: ”Hurmeen esimerkki siitä, että ihminen samaistuu Nalle Puhin tilanteeseen, jossa hunaja on loppu ja ymmärtää itse olleensa samankaltaisessa tilanteessa ja sitä kautta pystyy ymmärtämään Nalle Puhin tunteet, kertoo olennaisesti teatterin potentiaalista empatiakyvyn opettajana. (Hurme 25.9.2019.) Se kytkee meidän omat tunteemme näkemäämme ja kokemaamme ja opettaa meitä asettumaan toisen ihmisen puolelle. Teatterissa on onneksi nähtävissä jo kehitys, jossa lavalla nähdään monenlaisia ihmisiä ja kehoja, jolloin empatiakyky erilaista ihmisyyttä kohtaan kasvaa.” (Herranen, Veera, 2020)\nYhteiskuntamme on ylittänyt murroksen, jossa tekoäly on noussut ihmisen rinnalle. Robotit pystyvät tekemään monia töitä, joihin ennen tarvittiin ihmistä. Tätä suuntausta emme voi enää väistää. Merkittävää on kuitenkin ymmärtää, ettei automatisointi voi koskaan sivuuttaa ihmistä kaikessa. Ihmisaivot peittoavat aina koneen asioissa, joissa tarvitaan empatiaa. Hyvään yhteistyöhön ja sujuvaan ongelmanratkaisuun tarvitaan läsnäolevaa katsetta ja syvää yritystä ymmärtää niin toisen ajatuksia kuin tunteitakin. Tähän eivät robotit koskaan pysty.\nIhmisen on hyvä olla empaattinen muita kohtaan, mutta on tärkeä kokea myös itsemyötätuntoa eli empatiaa itseään kohtaan. Ymmärrys ympäröivästä todellisuudesta ja ymmärrys omasta itsestä vaihtuvissa tilanteissa voi parhaimmillaan lisätä kunnioitusta ja arvostusta. Arvostus voi lisätä suojeluntarvetta. Ihminen suojelee sitä, minkä kokee tärkeäksi, jopa pyhäksi. Se säilyy, mitä suojellaan.\nOhjaustaiteen professori Saana Lavaste on kirjoittanut empatiasta vuonna 2019 Kansallisteatterin blogitekstissä ”Kolme syytä miksi teatteria tarvitaan tulevaisuudessakin – demokratia, empatia, katharsis”. Lavaste sanoo nyrkkisääntönä olevan, että mitä vähemmän toinen muistuttaa meitä itseämme, sitä vaativampaa meidän on tuntea tuota toista kohtaan empatiaa. Lavasteen mukaan kyky tuntea empatiaa vieraita ihmisiä kohtaan vaatii enemmän ”empatialihaksia” kuin kyky tuntea empatiaa omaa perhettä kohtaan. ”Jos pystyy tuntemaan empatiaa kaikkia ihmisiä kohtaan, entäpä muunlajisia eläimiä kohtaan? Teuraseläimiä? Kaloja? Entä puita kohtaan?” (Lavaste 2019.)\nVaikka empatia on taitona tärkeämpää nyt kuin koskaan aiemmin, vaikuttaa se kuitenkin olevan nykyihmiseltä katoava kyky. Kunnioitus kaikkea elollista kohtaan vähenee. Empatian sanotaan olevan ajattelun taito muiden taitojen joukossa. Sitä voisi harjoitella ja harjoittelun myötä kyvyn voisi saada jokainen aktiivisemmin käyttöönsä, mutta monesta syystä johtuen emme vain tee niin. Joku kokee, että empatia olisi syntymässä saatu ominaisuus, eikä edes yritä harjoitella sitä. Niin helppo kuin olisi syyttää nykyihmistä laiskuudesta, on kenties osansa myös keskustelumme polarisoitumisella ja algoritmeillä, jotka eivät suosi kuin kuplautumista. Moni itseään empaattisena pitävä ei tule ajatelleeksi, että pysyttäytyy pitkälti vain oman totuuden edustajien vaikutuspiirissä. Tällöin oma totuus nousee kuin vahingossa yleisen, jopa yhteisen hyvän ohi. Suuntaus ei ole kenellekään toivottavaa. Empatiakykynsä kadottavan ihmiskunnan suunta kun karuimmillaan on vain ekokriisi. Ja hupsista heijaa, sehän onkin jo ympärillämme!\nSaana Lavaste sanoo tekstissään:”Jos pystymme lajina kasvamaan empatiankyvyssämme tasolle, joka kattaa sisäänsä kaiken elollisen, alamme väistämättä toimia tavalla, joka mahdollistaa oman hengissä säilymisemme.” (Lavaste, 2019). Emme puhu empatian suhteen siis mistään sen vähemmästä kuin omasta elinehdostamme. Omantunnon kysymysten käsittely, moraalisen mielikuvituksen kehittäminen, sivistyksellinen empatia – kaikki mahdollista teatterin keinoin. Olkaamme siis monipuolisen teatterin vaikutuspiirissä ylpeydellä, ilolla ja oppimisen riemulla. Harrastakaamme, altistakaamme itseämme monenlaisille tarinoille ja monenlaisille ihmiskuville. Niin teatteri tekee hyvää.\nhttps://helda.helsinki.fi/bitstream/handle/10138/317946/Herranen_Veera_2020.pdf?sequence=1&isAllowed=y, viitattu 18.11.21\nhttps://kansallisteatteri.fi/blogi/kolme-syyta-miksi-teatteria-tarvitaan-tulevaisuudessakin-demokratia-empatia-katharsis/, viitattu 18.11.21\nKirjoittaja TeatterinkummitusJulkaistu 24.11.2021 24.11.2021 Avainsanat empatia, jkteatteri, juha hurme, jyväskylänkaupunginteatteri, saana lavaste, teatterieloa, tekoäly, Tytti, Veera HerranenJätä kommentti artikkeliin Empatiaa kehiin\n”Että mä oon kyllästynyt sanaan narratiivi”, sanoi teatterintekijä harjoituksista kotiin tullessaan. Narratiivi-sanaa on toki viljelty etenkin teatterikeskustelussa viime vuosina paljon. Kuka saa kertoa ja kenen tarinaa ja kenen silmälasien läpi katsomme maailmaa?\nVuosi sitten nämä kysymykset nousivat suureksi yhteiskunnalliseksi keskusteluksi Kansallisteatterin Kaikki äidistäni -näytelmän roolituskohun myötä. Kohu nosti esiin tärkeää keskustelua niin kulttuurisesta omimisesta kuin myös sukupuolen esittämisestä. Julkisesti käytyjen keskustelujen myötä on käynyt ilmiselväksi, että termien ja tulkintojen kanssa on oltava tarkkana ja on ymmärrettävä, mitä mikin sana faktisesti tarkoittaa. On ymmärrettävä vähemmistöjen asema, mutta myös oma etuoikeutettu asema. Positio, josta meistä kukin asioita tarkastelee määrittelee näkökulmaamme.\nMielipiteet politisoituvat herkästi ja keskustelusta katoaa rakentavuus, jos mielipiteiden jakolinjat ovat jyrkkiä. Varmojen vastausten sijaan meillä on enimmäkseen vain kiinnostavia huomioita, tuntemuksia ja ajatuksia ja tärkein onkin varmaan tulla tietoiseksi omista ajatuskuluistaan ja näkemyksistään. Tärkeää on ymmärtää, mistä omat ajatukset kumpuavat.\nRakastan tarinoita. Niin satuja kuin elämäkertojakin. Hyvä juttu, hauska sutkaus tai anekdootti pelastaa jokaisen väsyneen hetken. Teatterissa olen aina tarinoiden äärellä, onhan teatterin tekeminen yhtä tarinan kerrontaa. Siinä me olemme ja yhteisesti jaamme hetken. Toiset haltioituvat, kun yksi kertoo. Hyvä tarinankertoja saa aina kuulijat hiljenemään ottaessaan tilanteen haltuun. Hetki on monella tapaa maaginen.\nTeatterin esitystilanteessa asetelma on ennalta päätetty ja kertojavuoro ennalta jaettu. Jutun kommentointi säästetään väliajalle ja esityksen jälkeen. Lavalta kerrotaan ja kuulijat yleisössä ottavat vastaan. Käsittelemme teatterissa tuttuja tai uusia aiheita ja joskus onnistumme jopa kertomaan heidän tarinoitaan, joita ei muutoin kuulla. Teatteri voi antaa näin äänen myös hiljaisemmille. Prosessi on pitkä ja monipolvinen. Näytelmäkirjailija valitsee aiheensa ja siitä näkökulman, josta kirjoittaa näytelmänsä. Aihe, teema, kertomus ja sen sävy ovat kaikki valintoja. Ohjaaja lukee tekstiä omasta näkökulmastaan ja tekstin sävy hioutuu. Yhtä lailla näyttelijä tekee valintaa kaikessa toiminnassaan; jokainen ele tai äänenpaino on tietoinen valinta. Paitsi improvisaatioteatterissa. Siinä tarina syntyy vasta muiden edessä.\nMe ihmiset emme pyöri täällä pelkästään sattumanvaraisesti. Jokainen tekomme on valintaa. Ajautuminenkin on omalla tavallaan valinta. Valintojen seurauksena elämämme on jatkumo ja sellaisena tavattoman kiinnostava, omanlaisensa ja ainutlaatuinen. Meistä jokaisen elämästä voisi kirjoittaa elämäkerran. Niin sinun, kuin minunkin. Koska kaikkea elämässä tapahtunutta ei voi kuitenkaan mahduttaa yhteen kertomukseen, jokainen elämäkerta muotoutuu valintojen seurauksena. Muisti jo itsessään valitsee, mitä se muistaa. Jos tapahtuma on elämässämme ollut kiinnostava, me todennäköisemmin muistamme sen myöhemmin. Mutta kyllä monenlaista kiinnostavaakin katoaa mielestä ja palaa kenties vasta valokuvien tai muiden kertomien tarinoiden kautta. ”Niin tosiaan, minäkin olin siellä, minäkin osallistuin aikanaan siihen, minäkin…”\nOn kiinnostavaa, kuinka eri tavalla ihmiset voivat muistaa yhteisesti koetun. Saman perheen lapsilla saattaa olla hyvinkin erilainen mielikuva lapsuudesta. Kaikki totuudet, eriävätkin ovat kuitenkin kantajalleen tosia. Nämä tarinat muovaavat ajatusmaailmaamme.\nMillaista tarinaa sinä kerrot itsestäsi? Mikä on näkökulmasi omaan elämääsi tänään? Onko se sama, kuin mitä se oli nuorena?\nLyhyessä ajassa ympäri maailmaa hittikirjaksi osoittautunut Michelle Obaman ”Minun tarinani” on Michellen itsensä kertoma elämäntarina, jonka nainen kertoo upeasti omalla äänellään. Michelle kertoo kirjassaan valinnoistaan. Hän sanoo, että olisi yhtä hyvin voinut kertoa tarinansa myös toisesta näkökulmasta, toisenlaisten linssien läpi. Elämä on niin täynnä tapahtumia, että teemme valintaa jatkuvasti siitä, mitä valitsemme kerrottavaksi. Kaikkea ei voi valita. Valintojen seurauksena meitä katsotaan ja kuullaan tietyllä tavalla.\nKirja puhutteli minua valtavasti. Se oli karu, kaunis, rehellinen, monivaiheinen. Se avarsi näkymää Yhdysvaltojen entisestä ensimmäisestä naisesta kaikkiin suuntiin. Kirjan sivuilla Michelle Obama näyttäytyi ei vain tyyli-ikonina ja upeana ilmestyksenä, vaan myös ihmisenä kaikkine puolineen. Hänkin on äiti, vaimo ja tytär ja hänelläkin on omia haaveita ja unelmia. Eivätkä edes Michellen kaltaisen vaikuttajan kaikki unelmat ole aina toteutuneet. Lasi voi olla puolityhjä tai puolitäysi, riippuen katsojansa näkökulmasta.\nMichelle Obama kirjoittaa kirjansa epilogissa rohkaisevasti: ”Olen tavallinen ihminen, joka huomasi kulkevansa epätavallista taivalta. Toivon tarinani kertomalla tekeväni tilaa muille tarinoille ja muille äänille, avartavani käsitystä siitä, kuka kuuluu minnekin ja miksi. — Jokaista minulle avattua ovea kohden olen yrittänyt avata oman oveni muille. — kutsukaamme toisemme sisään. Kenties silloin alamme pelätä vähemmän, tehdä vähemmän vääriä oletuksia ja päästää irti niistä ennakkoluuloista, jotka meitä tarpeettomasti jakavat. Kenties pystymme silloin paremmin ymmärtämään, miltä osin olemme samanlaisia.”\nJos kenen tahansa kokemuksista voi siis kertoa kiinnostavan tarinan, muodostuu ratkaisevaksi se, kuka kertoo ja miten tarina kerrotaan. Hyvää tarinankertojaa ei voita mikään, mutta merkityksellistä on myös se, miksi tarina kerrotaan ja mihin kertomuksella pyritään. Ja tässä päästään teatterintekijän mitan täyttäneeseen ”narratiiviin”: joskus on raskasta pohtia ammatikseen sitä, mikä on narratiivi eli kertomus. Punnita päivittäin, olemmeko kertomassa jostakusta uhri- vai sankaritarinaa. Puntaroida alituiseen, kerrommeko samaa tarinaa ja samasta näkökulmasta kuin niin monet muut. Vahvistammeko stereotypiaa vai tuommeko tarinaan uuden näkökulman? Onko narratiivi totta tänään tässä ja nyt?\nTaiteen ja tieteen vapautta on suojeltava eikä taiteen tekijä voi katsoa mitään asiaa vain yhden tietyn ideologian läpi. Itsesensuurille ei kannata antaa liikaa valtaa, mutta olisi ihan kiva olla kohtelias ja huomaavainen. Raskainta on tuntea syyllisyyttä ja pelkoa siitä, että vaikka kaikkensa yrittää, joku voi yleisössä tulkita tarkoituksen toiseksi ja pahastua.\nHyvän tarinankertojan on helpoin inspiroitua hyvästä ja selkeästä kertomuksesta, jossa on uusi ja ennen kuulematon näkökulma. Raskaiksi koetuissa hetkissä auttavat työtoverit, joihin voi luottaa ja joiden kanssa keskustelu vaikeistakin asioista onnistuu. Tiedämme, että hyvin kerrottuja tarinoita jakamalla voimme lisätä empatiaa ja uskovat katsojat tai eivät, ainakin meidän teatterissa todella yritetään olla tiedostavia ja oikeudenmukaisia ja kertoa niitä todellisia tarinoita! Sellaisia tarinoita, joiden äärellä myös itse viihdymme ja joista vaikutumme.\nKirjoittaja TeatterinkummitusJulkaistu 12.10.2021 Avainsanat jkt, jkteatteri, jyväskylänkaupunginteatteri, narratiivi, teatterieloa, tyttivänskäJätä kommentti artikkeliin Tuhat ja yksi tarinaa\nKun olin nuori, läheiseni viljelivät ajatusta ”mikä ei tapa, se vahvistaa”. Kasvoin luottaen tähän, vaikka karulta ohje aina tuntui. Toinen ahkerasti käytetty sanonta oli myös ”kärsi, kärsi, kirkkaamman kruunun saat”. Pakko myöntää, kärsitty on, niin vilua ku nälkää, mutta kruunuja ei vaan ole näkynyt. Menneen vuoden aikana lauseet ovat nousseet mieleen niin itseni kuin muidenkin kohdalla ja usein olen ajatellut, että kyllä nyt on jo niin paljon ”vahvistuttu”, että sais jo riittää. Onpa korona sitten koskettanut suoraan omaa yhteisöä tai ei, pandemia on koskettanut meitä ihan kaikkia. Mieleen on noussut useasti entisten oivien sanontojen rinnalle Haloo Helsingin kappaleesta ”Vapaus käteen jää” kaikkia edellisiä ehkä todempi viisaus ”Jos se ei tapa niin se todellakin hajottaa”. Kyllä, paljon on hajonnut.\nOn paljon tasoja vielä meidän edessä.\nVanhat kivet ja puut, energiakenttien välissä\ntää kaikki ei oo meidän käsissä.\non joskus monen vuoden takainen.\nsilloin vapaus on ainut mitä käteen jää.\nmutta alamäkeen liian usein katoaa.\nJos se ei tapa niin se todellakin hajottaa,\nei muistojen päälle kultakerrosta saa.\nHymyilet tai itket, kuinka vaan\nole hetki niin kuin huomista ei olisikaan.\nTämä kevät meni teatterissa kokonaan yleisökontaktitta. Se on kuulkaa kova paikka jokaiselle esiintyvälle taiteilijalle. Olen tässä kohtaa hienolla näköalapaikalla. Toiminhan parinkymmenen kokopäivänäyttelijätyövuoden jälkeen nyt sekä näyttelijänä että toimistotyöläisen hommissa yleisötyöntekijänä. Yleisökontaktittomuuteen suhtautumisessa on ollut puolensa ja puolensa.\nOlen tänä keväänä istunut työpöytäni ääressä seuraten monet kulttuuriaiheiset webinaarit. Lähes kaikissa on korostettu sitä, miten kulttuurialan freelancereiden ja taidelaitosten yhteistyötä pitää kehittää koronan jälkeisessä hyvin vaikeassa tilanteessa.\nEmme kiinteässä teatterissa ole kohdanneet yleisöä, mutta olemme voineet tehdä työtä koko ajan ja harjoitella uutta. Olemme olleet iskuvalmiudessa kuin aiturit valmiina lähtötelineissään, emmekä tule tarvitsemaan exit-suunnitelman täytäntöönpanon kohdalla siirtymäaikaa, vaan voimme avata ovet turvallisesti heti, kun siihen meille viranomaisten taholta vain lupa annetaan. Monet freelancerit eli friikut ovat jääneet tosi tyhjän päälle ja tilanne tulee jatkumaan heillä vaikeana vielä, sillä kiinteissä teattereissa odottaa moni valmiiksi tehty esitys yhteiskuntamme avautumista. Useampikin teatterinjohtaja on toivonut sosiaalisen median kanavien kautta, että dialogi friikkujen kanssa vahvistuisi ja tekijöiden omat ajatushautomot voisivat tuottaa konkreettisia ideoita siitä, mitä tilanteen helpottamiseksi olisi tehtävissä. Monet ideat, kuten kotimaisten näytelmätekstien aktiivisempi tilaaminen, kotikirjailijat ja erilaiset yhteistyömahdollisuuksien kehittämiset ovatkin jatkuvasti työn alla, koronasta riippumatta. Nyt näitä suunnitelmia täytyy monessa paikassa toteuttaakin. Jostain laitoin muistiin kiinnostavan ehdotuksen siitä, että ohjelmistosuunnittelun periaatteiden ja tulevien suuntien artikulointi tehtäisiin selkeästi ulospäin, jotta tuotantopaikat, ideat ja tekijät voisivat kohdata helpommin. Tästä seurasi luontevana jatkumona idea, että teatterien nettisivuilta löytyisi osio ammattilaisille, joilla selkeästi kerrottaisiin, kenelle teosideoita tai omaa työpanostaan voi ehdottaa ja miten prosessi etenee. Hyvä, että toiveita sanotaan ääneen! Ideoita kuullessa helposti kuitenkin tuntuu, että näinhän me jo toimitaan. Olemme kuulolla ja otamme ideoita vastaan. Vai otammeko? Olemmeko oikeasti avoimia ja helposti lähestyttäviä? Tällaisten ideoitten julkinen esittäminen on osoitus siitä, että emme ole tavoitteessa täydellisesti onnistuneet.\nOman toiminnan kriittinen tarkastelu on kehittymisen kannalta ensisijaisen tärkeä taito. Siinä voi aina kehittyä. Yhä vahvemmin tämä pandemia on tuonut näkyväksi sen ilmiselvyyden, että kaikenlainen dialogin lisääminen ja toisen kuunteleminen on avain uusien ja toimivien ratkaisujen löytämiseen. Yhdessä työtä tehden voivat solmut avautua. Ehkäpä räikein individualismin aika on ohi ja palaamme yhteisöllisempään aikaan. Ehkä. Ja se ei välttämättä ole vain huono asia.\nJos pandemiasta on seurannut monenlaista kurjaa, on siitä seurannut myös hyvää. Niin vaikealta kuin sen myöntäminen välillä tuntuukin. Teatterimme henkilökunnan kesken tehdyssä kyselyssä hyvinä asioina nousi esiin mm. se, että enää ei tulla kipeänä töihin. Moni iloitsi siitä, että kun ihmiset sairastavat kotona, ei tavalliset nuhakuumeetkaan myllerrä enää joukoissa. Pitkittyneet, väsyttävät flunssat ovat kuluttaneet jengiä vuosittain ja nyt tuntuu tärkeältä, että tämä kierre on saatu katkaistua. Se on teatterissa kuulkaa valtava ajatuksen muutos entiseen. Aivan valtava! Teatteri on työpaikka, jossa on todella monen eri ammattikunnan edustajia. Jokainen vastaa omasta tontistaan aika yksin, ja vaikka kaikki perustuu tiiviiseen yhteistyöhön, ei toisen hommaan ole ketään toista tarvittaessa helposti siirrettävissä. En näyttelijänä taivu graafikoksi, eikä ompelija voi tuurata valoteknikkoa, vaikka kaikki lahjakkaita ollaankin. Koska sijaisia ei ole yksinkertaista tällaisessa työyhteisössä käyttää, kaikki pyrkivät sinnittelemään hommissaan sairaslomista huolimatta. Itse muistan elävästi, kuinka nuorena teatterikoululaisena olin töissä Samppalinnan Kesäteatterissa. Heti tervetuliaispuheessaan silloinen johtaja, mainio teatterineuvos Aulis Ruostepuro korosti kaikille, että ”teatteri on semmonen työpaikka, että sieltä ei olla poissa koskaan. Omiin hautajaisiinne saatte mennä, mutta heti siunaamisen jälkeen tuutte kipin kapin takaisin!” Ja me kaikki totisesti tottelimme.\nKoronasta seuranneista hyvistä asioista nykyisessä työyhteisössäni nostan esiin myös kommentin, jossa sanottiin seuraavasti: ”Oon opetellut vetämään tiukempia rajoja työn ja oman jaksamisen suhteen ja alkanut tehdä enemmän semmosia juttuja jotka saa hyvälle mielelle. Vielä on matkaa tasapainoiseen arkeen mutta koronan myötä näitä asioita on pohtinut ihan eri lailla ja vienyt niitä eteenpäin myös työnantajan kanssa.” Joku toinen sanoi, että ”On herännyt tajuamaan monia päälaellaan olleita juttuja työkulttuurista ja työhyvinvoinnista, ja kuinka niitä voitais ottaa keskusteluun ja korjata.” Kolmas kommentoi: ”Olen myös oivaltanut miten paljon esitykset treenien seassa tuulettavat päätä. Kuuden päivän treeniviikko on ihan totista duunii verrattuna siihen, että näyttelis välil jo treenattua pläjäystä.”\nPidän näitä ja monia muita jaettuja oivalluksia aivan mielettömän arvokkaina. Omien rajojen vetäminen ja tasapainoisen arjen hakeminen ovat varmasti haasteita alalla kuin alalla. Teatterilaisilla työ ja harrastus helposti sekoittuvat, koska työ on monille elämäntapa. On aivan fantastista, jos pandemiasta on seurannut tällaista syvää ajatuksenmuutosta. Vastuunotto omasta elämästä on yksi haasteistamme suurimpia. Ei ole helppoa löytää vaihtoehtojen viidakosta itselle sopivinta tapaa elää. Jos korona on tuonut kaivattua tilaa ja aikaa ajatella ja pohtia näitä suuria kysymyksiä, siitähän ei voi olla kuin hyötyä. Niin uusiin ajatuksiin heränneille itselleen, kuin ihan kaikille heidän lähellään.\nKoronan vuoksi toimintatavat ovat muuttuneet koko yhteiskunnassamme valtavan digiloikan myötä. Erilaisten neuvottelualustojen käyttö netissä on mahdollistanut kokousten pitämisen yhteisesti ilman fyysistä paikalle tuloa. Se on ollut mullistavaa. Joku työyhteisöstämme kommentoi asiaa seuraavasti: ”Etäkokoukset/koulutukset on hyvin hanskassa myös, mitä ei olis varmaan ilman koronaa. Sit on ollut pakko opetella sietämään kelluvaa olotilaa, epävarmuudessa lillumista.”\nOn vapautta valita myös toimia toisin, kuin on ennen toiminut. Vapautta ei ole, jos ei ole tilaa, mahdollisuutta ja näköalaa. Kuinka hienoa, että pakkopysähtyminen on vapauttanut luovuutta ja auttanut toisinvalitsemisessa. Suureksi asiaksi työyhteisömme keskusteluissa on noussut myös kiitollisuus. Kiitollisuus työstä, kiitollisuus työtovereista, järisyttävä kiitollisuus siitä, että saamme tehdä työtä intohimoammatissa, kukin omassaan. Se on suuri etuoikeus, jota kaikilla ei maailmassa ole ja se tuntuu juuri nyt ihan valtavan tärkeältä ja hienolta!\nTytti Vänskä // näyttelijä ja yleisötyöntekijä\nKirjoittaja TeatterinkummitusJulkaistu 7.5.2021 7.9.2021 Avainsanat kiitollisuus, teatteri, TyttiJätä kommentti artikkeliin Vapaus käteen jää


Kaavamuutos voi olla tarpeen Kisapuistossa | Pääkirjoitus & mielipide | Etelä-Suomen Sanomat\nPääkirjoitus & mielipide 26.2.2018 2:01\nKaavamuutos voi olla tarpeen Kisapuistossa\nYksityisen rahoituksen etsiminen Kisapuiston uutta jalkapallostadionia varten on osoittautunut Lahden kaupungin toimitilayhtiölle Spatiumille ja sen kumppanille Ladecille juuri niin vaativaksi tehtäväksi kuin etukäteen oli arvattavissa.\nVaikka rahoittajia runsaan seitsemän miljoonan euron hintaiseksi arvioidulle hankkeelle on yritetty haravoida jo nelisen kuukautta, saalis on jäänyt toistaiseksi olemattomaksi. Kaupunkikonsernin ulkopuolelta ei toistaiseksi ole saatu varmuutta pennin hyrrästä.\nTodennäköisenä voi tosin pitää valtion ja Euroopan jalkapalloliiton Uefan jo pari vuotta sitten alustavasti lupailemaa runsaan miljoonan euron avustuspottia. Sen lisäksi tarvittaisiin yksityistä rahoitusta noin 1,8 miljoonaa euroa, mistä ei siis ole saatu vielä varmoja lupauksia.\nSpatiumille antamassaan toimeksiannossa kaupunginhallitus linjasi, että kaupungin osuus stadionhankkeesta olisi enintään 60 prosenttia. Ulkopuolista rahaa tarvittaisiin siten 40 prosenttia, mitä osuutta asiantuntijat osasivat jo syksyllä epäillä hyvin haastavaksi tavoitteeksi.\nStadionia on puuhattu Kisapuistoon jo toistakymmentä vuotta. Sinä aikana ei ole ilmoittautunut yksityisiä tahoja, jotka olisivat luvanneet rahoittaa merkittävästi investointia, jollaiset on perinteisesti toteutettu täysin julkisin varoin.\n”Kukaan ei vielä ole tullut tarjoamaan rahojaan”, joutui Spatiumin toimitusjohtaja Jouni Kanervo toteamaan asiasta viimeksi tiedusteltaessa (ESS 18.2.). Tuskin raha käveleekään Spatiumin luo itsestään, vaan sen eteen on tehtävä kovasti töitä. Ei liene syytä epäillä, etteivätkö Spatium ja Ladec yrittäisi siinä parastaan.\nSelville on jo saatu, että kiinnostus Kisapuistoa kohtaan kasvaisi, jos alueen kaava mahdollistaisi pysyvän liiketoiminnan stadionin yhteydessä. Jos muu ei auta, päättäjien on harkittava kaavan muuttamista, vaikka se tietäisi hankkeen lykkääntymistä entisestään vähintään parilla tai jopa useammalla vuodella mahdollisten, ellei peräti todennäköisten, valitusten johdosta.\nParhaassa tapauksessa tosin pelkkä sitova lupaus kaavamuutoksen puolesta voisi olla kaupungilta ratkaiseva ele, joka vakuuttaisi potentiaaliset rahoittajat.\nToki urheilussa kaikki on suhteellista. Puuttuva yksityinen rahoitusosuus euroa on Kisapuiston pääkäyttäjän, FC Lahden, budjetissa valtava summa. Sitä vastoin jääkiekkoseura Pelicans kerää omilta tukijoiltaan joka vuosi paljon suuremman määrän euroja.\nOlisiko mahdotonta ajatella, että nuo vajaat pari miljoonaa saataisiin kootuksi paikallisilta ja miksei kaukaisemmiltakin yrityksiltä kertaluonteisena avustuksena kauan kaivatulle jalkapalloinvestoinnille ilman, että tukijat saisivat sijoitukselleen sen järisyttävämpää vastinetta kuin ehkä nimikoidut paikat katsomoon ja tuotemerkkinsä stadionin nimeen.\nHyvä uutinen on, että Spatium ja FC Lahti ovat päässeet sopuun stadionin hankesuunnitelmasta. FC Lahti vaikuttaa sitä paitsi suhtautuvan hankkeen ripeään edistymiseen hyvin luottavaisesti. Toivottavasti se merkitsee, että kulissien takana tapahtuu enemmän myönteistä kehitystä kuin julkisuuteen on tohdittu kertoa.\nPelicansin A-nuoret maalin verran alakynnessä – ottelu käynnissä, katso suora lähetys tästä\nJukurit käytti paikkansa avauserässä Pelicansia vastaan


Kansainvälisen diakonian ja humanitaarisen työn kolehtipyhä 17.9. | Suomen ortodoksinen kirkko\nKolehti käytetään diakoniatyöhön Euroopassa ja humanitaariseen apuun Lähi-idän kriisialueella.\nSuomen ortodoksisen kirkon kansainväliseen diakoniaan ja lähetystyöhön erikoistunut järjestö Filantropia ry pyytää seurakuntia kantamaan kolehdin kansainvälisen diakonian ja humanitaarisen avun hyväksi 17.9.2017. Kyseinen päivä on kunniallisen ja eläväksitekevän Ristin ylentämisen juhlan jälkeinen sunnuntai. Kolehti käytetään diakoniatyöhön Euroopassa ja humanitaariseen apuun Lähi-idän kriisialueella.\nNyt kannettava kolehti on muistutus heille, jotka eivät vieläkään pääse kotiin, siitä, ettei heitä ole unohdettu. Kristittynä eläminen on muukalaisena vaeltamista.\nSiihen aikaan eräs lainopettaja kysyi Jeesukselta pannakseen hänet koetukselle: "Opettaja, mikä on lain suurin käsky?" Jeesus vastasi: "Rakasta Herraa, Jumalaasi, koko sydämestäsi, koko sielustasi ja mielestäsi. Tämä on käskyistä suurin ja tärkein. Toinen yhtä tärkeä on tämä: Rakasta lähimmäistäsi niin kuin itseäsi. Näiden kahden käskyn varassa ovat laki ja profeetat." (Matt. 22:35–40)\nTeksti: Filantropia ry


Juuri eronneet Lamar Odom ja Sabrina Parr romanttisilla treffeillä – juhlivat yhdessä vuosipäivää – Stara\nJuuri eronneet Lamar Odom ja Sabrina Parr romanttisilla treffeillä – juhlivat yhdessä vuosipäivää\nViihdeuutiset 15.11.2020, 15:20 · Annukka Heikkilä\nNBA-tähti Lamar Odom suunnitteli tyttöystävänsä Sabrina Parrin kanssa häitä ensi vuodelle. Sabrina Parr ilmoitti kuitenkin hetki sitten purkaneensa kihlauksensa, minkä myötä myös häät oli peruttu. Nyt Odom ja Parr ovat kuitenkin viettäneet romanttista treffi-iltaa yhdessä.\nSabrina Parr ilmoitti juuri Instagram-tarinassaan purkaneensa kihlauksen, mutta nyt pariskunta on kuitenkin juhlinut yhdessä kihlauksen vuosipäivää. Sabrina Parr ja Lamar Odom viettivät yhdessä yötä hotellissa, minkä lisäksi he kävivät romanttisilla treffeillä juhlan kunniaksi.\nPariskunnan hääpäiväksi oli aiemmin ilmoitettu 11. marraskuuta ja moni varmasti miettiikin nyt pitääkö päivämäärä jälleen paikkaansa. Parr kertoi aiemmin, että päätös Lamar Odomin jättämisestä oli naisen mukaan vaikea, mutta hän kuitenkin katsoi, että oli hänen ja hänen lastensa edun mukaista erota miehestä.\nHenkilön Sabrina Parr (@getuptoparr) jakama julkaisu\nHenkilön Lamar Odom (@lamarodom) jakama julkaisu


Terhi Troller moottorivene - Lohja - Nettivene\nHyvä kalavene! Uusi akku, 30l tankki, automaattinen pilssipumppu. Tulpat, startin solenoidi ja peräöljyt vaihdettu. Kaikki toimii niinku pitää. Max.henkilömäärä 5. Mukaan ankkuri, 4x vapatelineitä ja varakanisteri. Koeajomahdollisuus lohjanjärvellä.\nTerhi Troller Moottorivene\nKatso myytävänä olevat Terhi Troller vaihtoveneet »\nNettivene ID 850845


ESITTELYJÄ MUUTAMASTA TUOMARISTA\n"Olen ollut aina kiinnostunut koirista ja lapsesta saakka minulla onkin ollut koiria. Ne rodut, joiden kanssa olen ollut eniten tekemisissä ovat saksanpaimenkoira, löwchen ja lhasa apso. Lhasa apsoja minulla on ollut vuodesta 1979 ja kasvatan rotua edelleen. Kasvateissani on muotovalioita 36 kpl.\nTuomarioikeudet sain vuonna 1994 ja tällä hetkellä minulla on arvosteluoikeudet koko ryhmälle 9. Olen pohjoismaiden lisäksi arvostellut Irlannissa, Saksassa, Hollannissa ja Australiassa."\n"Esitin ensimmäisen kerran näyttelyssä staffordshirenbullterriereitä ja bullterriereitä vuonna 1966 ja vuonna 1968 liityin Irlannin Staffordshirenbullterrieriyhdistyksen ja Bullterrieriyhdistyksen jäseneksi. Olen ollut molemmissa yhdistyksissä puheenjohtajana muutamien vuosien ajan. Tällä hetkellä olen Swords&District Canine Societyn puheenjohtaja ja se järjestää Irlannin toiseksi suurimman kaikkien rotujen näyttelyn. Olen myös toiminut yli 20 vuotta Irlannin Kennelliiton toimikunnissa. Kennelnimeni on "Moindearg".\nTuomariksi valmistuin vuonna 1979 ja arvosteluoikeudet minulla on kaikille terriereille. Irlannin lisäksi olen arvostellut Belgiassa, Saksassa, Suomessa, Ruotsissa, Tanskassa ja Australiassa ja vuonna 2003 arvostelen terriereiden erikoisnäyttelyssä Portugalissa.\nJean Pierre Achtergael\n"Olen Jean Pierre Achtergael Belgiasta ja ikäni on 45 vuotta. Ostin ensimmäisen dalmatiankoirani "Giban" vuonna 1092. Siitä tuli kansainvälinen, Belgian, Ranskan ja Saksan muotovalio.Teetin sillä neljä pentuetta ja useista sen jälkeläisistä tuli muotovalioita. "Giban" jälkeen minulla oli kaksi urosta "Iron" ja "Master" ja narttu "XPepper". Tällä hetkellä minulla on "XPepperin" urospentu "Buster". Kennelnimeli on "Of the Green Garden".\nSain dalmatiankoirien arvosteluoikeudet vuonna 1992, Sen jälkeen olen hankkinut arvosteluoikeudet myös beagleille ja rhodesiankoirille. Belgian lisäksi olen arvostellut Saksassa, mm. dalmatiankoirien erikoisnäyttelyitä."\nGiovan Battista Tabo\n"Olen ammatiltani insinööri ja koiria olen kasvattanut vuodesta 1967 lähtien. Kasvattamani rodut ovat cockerspanieli ja karkeakarvainen mäyräkoira. Kennelnimeni on "Tabasco". Toimin Italian Spanielikerhon puheenjohtajana ja lisäksi kuulun Genovan Kennelpiirin hallituksen ja Italian Kennelliiton tuomaritoimikuntaan. Tuomarioikeudet minulla on ryhmille 4, 8 ja 9 sekä ryhmästä 6 rhodesiankoirille."\n"Kasvatan kultaisianoutajia kennelnimellä "Wheatcroft". Kasvattini ovat voittaneet useita serttejä sekä Englannissa että Euroopassa. Yhdistelmäni valitsen huolella kiinnittäen huomiota luonteeseen, terveyteen, rakenteeseen ja kauniiseen ulkomuotoon. Arvostelen CC-oikeuksilla kultaisianoutajia ja olen arvostellut rotua eri puolilla maailmaa.\nOlen aiemmin ollut graafinen taiteilija, mutta nykyisin toimin ammattivalokuvaajana ja kuviani on useissa julkaisuissa maailmanlaajuisesti. Lisäksi minua kutsutaan usein valokuvaamaan, jopa Australiaan saakka. Olen tehnyt yhdessä Valerie Fossin kanssa CD:n kultaisennoutajan rotumääritelmästä ja sen tulkinnasta."\n"Olen alunperin englantilainen, mutta viimeiset 15 vuotta olen asunut Norjassa. Hankin ensimmäisen rottweilerini vuonna 1976 ja olen osallistunut aktiivisesti sekä näyttelyihin että käyttökokeisiin. Ensimmäinen käyttöpuolen valioni tuli 1985 ja vuotta myöhemmin ensimmäinen muotovalioni. En ole mikään innokas kasvattaja, olen kasvattanut tähän mennessä vain neljä pentuetta. Näistä pentueista on tullut kaksi muotovaliota ja muutama muu on osallistunut käyttökokeisiin.\nRotua aloin arvostella vuonna 1984 päästyäni läpi Englannin Rottweiler Clubin tuomarikokeesta ja ensimmäinen sertti-näyttelyni oli Windsor vuonna 1988. Olen arvostellut Englannin lisäksi Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa.\nKiinostukseni koiriin ei rajoitu pelkästää rottiksiin vaan vuosien aikana olen omistanut noutajia, joiden kanssa olen käynyt kokeissa sekä mopseja, joista yksi kasvattani on tullut Norjan muotovalioksi. Tällä hetkellä treenaan nuorta australian kelpietä ja tavoitteenamme olisi päästä kilpailemaan tottelevaisuuskokeissa."\nLiliane de Ridder-Onghena\n"Aloitin koiraharrastukseni vuonna dalmatiankoirilla vuonna 1966. Yhdessä mieheni Fransin kanssa olemme kasvattaneet rotua kennelnimellä "Irdally's". Lisäksi meillä on ollut muutama irlanninsusikoira ja skotlanninhirvikoira. Emme nykyisin enää kasvata, mutta meillä on kotona kaksi dalmatiankoiraa, neljä petit brabanconia ja yksi pieni portugalinpodengo. Arvostelen kaikkia rotuja ja olen arvostellut kaikissa maanosissa. Olen Belgian Dalmatiankoirayhdistyksen lehden päätoimittaja ja Chihuahua -yhdistyksen sekä Irlanninsusikoira -yhdistyksen puheenjohtaja.\n"Ensimmäisen bedlingtoninterrierini hankin vuonna 1969 ja ensimmäinen pentue syntyi 1970 -luvun alussa. Kasvateissani on paljon muotovalioita ja kasvattejani on viety myös ulkomaille. Vuodesta 1986 lähtien olen omistanut myös englanninvinttikoiria. Tuomariksi Saksassa on melko vaikeata päästä ja aloitin koulutukseni vuonna 1976. Ensimmäiset arvosteluoikeudet minulle myönnettiin 1980 ja vuonna 1990 minulle myönnettiin oikeudet arvostella koko ryhmä 3. Tällä hetkellä minulla on lisäksi arvosteluoikeudet ryhmille 5, 9 ja 10 sekä muutamalle rodulle ryhmästä 2. Olen arvostellut n. 30 eri maassa ja lisäksi useissa Euroopan- ja Maailman Voittaja -näyttelyissä."\n"Olen lapsesta asti ollut tekemisissä koirien kanssa ja edelleen nautin todella paljon siitä, että saan olla mukana tässä harrastuksessa. Vuonna 1973 tuotin Englannista shih tzun - se oli siihen aikaan kuudes shih tzu maassamme. Vuonna 1976 syntyi ensimmäinen pentueeni ja kennelnimeni on "von Oberhausen". Kasvatustyöni on ollut melko pienimuotoista eikä minulla ole ollut kotona koskaan viittä koiraa enempää.\nVuodesta 1985 lähtien olen ollut Itävallan Seura- ja Kääpiökoirayhdistyksen hallituksessa ja vuodesta 2001 alkaen olen toiminut yhdistyksen varapuheenjohtajana. Tuomariurani alkoi vuonna 1987 ja minulla on nyt arvosteluoikeudet kaikille ryhmän 9 roduille sekä muutamille roduille ryhmistä 2 ja 5. Olen kotimaani lisäksi arvostellut mm. Saksassa, Hollannissa, Luxemburgissa, Norjassa, Ruotsissa, Tanskassa, Tshekissa, Slovakiassa ja Italiassa."\n"Aloin käydä näyttelyissä ensimmäisen skotlanninterrierini kanssa vuonna 1974 ja sen jälkeen olen kasvattanut rotua kennelnimellä "Balgair" huomattavan hyvällä menestyksellä. Kasvateistani viisi on saavuttanut Maailman Voittaja -tittelin ja kasvateissani on useita Euroopan Voittajia sekä kansainvälisiä muotovalioitani (viimeisin maailmanvoittajani on muuten nykyisin Suomessa jalostuskäytössä). Kasvatan skotteja edelleen, koska pidän kasvattamisesta ja näyttelyttämisestä, mutta myös sen vuoksi, että mielestäni tuomarin tulisi seurata rotujen muuttumista ja kehittymistä.Tuomariksi valmistuin vuonna 1992 ja olen arvostellut kaikissa pohjoismaissa, useimmissa Euroopan maissa sekä lisäksi Kanadassa."\n"Olen kasvattanut valkoisia länsiylämaanterriereitä vuodesta 1976 ja norfolkinterriereitä vuodesta 1988 kennelnimellä "Peppermint". Olen kasvattanut tai omistanut noin 40 muotovaliota sekä 11 Maailman Voittajaa. Lisäksi meillä on ollut bedlingtoninterrieri ja valkoinen kääpiövillakoira. En ole koskaan kasvattanut kuin korkeintaan kaksi pentuetta vuodessa, koska koirat ovat asuneet kanssamme normaaleina perheenjäseninä. Nykyisin en kasvata enää enkä käytä koiriani näyttelyissä, koska suurin osa viikonlopuistani kuluu arvostelutehtävissä. Ensimmäiset arvosteluoikeuteni sain vuonna 1983 ja vuonna 1999 minulle myönnettiin kaikkien rotujen arvosteluoikeudet. Olen arvostellut lähes kaikissa Euroopan maissa sekä lisäksi Argentiinassa, Australiassa, Kanadassa, USA:ssa, Thaimaassa ja Etelä-Afrikassa.\nToimin Saksan Kennelliiton rotumääritelmätoimikunnan puheenjohtajana ja olen kääntänyt n. 50 rodun rotumääritelmät englannista saksaksi (ja toisin päin) FCI:lle. Olen myös tuomaritoimikunnan puheenjohtaja ja Saksan Terrieriyhdistyksessä koulutan uusia terrierituomareita. Junior handler -toiminta on aina kiinnostanut minua (tyttäreni kilpaili aikoinaan menestyksekkäästi) ja olen tehnyt Saksan Kennelliitolle esitteen Junior Handler -toiminnasta joka on myös käännetty venäjäksi - olen pitänyt Moskovassa esitelmän Junior Handler -toiminnasta sekä tuomareille että toimihenkilöille. Lisäksi olen kirjoittanut ensimmäisen saksankielisen kirjan esittämisestä ja toisen kirjan, jossa opastetaan, kuinka lasten ja koirien yhteiselämä perheessä sujuu."\n"Näyttelyurani alkoi 12-vuoden iässä, jolloin aloitin esittää pitkäkarvaisia collieita ja vieläpä kohtuullisella menestyksellä. Vuonna 1963 ostimme ensimmäisen afgaaninvinttikoiran ja hetken päästä toisen - ne molemmat voittivat vara-sertin. Vuonna 1964 menin naimisiin ja missä tapasinkaan vaimoni Brendan ensimmäisen kerran - Bellevue -kennelissä. Paitsi että kävimme näyttelyissä collieiden ja afgaanien kanssa, kävimme myös juoksukilpailuissa kahden juoksulinjaisen englanninvinttikoiran kanssa ja sitä harrastamme myös nykyisin.\nEnsimmäisen afgaaninarttumme pennuista kaksi tuli muotovalioksi ja niistä Ch Oregane Tarragon of Karnak oli hyvin kuuluisa koira. Sen sisaren ensimmäisistä pennuista viisi tuli muotovalioksi, joka yhä edelleen on ennätys. Afgaaninkasvateissamme on yhteensä 21 muotovaliota ja lisäksi yhdestä whippetistämme on tullut muotovalio.\nArvosteluoikeudet minulla on useisiin Britannian Hound -ryhmän rotuihin ja joissain Euroopan maissa saan arvostella myös muita rotuja serttioikeuksin. Olen arvostellut useissa maissa eri puolilla maailmaa ja muistan vieläkin ensimmäisen arvostelumatkan Suomeen. Tällöin arvostelin salukit Kennelliiton näyttelyssä ja ne salukit olivat parhaita, mitä olen koskaan ennen sitä tai sen jälkeen arvostellut. Neljä kuukautta Turun näyttelyn jälkeen suuntaan toista kertaa arvostelumatkalle USA:han."\nGitte Finnich Pedersen\n"Olen kohta keski-iän saavuttava tuomari Tanskasta ja olen ollut aktiivisesti mukana pohjoismaisissa koiratouhuissa lapsuudestani lähtien. Yhdessä mieheni Johnin kanssa olemme kasvattaneet metsästyskoiria vuodesta 1979 lähtien kennelnimellä "Olympos". Kasvatustyömme alkoi basset houndeilla, nykyisin kasvatamme bracco italianoja ja olemme tuoneet rodun ensimmäiset edustajat Skandinaviaan n. 11 vuotta sitten. Hienoin hetki kasvatustyössä on ollut ehdottomasti Tanskan Vuoden Koira -tittelin saavuttaminen. Kasvattiuroksemme Olympos Felice Anno Nuovo saavutti tuon arvon vuosina 1998 ja 2000.\nArvosteluoikeudet minulla on kaikille ryhmän 4 ja 6 roduille sekä muutamille roduille ryhmistä 1,2,7 ja 9. "\n"Olen harrastanut metsästystä koko ikäni, joten sen seurauksena on myös harrastamani koirarotu tullut valituksi. Vuonna 1967 hankin ensimmäisen suomenajokoirani (olin aiemmin harrastanut metästystä mäyräkoirien kanssa) ja edelleenkin minulla on suomenajokoira, tällä hetkellä uros, joka on vuonna 1976 hankkimani suomenajokoiranartun viidettä sukupolvea. Kasvatustyöni on ollut pienimuotoista, mutta mm. kasvattini Fisherman's Esii on kolmoisvalio ja se saavutti seitsemän kertaa elitklassin ykköstuloksen - viimeisen 11-vuotiaana. Olen ollut hyvin uskollinen suomenajokoiralle, koska sillä on hyvä metsästysvietti ja se on rotuna erittäin kaunis koira.\nVuodesta 1976 lähtien minulla on ollut myös jämtlanninpystykorvia sekä harmaa norjanhirvikoiria.\nUlkomuototuomariksi valmistuin vuonna 1991 ja arvostelen rotuja ryhmistä 4,5,6 ja 7. Koetuomarina olen toiminut jo 35 vuotta. Yhdistystoimintakaan ei ole vierasta, olen Västergötaland Stövarklubin puheenjohtaja."\n"Ensimmäinen koirani oli sekarotuinen saksanseisoja. Sen ikääntyessä aloin etsiä uutta koiraa ja halusin puhdasrotuisen koiran. Otin yhteyttä Itävallan Kennelliittoon ja löysin kiinnostavan rodun, joka tuolloin oli vielä Euroopassa melko tuntematon. Uusi koirani oli rhodesiankoira ja tämän rodun kautta opin tuntemaan kaikki koiramaailman kiemurat. Vuosina 1983-1988 toimin aktiivisesti Itävallan Rhodesiankoirayhdistyksessä. Vuodesta 1988 lähtien kiinnostukseni kohde on ollut basenji. Kun muutin maaseudulle, oli mahdollista aloittaa kasvatustyö ja ensimmäinen pentue syntyi vuonna 1990, kennelnimeni on "Jangua". Tällä hetkellä saan palvella kotonani kuutta basenjia jotka ovat iältään 4 - 14 -vuotiaita. Noin vuosi sitten kuoli viimeinen rhodesiankoirani, mutta pääsiäisenä hain uuden koiran - isosveitsinpaimenkoiran.\nUlkomuototuomariksi valmistuin vuonna 1992 ja arvosteluoikudet minulla on FCI:n ryhmille 1 ja 2 sekä lähes kaikille roduille ryhmästä 5 ja muutamalle rodulle ryhmästä 9. Itävallan lisäksi olen arvostellut useissa Euroopan maissa. Koirien arvosteleminen on elämääni rikastuttava asia ja teen kovasti töitä sen eteen, että minusta joskus tulisi kaikkien rotujen tuomari.\nOdotan innolla tulevaa matkaani Suomeen, sillä Suomessa on hyviä koiria, erittäin miellyttäviä näytteilleasettajia ja erittäin ystävällinen ilmapiiri."\n"Hankin ensimmäisen sileäkarvaisen noutajani vuonna 1967 ja on ollut ilo jakaa elämäni tämän mukavan rodun kanssa. Kasvatustyössä ja näyttelyissä olen mielestäni saavuttanut kohtuullista menestystä - vuonna 2001 valmistui kuudennen sukupolven muotovalio. Lisäksi olen itse ollut mukana sekä erittäin monet kasvateistani metsästyskokeissa. Kiinnostukseni koiraharrastusta kohtaan lisääntyi ja niinpä löysin itseni tuomarikursseilta vuonna 1975 edesmennen Kay Holmesin (Pentavy) kannustamana. Arvostelen serttioikeuksilla paitsi sileäkarvaisia noutajia myös labradorinnoutajia, kultaisianoutajia, kiharakarvaisia noutajia ja englanninspringerspanieleita. Olen arvostellut useissa eri maissa eri puolilla maailmaa. Vuosi 2001 oli mieleenpainuva sillä elokuussa arvostelin Best In Show United Retriever's Championship -näyttelyssä ja lokakuussa ensimmäisena brittituomarina United Retrievers Clubin näyttelyssä Sydneyssä Australiassa. Siellä BIS-koirani oli labradorinnoutaja Grand Ch Driftway Regal Oak - todella ihana koira! Vuonna 2004 arvostelen toistamiseen USA:ssa flattien erikoisnäyttelyn."\nMinusta on erittäin kiinnostavaa seurata ja arvostella lintukoirarotuja kehässä, mutta vielä enemmän nautin niiden työskentelystä maastossa. Olen kirjoittanut kirjan sileäkarvaisista noutajista ja tällä hetkellä kehittelen kansainvälisiä flattisivuja.\n"Vuonna 1973 hankin ensimmäisen koirani ja se oli airedalenterrieri. Harrastin sen kanssa erilaisia koe- ja kilpailumuotoja menestyksekkäästi - niin kesällä kuin talvellakin. Vuonna 1978 hankimme ensimmäisen kääpiösnautserin ja siitä alkoi rodun kasvatustyö kennelnimellä Tmavi Knir. Kasvatamme kahta väriä, mustia sekä musta-hopeita. Kasvateissamme on useita kansainvälisiä muotovalioita sekä myös yksi maailmanvoittaja.\nUlkomuototuomarioikeudet sain vuonna 1980 ja arvostelen pääasiassa rotuja ryhmistä 1, 2 ja 3. Olen arvostellut Venäjällä, Latviassa, Eestissä, Valkovenäjällä, Kazakhstanissa ja Ukrainassa sekä nyt toisen kerran Suomessa. Olen ollut yhdistytoiminnassa mukana Venäjän Snautserikerhoissa ja olen ollut mukana järjestämässä Snautsereiden erikoisnäyttelyitä Pietarissa. Olen myös kirjoittanut kirjan kääpiösnautsereista, joka julkaistiin Venäjällä vuonna 1999,"\n"Ensimmäisen koirani hankin vuonna 1968 ja se oli hopeanvärinen kääpiövillakoira "Quarter of Tellot". 1970-luvulla Belgianpaimenkoira Malinoisin nimeltään "Yif" ja sen kanssa osallistuin useisiin palveluskoirakokeisiin.\nVuonna 1972 kerhomme järjesti ensimmäisen näyttelyn ryhmille 1 ja 2 ja se oli hetki, josta alkoi kiinnostukseni belgianpaimenkoiriin ja erityisesti groenendaeleihin. Tämän näyttelyn organisaation kautta tutustuin herra G Tangheen, joka ehdotti minulle, että alkaisin kasvattaa myös schipperkejä, belgialaista rotua, joka sillä vuosikymmenellä oli hieman retuperällä kotimaassaan. Vuonna 1975 sain kennelnimeni "de la Quièvre" ja siitä lähtien olen kasvattanut belgianpaimenkoiria ja schipperkejä ja koiriani on mennyt eri puolille maailmaa ja myös valioita on tullut paljon.Vuodesta 1978 lähtien olen toiminut Belgianpaimenkoirayhdistyksen sihteerinä ja sen\njälkeen saman yhdistyksen puheenjohtajana 1991 ja vuonna 1995 minusta tuli Union Royale des Clubs de Berger Belge puheenjohtaja. Tuomariksi olen valmistunut vuonna 1981 ja olen arvostellut kaikkialla Euroopassa, USA:ssa, Argentiinassa ja Australiassa. Toimin myös monessa belgialaisessa rotujärjestössä joko puheenjohtaja, varapuheenjohtajana tai hallituksen jäsenenä."\nKarin ensimmäinen koira oli lakelandinterrieri, mutta beagle oli rotu jota hän kasvatti. Tätä kautta hän hankki myös ajokoetuomarin pätevyyden. Lisäksi Kari on omistanut boksereita ja terriereitä; bokserin ollessa kuitenkin "se" rotu. Ulkomuototuomariksi Kari valmistui vuonna 1969 ja hän on ollut jo parikymmentä vuotta kaikkien rotujen tuomari. Arvostelutehtävät ovat vieneet häntä kaikkiin maanosiin.Kari Järvinen on toiminut usean eri rotujärjestön luottamustehtävissä, mm.puheenjohtajana, sekä Pohjoismaiden Kennelunionin ja FCI:n useissa eri luottamustehtävissä ja hallituksessa. Tällä hetkellä Kari on Suomen Kennelliiton valtuuston puheenjohtaja sekä FCI:n hallituksen jäsen.\nLehtinen on kasvattanut cockerspanieleita ja mustia snautsereita. Ensimmäinen cockerspanielipentue syntyi vuonna 1950. Norwichinterriereista Lehtinen oli kiinnostunut jo 1960-luvulla, kun rotu tuli maahan ja norwichinterrierikasvatukseen hän on vaikuttanut Rivale -kennelin kautta. Yhdistystoiminnassa Lehtinen on ollut aktiivisesti mukana, mm. Suomen Kääpiökoirayhdistyksen varapuheenjohtaja ja hallituksen jäsen, Etelä-Suomen Spanielikerhon puheenjohtaja ja hän toiminut myös useissa Suomen Kennelliiton eri toimikunnissa.\nTuomariksi Lehtinen pätevöityi kaikkien aikojen nuorimpana vuonna 1953 ja tällä hetkellä hänellä on oikeus arvostella kaikkia rotuja. Arvostelumatkat ovat vieneet Lehtistä ympäri maailmaa kaikkiin maanosiin ja hänen kalenteristaan on vaikea löytää vapaata viikonloppua useampaan vuoteen.\nMarja on elänyt ikänsä koirien kanssa. Lapsuuden kodissa oli saksanpaimenkoiria kotikoirina. Ensimmäiset näyttelykoirat olivat pitkäkarvaisia bernhardinkoiria, mutta naimisiin mentyään taloon tuli aviopuolison mielestä helppohoitoisempi, aina pihalla viihtyvä rotu - lapinporokoira. Tosin myöhemmin koirat kyllä nukkuivat sisällä sängyssä. Lapinporokoiria Marja on kasvattanut kennelnimellä "Toiskan" 30 vuotta. Vuonna 1984 Talvitiet muuttivat Helsinkiin ja Marjan mielestä lapinporokoira ei ollut oikein kaupunkirotu ja tällöin hankittiin skotlanninterrieri. Hieman myöhemmin hankittiin uusi rotu eli dandiedinmontinterrieri ja tätä rotua Marja on kasvattanut tyttärensä Ninan kanssa 12 vuotta kennelnimellä "Winterways". Muutettuaan maalle Talvitiet hankkivat kaksi bouvieria Hollannista. Marja on toiminut useissa eri rotujärjestöissä useissa eri tehtävissä.\nTällä hetkellä Marja on Suomen Kennelliiton hallituksen jäsen, FCI:n näyttelytoimikunnan puheenjohtaja ja tuomaritoimikunnan jäsen, Suomen Kennelliiton ulkomuototuomari- ja näyttelytoimikunnan puheenjohtaja sekä Lappalaiskoirat ry:n puheenjohtaja.\nLuis Pinto Teixeira, Portugali\nTeixeira on kasvattanut ja omistanut saksanpaimenkoiria, irlanninsettereitä, boksereita, cockerspanieleita, beagleja, mäyräkoiria ja kiinanpalatsikoiria. Vuodesta 1992 lähtien perheessä on ollut kultaisianoutajia. Tuomariksi Teixeira valmistui 1975 ja kaikkien rotujen tuomari hänestä tuli vuonna 1985. Hän on arvostellut kaikissa maanosissa - noin 55 eri maassa ja lähes 600:ssa näyttelyssä. Portugalin Kennel Clubin hallituksen jäsen Teixeira oli 1989 ? 1990 ja Ulkomuototuomaritoimikunnan jäsen 1996 - 2000. Ammatiltaan hän on tie- ja vesirakennusinsinööri.\nPaula sai ensimmäisen koiransa vuonna 1961 ja se oli rodultaan karkeakarvainen kettuterrieri. Ensimmäinen pentue syntyi vuonna 1968 ja sen jälkeen kennelnimellä "Wolfheart" on syntynyt yli 200 pentuetta, rotuina sileä- ja karkeakarvainen kettuterrieri, englanninspringerspanieli ja pitkäkarvainen mäyräkoira. Paulan kasvatteja on matkannut n. 15 maahan ja monet niistä ovat saavuttaneet paitsi muoto- mutta myös käyttövalion arvoja. Paula toimi parinkymmenen vuoden ajan ammattitrimmaajana ja sinä aikana hän myös esitti näyttelyissä useita eri rotuja. Tuomariura alkoi vuonna 1976 ja nykyisin Paula on kaikkien rotujen tuomari sekä lisäksi luolakoetuomari.. Suomen lisäksi hän on arvostellut kautta maailman noin 40 maassa. Paula on toiminut useissa eri yhdistyksissä useissa eri viroissa ja hän on ollut mm. Koiramme -lehden päätoimittajana viisi vuotta. Tällä hetkellä hän Ulkomuototuomariyhdistyksen puheenjohtaja, Suomen Kennelliiton Näyttely- ja ulkomuototuomaritoimikunnan jäsenenä ja Lahden KV-näyttelyn puheenjohtaja (näyttelyn sihteerinä hän toimi lähes 30 vuotta). Vuonna 1995 Paula ryhtyi freelance toimittajaksi ja valokuvaajaksi ja hän toimii useiden ulkomaisten koiralehtien kirjeenvaihtajana. Useita ansiomerkkejäkin on kertynyt, mm. Suomen Kennelliiton kultainen ansiomerkki.\n"Olen kasvanut koko ikäni koirien parissa - kotonamme oli lähinnä metsästyskoiria, mm. jämtlanninpysytkorvia, harmaa norjanhirvikoiria ja dreevereitä. Olen kuitenkin aina "tiennyt" että haluan bokserin ja kun täytin 16, sain ensimmäisen sellaisen. Vähän tämän jälkeen minulle tuli mahdolliseksi ostaa keltainen 5 -kuinen narttupentu, Qaleheros Jasmin. Se oli syntynyt Suomessa ja oli Ruotsin vuoden 1972 näyttelykoiran, Ch Wedge Hollos Sam's Sonin tytär. Jasminista tuli muotovalio ja se antoi hyvä alun bokserikasvatuksellemme. Kennelnimemme on "Teamwork Boxers" ja mieheni Sven-Einarin kanssa olemme kasvattaneet boksereita pienimuotoisesti vuodesta 1976 lähtien. Mieheni on myös aktiivisesti mukana, hän on koetuomari, luonnetestituomari ja työskentelee palveluskoirien parissa. Lähes jokaisessa pentueessamme on valmistunut ainakin yksi valio ja monet ovat pärjänneet koepuolella hyvin - aina erikoisvoittajaluokkaan saakka. Ulkomuototuomariksi valmistuin vuonna 1998 ja saman vuoden toukokuussa arvostelin ensimmäisen erikoisnäyttelyni. Olen arvostellut boksereiden erikoisnäyttelyitä Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa ja olen erityisen otettu siitä, että minut on kutsuttu arvostelemaan Hollantiin, Atibox -näyttelyyn, ensi vuonna. Arvosteluoikeudet minulla on useille roduille ryhmistä 1 ja 2. Olen arvostellut suursnautsereiden, bouvierien, rottweilereiden ja hovawartien erikoisnäyttelyitä paitsi Ruotsissa myös Norjassa.\nOdotan todella mielenkiinnolla arvostelutehtävää Winter Dog Showssa, sillä nykyisin suomalaiset koirat käyvät usein Ruotsissa ja ne ovat todella korkealuokkaisia - tulee siis olemaan jännittävä kokemus saada arvostella Turussa."\nJESPER ANDERSSON valmistui kaikkien aikojen nuorimpana ruotsalaisena ulkomuototuomariksi vuonna 1996, vain 25-vuotiaana. Nykyään hänellä on oikeudet arvostella noin 20 rotua ryhmistä 1, 5 ja 9.\nJesper Anderssonilla on ollut koiria pienestä pojasta alkaen ja hän kasvattaa kennelnimellä Eternity belgianpaimenkoiria yhdessä vaimonsa Karinin kanssa. Jesper Anderssonin kotisivut löydät osoitteesta http://home3.swipnet.se/~w-31773\nNINA KARLSDOTTERilla on kaksi harrastusta yli muiden, koirat ja moottoripyörät. Koiria hänellä on ollut vuodesta 1971 ja hänen oma rotunsa on kääpiösnautseri, joita hän kasvattaa kennelnimellä Impact´s.\nUlkomuototuomariksi Nina Karlsdotter pätevöityi vuonna 1987 ja tällä hetkellä hän arvostelee rotuja kaikista muista ryhmistä paitsi 4 ja 7. Pohjoismaiden lisäksi Nina Karlsdotterilla on ollut tuomaritehtäviä Liettuassa, Venäjällä, Belgiassa, Irlannissa ja Australiassa.\nCHARLOTT SANDBERGin vanhemmat ovat kasvattaneet koiria 1950-luvulta lähtien ja niinpä Charlott ja hänen sisarensa Ulrica Göransson ovat kasvaneet koirien keskellä ja oppineet varhain, että kasvatustyö on sekä vaikeaa että konstikasta.\nAluksi perheessä oli tiibetinterriereitä ja vanhaenglanninlammaskoiria, vuonna 1965 mukaan tuli partacollie. Charlotten äidin kennelnimi on Farmarens ja Charlotten ja Ulrican kennelnimi Sunstaffs. Kasvatus on melko pientä ja sisarukset painottavat erityisesti luonnetta yhdistettynä rodunomaiseen ulkonäköön.\nCharlott valmistui ulkomuototuomariksi vuonna 1992 ja Pohjoismaiden lisäksi hän on arvostellut Hollannissa ja Yhdysvalloissa.\nÅKE SJÖSTRÖM on harrastanut koiria vuodesta 1948 ja ulkomuototuomariksi hän valmistui parikymmentä vuotta myöhemmin. Hänen oma rotunsa on karkeakarvainen saksanseisoja, joita hän kasvattaa kennelnimellä Hojt.\nÅke Sjöström arvostelee ryhmiä 4-10 ja hän on arvostellut kaikissa Pohjoismaissa. Tämän jo eläkkeellä olevan metsänhoitajan kiinnostuksen kohteita ovat metsästys, riistanhoito ja linnut sekä matkustelu.\nJOUKO AHTIAISEN omia rotuja ovat olleet suomenpystykorva, karjalankarhukoira, labradorinnoutaja, berninpaimenkoira ja mustaterrieri. Kasvatustyötä hän on tehnyt vuodesta 1965 kennelnimellä Hamssin ja ulkomuototuomariksi hän pätevöityi vuonna 1974.\nJouko Ahtiainen on toiminut oman kennelpiirinsä puheenjohtajana 21 vuotta ja hänet on palkittu Suomen Kennelliiton kultaisella ansiomerkillä. Vapaa-aikaan kuuluu metsästys.\nPAULA REKIRANTA kasvattaa dalmatiankoiria kennelnimellä Dagazza. Aikaisemmin hänellä on ollut basset hound ja skotlanninterriereitä, tällä hetkellä hän omistaa myös karkeakarvaisen mäyräkoiran.\nMARJO JAAKKOLAn oma rotu on walesinspringerspanieli, joita hän on kasvattanut vuodesta 1992 kennelnimellä Benton. Aikaisemmin vuonna 1999 ulkomuototuomariksi pätevöityneellä Marjo Jaakkolalla on ollut snautsereita ja cockerspanieleita.\nCRISTIAN VANTU kasvattaa cockerspanieleita yhdessä vaimonsa kanssa kennelnimellä St.Anne´s. Hän arvostelee ryhmiä 2, 3, 4, 7 ja 8.\nOlen nelivitonen yrittäjä Lumijoelta. Perheeseen kuuluu vaimo, kolme lasta, liuta koiria ja lauma hevosia.\nKoiraharrastukseni alkoi joskus 35 vuotta sitten, joten siihen mahtuu monenlaista koiraa ja paljon tapahtumia. Aloitin karhukoirasta, joka oli koko perheen lemmikki. Sitten tuli saksan- paimenkoira, jonka kanssa harrastettiin tokoa.\nNäyttelyharrastuksiin tulin 1980-luvun alkupuolella tanskandoggeilla. Pian kuvioon tulivat myös yorkshirenterrierit. Doggit vaihtuivat 1990-luvulla hevosiin ja yorkkilauma kasvoi vaimoni koirilla ja taloon tulivat myös silkkiterrierit. 1980-luvulla omistin myös englannin- bulldoggin ja 1990-luvulla taloon tuli salukeita ja yksi powder puff. 2000-luvulla meille on tullut kaksi westiä.\nKasvatustyö tuli kuvaan 1980-luvulla: pentue doggeja, kolme bulldoggeja ja säännöllinen kasvatustyö yorkeilla. Tänä päivänä kasvatustyö on kokonaan vaimoni nimissä.\nTuomarioikeudet olen saanut 1999 yorkshirenterriereille. Tällä hetkellä arvostelen suurinta osaa terrieriryhmää, tanskandoggeja ja englanninbulldoggeja. Olen arvostellut Suomen lisäksi Ruotsissa, Hollannissa ja Venäjällä.\n"Olen elänyt koirien kanssa aina - isälläni oli aikanaan kiinanpalatsikoiria, joiden kanssa kävin jo pikkutyttönä näyttelyissä. Ensimmäisen pitkäkarvaisen collieni hankin vuonna 1967. Vuoteen 1973 mennessä tajusimme, että koiraharrastus on meitä varten ja niinpä myimme firmamme Lontoossa ja muutimme Norfolkiin, johon perustimme karanteenikennelin. Vuonna 1974 hankimme ensimmäinen lyhytkarvaisen collien ja siitä alkoi rodun kasvatustyö.\nOlen myös kasvattanut valioita myös labradorinnoutajissa.\nUlkomuototuomariksi valmistuin vuonna 1983 ja sen jälkeen olen arvostellut 33:ssa näyttelyssa Englannissa. Arvostelen pitkä- ja lyhytkarvaisia collieita, border collieita, partacollieita ja shetlanninlammaskoiria.\nOlen arvostellut Ison-Britannian lisäksi Italiassa, Espanjassa, Hollannissa, Belgiassa, Sveitsissä, Maltalla, Suomessa, Tanskassa, Ruotsissa, Unkarissa, Baltian maissa, Argentiinassa ja Etelä-Afrikassa."\nPENNY COOKE, Iso-Britannia\n"Hankin ensimmäisen kultaisennoutajani vuonna 1970 - sitä ennen minulla oli labradorinnoutajia. Vuonna 1980 syntyi ensimmäinen valiokasvattini, uros "Sherida Sirdar". Se on jättänyt paljon hyviä jälkeläisiä ja etelä-Euroopassa sillä on lukuisia kansainvälisiä valioita. Se on myös takana kaikissa minulla tällä hetkellä jalostuskäytössä olevissa koirissa ja Sirdarin pojat ja pojanpojat ovat olleet perustana useiden kennelien kasvatustyölle Ranskassa ja Italiassa.\nOma kasvatustyöni ei ole ollut kovin runsasta - noin kolmessakymmenessä vuodessa 27 pentuetta. Minulla on kyllä kenneltilat, mutta koirani - 7 kappaletta - asuvat kotona ja kenneltilat ovat tyhjänä! Mutta kultsut tarvitsevat ihmistä yhtä paljon kuin me tarvitsemme kultsuja lähellemme!\nTuomariurani alkoi Open Show -tasolla vuonna 1986 ja serttioikeudet sain vuonna 1988."\nTORBJÖRN GRANHEIM, Norja\n"Olen aina ollut "koirahullu" ja pääsisällön elämässäni muodostavat koirat. Olen syntynyt ja kasvanut ajokoirien, buhundien ja harmaiden norjanhirvikoirien keskellä. Ensimmäinen oma koirani oli hygeninajokoira, jonka ostin vuonna 1972. Olen ollut rodulle uskollinen siitä saakka, mutta tällä hetkellä perheessämme on myös dunkerinajokoiran pentu.\nUlkomuototuomarina olen toiminut n. 20 vuotta (olen myös koetuomari) ja ensimmäiset oikeuteni sain ajokoirille, beagleille ja dreevereille. Nyt minulla on arvosteluoikeudet ryhmiin 4, 6 ja 7, suurimmalle osalle ryhmästä 5 sekä muutamille roduille ryhmästä 2.\nOlen arvostellut kotimaani lisäksi muutaman kerran Ruotsissa ja Suomessa. Olen luultavasti ensimmäinen ja ainoa norjalainen tuomari, joka on arvostellut suomenajokoirat erikoisnäyttelyssä Suomessa - tämä oli Vaasassa vuonna 2000.\n"Sain ensimmäisen koirani, karkeakarvaisen kettuterrierin, vuonna 1961 ja heti alusta alkaen osallistuin rotujärjestötoimintaan, tottelevaisuuskoulutuksen ja metsästyskoulutukseen. Ensimmäinen kettuterrieripentueeni syntyi vuonna 1968 ja siitä alkoi kasvatustyöni, joka käsittää tähän päivään mennessä yli 200 pentuetta sileä- ja karkeakarvaisia kettuterriereitä, englanninspringerspanieleita ja pitkäkarvaisia mäyräkoiria kennelnimellä "Wolfheart". Kasvattejani on viety n. 15 maahan, valioiden määrää en ole koskaan laskenut, mutta niitä lienee sadan kieppeillä, kansainvälisiä valioita n. 30 ja mukaan mahtuu myös käyttövalioita. Yksi menestyneimpiä kasvattejani on sileäkarvainen kettuterrieri Wolfheart Nutcracker, joka oli Vuoden Terrieri 1976. Tällä hetkellä minulla on kotona 15 kettuterrieriä ja kaksi kissaa. Kasvatustyö ja näyttelyttäminen on jäänyt hyvin pieneen mittakaavaan lukuisien arvostelutehtävien vuoksi.\nToimin ammattitrimmaajana kaikille roduille n. 20 vuotta ja esitin myös paljon eri rotuisia koiria. Tuomariksi valmistuin vuonna 1976 ja kaikkien rotujen tuomari minusta tuli 1996. Suomen lisäksi olen arvostellut 35 eri maassa kaikissa maanosissa ja näyttelyihin sisältyy mm. useita Euroopan Voittaja -näyttelyitä, Windsor ja Richmond Isossa-Britanniassa, Chicagon "Christmas Circuit" ja Irlannin St.Patrick's Day Show.\nToimin myös terriereiden ja mäyräkoirien luolakoetuomarina.\nOlen kuulunut Salpausselän Kennelpiirin hallitukseen 25 vuotta ja tällä hetkellä olen sen puheenjohtaja. Puheenjohtajana toimin myös Ulkomuototuomarit ry:ssän sekä Lahden Kansainvälisessä Koiranäyttelyssä (jonka sihteerinä toimin 25 vuotta). Olen myös kuulunut eri rotujärjestöjen hallituksiin ja toimikuntiin, mm. Suomen Terrierijärjestön puheenjohtajana.\nSuomen Kennelliitton "Koiramme" -lehden päätoimittajan virkaa hoidin viisi vuotta, mutta koska matkustelen paljon, ei säännöllinen työaika oikein sovi minulle ja niinpä ryhdyin freelance -toimittajaksi noin viisi vuotta sitten. Toimin tällä hetkellä kirjeenvaihtajana Koiramme -lehdelle ja Jahti -lehdelle sekä kuudelle ulkomaiselle kennelalan julkaisulle. Lisäksi artikkeleitani ja kuviani on julkaistu sanoma- ja aikakauslehdissä sekä kirjoissa.\nOlen kuulunut useampaan Suomen Kennelliiton toimikuntaan - tällä hetkellä kuulun Ulkomuototuomari- ja näyttelytoimikuntaan."\nSVEIN HELGESEN, Norja\n"Olen kasvattanut kennelnimellä "Tanac" lhasa apsoja ja cockerspanieleita ja lisäksi olen omistanut muutaman tiibetinspanieli ja griffonin. Kasvattini (lhasa apso) on ollut vuoden koira Norjassa 1986 ja valiojälkeläisiä kasvateistani on tullut noin 60.\nTuomariksi valmistuin n. 12 vuotta sitten ja arvostelen tällä hetkellä kaikki rodut ryhmistä 3 ja 9 sekä erinäisen määrän muita rotuja useammasta eri ryhmästä - seuraavaksi tavoitteenani on arvoostella kaikkia ryhmän 5 rotuja.\nPohjoismaiden lisäksi olen arvostellut Venäjällä, Itävallassa, Thaimaassa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa."\nTHEO KJELLSTRÖM, U.S.A\n"Ensimmäinen puhdasrotuinen koirani oli pitkäkarvainen collie, jonka hankin vuonna 1943. Siitä lähtien olen kasvattanut koiria ja käynyt näyttelyissä. Olen kasvattanut ja/tai omistanut valioita pitkä- ja lyhytkarvaisissa collieissa, shetlanninlammaskoirissa, bouviereissa, black and tan coonhoundeissa, basset houndeissa, beagleissa ja unkarinvizsloissa.\nTuomariurani alkoi n. 40 vuotta sitten ja olen arvostellut Euroopassa 17 eri maassa sekä Aasiassa USA:n lisäksi.\nOlen arvostellut kahdesti Suomessakin ja odotan innolla arvostelumatkaani Turkuun."\nFRANCES KRALL, Iso-Britannia\n"Olen kasvattanut ja näyttelyttänyt koiria yli 30 vuotta. Kasvatin ensin tanskandoggeja ja vuonna 1981 hankimme mieheni kanssa ensimmäisen suursnautserimme. Molemmissa roduissa kasvateistamme on tullut muotovalioita ja viimeiset viisi vuotta olemme olleet menestykseimmät suursnautserikasvattajat Englannissa. Kasvatamma myös ranskanbulldoggeja ja kennelnimemme on "Jafrak".\nNIKSA LEMO, Kroatia\n"Kasvatan mustia kääpiösnautsereita kennelnimellä "All-Lemo's". Tuomariksi olen valmistunut vuonna 1992 ja arvosteluoikeudet minulla on kaikkiin ryhmän 2 rotuihin. Olen arvostellut kotimaani lisäksi Espanjassa, Portugalissa, Gibraltarilla, Italiassa, Sloveniassa, Jugoslaviassa, Saksassa, Hollannissa, Puolassa, Venäjällä ja USA:ssa.\nOlen ammatiltani apulaisprofessori ja toimin Zagrebin yliopistossa, alana koirien kehittyminen, genetiikka ja koirien jalostus."\nCHRISTIAN LENEUF, Ranska\n"Olen kasvattanut kennelnimellä "Kolyma River" siperianhuskyjä vuosina 1975 - 1996. Tällä hetkellä minulla on kotona kolme huskyä, mutta en kasvata rotua enää. Vuosina 1980 - 1990 kasvatin myös akitoita.\nVuodesta 1989 lähtien olen toiminut Ranskan Siperian Husky -yhdistyksen puheenjohtajana ja kuulun myös Ranskan Chow Chow -yhdistyksen hallitukseen sekä Ranskan Kennelliiton vetokoiratoimikunnan hallitukseen.\nArvostelen tällä hetkellä kaikki rodut ryhmästä 5 sekä useita rotuja muista ryhmistä."\n"Ensimmäisen koirani hankin vuonna 1974 ja se oli sih tzu. Vuonna 1980 ostin ensimmäisen lhasa apsoni ja kasvatan rotua pienimuotoisesti kennelnimellä "Spinmatic". Olen myös omistanut Norjan ensimmäisen kansainvälisen tiibetinterrierivalion, "Tintavon Darth Vaderin".\nOlen arvostellut lhasa apsojen erikoisnäyttelyn Englannissa, Ruotsissa ja Norjassa, lisäksi olen arvostellut kaikkien rotujen näyttelyissä Ruotsissa ja Norjassa. Arvostelen nyt ensimmäistä kertaa Suomessa ja olen hyvin iloinen tästä tehtävästä."\nGILLIAN MCDOWELL, Irlanti\n"Vuodesta 1968 alkaen olen kasvattanut basset houndeja, sitä ennen minulla oli labradorinnoutajia. Yhdessä mieheni Rodneyn kanssa olemme kasvattaneet myös keskikokoisia villakoiria ja faarokoiria ja tällä hetkellä kasvatamme myös karkeakarvaisia kääpiömäyräkoiria.\nToimin tällä hetkellä Irlannin Bassetyhdistyksen sihteerinä.\nUlkomuototuomari minusta tuli vuonna 1976 ja arvostelen useita rotuja eri ryhmistä. Irlannin lisäksi olen arvostellut useassa Euroopan maassa sekä Etelä-Afrikassa"\nRODNEY MCDOWELL, Irlanti\n"Vuosina 1953 - 1973 kasvatin keskikokoisia villakoiria ja vuodesta 1973 eteenpäin yhdessä vaimoni kanssa olemme kasvattaneet basset houndeja, faaraokoiria ja karkeakarvaisia kääpiömäyräkoiria.\nToimin Villakoirakerhon puheenjohtajana parikymmentä vuotta ja Irlannin Kennelliiton varapuheenjohtaja useita vuosia. Tällä hetkellä olen Irlannin Bassetyhdistyksen puheenjohtaja.\nTuomariurani alkoi vuonna 1974 ja olen sen jälkeen arvostellut Irlannin lisäksi Ruotsissa, Tanskassa, Suomessa, Hollannissa, Belgiassa, Norjassa, Saksassa, Virossa, Venäjällä, Portugalissa, Australiassa, Italiassa, Etelä-Afrikassa ja Venäjällä. Arvostelen useita rotuja useista eri ryhmistä."\nTHOMAS MÜNCH, Saksa\n"Kasvatan whippettejä yhdessä Reinhard Seimin kanssa kennelnimellä "Flic-Flac". Olen ollut rodun parissa aktiivisesti mukana hieman yli 15 vuotta ja sinä aikana olemme kasvattaneet 12 pentuetta. Kuusi kasvattiamme on saanut lukuisan määrän eri valionarvoja, Ruotsin Vuoden Whippet 1999 ja Vuoden Whippet Narttu 2000 on kasvattimme, samoin ensimmäinen Englannin muotovalioksi tullut tuontiwhippet. Olemme tuottaneet koiria Englannista ja Kanadasta ja myös tuontikoiramme ovat pärjännet hyvin. Tällä hetkellä kotonamme on kolme koiraa, Flic Flac Amazing Grace, Pencloe Dutch Amber (Englannista, Pencloe Dutch Goldin jälkeläinen) ja Lorricbrook Bandleader (Kanadasta, Sporting Field's Jazz Festin ja Nevedith Justa Jigsaw'n poika).\nOlen kuulunut "Whippet Club Deutschladin" hallitukseen ja olen ollut mukana järjestämässä erikois- ja ryhmänäyttelyitä kotiseudullani. Tuomariksi valmistuin vuonna 1995 ja olen kotimaani lisäksi arvostellut whippettejä Iso-Britanniassa, Hollannissa, Ruotsissa, Sveitsissä, Ranskassa ja Kanadassa.\nOlen vieraillut säännöllisesti Iso-Britanniassa, rodun kotimaassa, ja nämä vierailut ovat vaikuttaneet siihen, millaisena rotumme näen. Mutta kuten sanotaan "älä usko, ennen kuin näet", vierailuni American Whippet Clubin erikoisnäyttelyissä vuosina 1996, 2000 ja 2001 ovat todellakin laajentaneet näkemystäni rodustani positiivisella tavalla."\nLIA OBEE, Alankomaat\n"Oma rotuni on skyenterrieri ja olen kasvattanut niitä yli 20 vuotta kennelnimellä "of the Isle of Skye".\nTällä hetkellä minulla on kotona vain yksi nuori narttu. Toinen koiramme, Great Japanese Dog, on vahtikoiramme.\nNoin kahdeksan vuotta sitten skyenterriereiden rinnalle tulivat tiibetinterrierit ja kasvatan niitä kennelnimellä "Addicted To".\nPuolisoni kasvattaa myöskin koiria, joskin aivan toisenlaisia, nimittäin Basset Artesien Normandeja ja mäyräkoiria.\nArvosteluoikeudet minulla on useille terrieriroduilla, basseteille sekä akitoille ja great japanese dogeille."\nJESPER PEDERSEN, Tanska\n"Yhdessä vaimoni Annetten kanssa aloitimme kasvattaa beagleja 1979 ja kennelnimemme on "Gold Line".\nEmme tiedä ihan tarkkaa määrää, kuinka moni kasvateistamme on tullut valioksi, koska kaikkien ulkomailla asuvien koirien tuloksia emme tiedä. Tanskassa asuvista kasvateistamme 35 on tullut muotovalioksi ja olemme olleet viimeiset 15 vuotta Tanskan Beagleklubin Vuoden Kasvattajia. Tuomariksi valmistuin 1980 -luvun loppupuolella ja olen arvostellut lukuisissa maissa aina Australiaa myöten. Arvosteluoikeudet minulla on tällä hetkellä beagleille, dalmatiankoirille, rhodesiankoirille ja berninpaimenkoirille ja seuraavaksi yritän laajentaa basset -rotuihin ja vihikoiriin. Odotan mielenkiinnolla arvostelumatkaani Suomeen ja toivon näkeväni paljon kauniita koiria ja hyvää "urheiluhenkeä" näyttelyssänne."\nELKE PEPER, Saksa\n"Olen kasvattanut valkoisia länsiylämaanterriereitä vuodesta 1976 ja Norfolkin terriereitä vuodesta 1988 kennelnimellä "Peppermint". Kasvateistamme n.40 on tullut muotovalioksi ja 11 Juniori/Maailman Voittajaksi. Tyttärellämme on valkoinen keskikokoinen villakoira.\nEmme ole koskaan kasvattaneet kahta pentuetta enempää vuodessa, koska kaikki koiramme asuvat kanssamme samoissa tiloissa. Nykyisin sekä kasvatustyömme että näyttelyissä käyntimme ovat melko vähäisiä johtuen omasta työstäni sekä siitä, että tuomaritehtävät pitävät viikonloppuni melkoisen varattuna.\nUlkomuototuomariksi valmistuin vuonna 1983 ja kaikkien rotujen arvosteluoikeudet sain 1999. Saksan lisäksi olen arvostellut 24 eri maassa kaikissa maanosissa.\nToimin Saksan Kennelliiton rotumääritelmätoimikunnan puheenjohtajana ja olen kääntänyt FCI:lle n. 50 rodun rotumääritelmät Saksasta Englanniksi ja päinvastoin. Olen myös Saksan Kennelliiton tuomaritoimikunnan puheenjohtaja ja Saksan Terrieriyhdistyksen hallituksen jäsen.\nJunior Handler -toiminta on lähellä sydäntäni, koska tyttäreni kilpaili aikanaan menestyksekkäästi Junior Handler -kilpailuissa, edustaen Saksaa kolmesti Cruftsissa. Olen kirjoittanut kirjan "Hyvä esittäminen" - ensimmäinen saksankielinen kirja koirien esittämisestä sekä kirjan, jossa neuvotaan, kuinka lasten ja koirien yhteiselämä sujuisi perheissä hyvin."\nMONA K.SELBACH, Norja\n"Oma rotuni on chow chow ja ensimmäisen sellaisen hankin vuonna 1963. Kennelnimeni on "Tsingfu" ja kasvatustyöni alkoin vuonna 1972. Vuodesta 1978 lähtien minulla on ollut myös bichon frise -rotua ja nykyisin minulla on kotona tiibetinspanieleita ja yksi shih tzu.\nOlen omistanut/kasvattanut n. 50 muotovaliota ja näistä 33 chow chowta.\nTuomariksi valmistuin vuonna 1982 ja arvostelen ryhmästä 5 kaikki muut, paitsi metsästyspystykorvat ja osan ryhmän 9 roduista. Olen arvostellut kymmenessä eri maassa ja haluaisin mainita, että olen arvostellut chow chowt kolmesti Englannissa.\nRotujärjestötoiminnassa olen ollut myös mukana, mm. Norsk Polarhund Klubbin puheenjohtajana ja Norsk Siberian Husky Klubbin sihteerinä."\nDIETLIND STINGL, Itävalta\n"Hankin ensimmäisen berninpaimenkoirani vuonna 1972 ja kasvatustyöni alkoi 1976 kennelnimellä "Nana's".\nKasvatustyöni on ollut pienimuotoista - seuraava pentueeni syntyy marraskuussa 2001 ja pentujen nimet alkavat O -kirjaimella!\nOmista koiristani voisin mainita koirat "Nana's Antonia" ja "Julia v. Vindonissa", jotka molemmat olivat kansainvälisiä ja Itävallan muotovalioita. Tällä hetkellä minulla on kotona kolme berniä, Nana's Kanzi (5 vuotta), Franka-Fanny v. Hautzenbichl (3 1/2 vuotta) ja leikattu uros Nana's Kurti.\nItävallan lisäksi olen arvostellut Saksassa, Sveitsissä, Hollannissa, Unkarissa, Tshekissä, Slovakiassa, Tanskassa, Suomessa, Venäjällä ja USA:ssa. Ehdottomat kohokohdat ovat ollet kahdessa viimemainitussa maassa, nimittäin American ClubShow Rhode Islandilla ja Venäjän Erikoisnäyttely Moskovassa."\nJIMMY TAIT, Iso-Britannia\n"Kennelnimeni on "Aberthorne" ja kasvatan pitkäkarvaisia collieita. Viralliseksi tuomariksi valmistuin vuonna 1972 ja olen sen jälkeen arvostellut Englannissa 35 virallisessa (CC) näyttelyssä, mm. Cruftsissa ja British Collie Clubin erikoisnäyttelyssä. Ulkomailla olen arvostellut 26 kertaa."\n"Olen viettänyt koko elämäni koirien parissa. Vanhemmillani oli saksanpaimenkoiria ja myöhemmin pitkäkarvaisia bernhardinkoiria (joista yksi oli jopa BIS-voittaja).\nVuosina 1966 - 1984 kasvatin lapinporokoiria ja olen edelleen erittäin kiinnostunut lappalaisroduista. Kasvateissani on useita muotovalioita ja lisäksi niitä on ollut työkoirina poroja paimentamassa Lapissa.\nKun muutimme maalta kaupunkiin, piti miettiä toisenlaista rotua. Tässä vaiheessa kuvaan tulivat terrierit - ensin skotlanninterrierit, joita kasvatin muutaman pentueen (useita valiojälkeläisiä, myös kansainvälisiä valioita) ja tälläkin hetkellä minulla on skottinarttu, mutta en kasvata enää rotua.\nVuonna 1986 hankin ensimmäisen dandie dinmontinterrieri ja kennelnimellä "Winterway's" olen kasvattanut nuorimman tyttäreni kanssa useita pentueita. Kasvateissamme ja omistamissamme koirissa on useita kansainvälisiä muotovalioita, Euroopan Voittajia ja Juniori Maailmanvoittajia. Kasvattejamme on viety USA:han, Italiaan, Saksaan, Ruotsiin ja Hollantiin.\nKotonamme on myös kaksi bouvieria hollannista, tähän mennessä olemme kasvattaneet tässä rodussa yhden pentueen.\nOlen ollut mukana useamman eri rotujärjestön toiminnassa ja tällä hetkellä toimin Lappalaiskoirat ry:n puheenjohtajana, Suomen Kennelliiton Ulkomuototuomari- ja näyttelytoimikunnan puheenjohtajana sekä edustan Suomea FCI:n Näyttely- ja tuomaritoimikunnassa sekä olen näyttelytoimikunnan puheenjohtaja. Suomen Kennelliiton hallitukseen olen kuulunut vuodesta 1995.\nVuodesta 1984 lähtien olen arvostellut useissa Euroopan maissa, Australiassa, etelä-Amerikan maissa, Kanadassa ja Japanissa. Vuosittain arvostelen n. 25:ssä näyttelyssä. Tärkeimpiä näyttelyitä ovat olleet mm. Maailman Voittaja -näyttely Belgiassa 1996, Suomessa 1998 ja Portugalissa 2001, FCI:n Supreme Champion of Champions Sveitsissä 1997 ja Aasian Voittaja -näyttely Japanissa 2001."\n"Olen kasvattanut saksanpaimenkoiria vuosina 1963 - 1972 ja kultaisiannoutajia vuodesta 1992 lähtien. Lisäksi olen omistanut seuraavia rotuja: bokseri, beagle, mäyräkoiria, irlanninsetteri, cockerspanieli ja kiinanpalatsikoira.\nTuomariksi valmistuin vuonna 1975 ja kaikkien rotujen tuomari minusta tuli vuonna 1985. Olen arvostellut Portugalin lisäksi 42:ssa eri maassa kaikissa maanosissa.Champion of Champion -kilpailun tuomarina olen ollut Sveitsissä, Italiassa, Tanskassa, Suomessa ja Ruotsissa ja olen arvostellut myös FCI-Supreme Champion of Champions -kilpailussa Sveitsissä. Maailman Voittaja -näyttelyissä olen arvostellut vuosina 1983, 1992, 1994, 1995, 1996, 2000 ja 2001 ja lisäksi minut on kutsuttu seuraaviin kolmeen Maailman Voittaja -näyttelyyn. Euroopan Voittaja -näyttelyissä olen arvostellut vuosina 1992, 1994, 2000 ja 2001 ja kutsun olen saanut kahteen seuraavaankin.\nOlin Portugalin Kennelliiton puheenjohtaja vuosina 1989 ja 1990 ja hallitukseen kuuluin vuosina 1972 - 1984 ja 1987 - 1990. Portugalin Bokseriyhdistyksen puheenjohtaja toimin vuosina 1995 - 2000 ja vuodesta 1990 lähtien olen ollut Portugalin Collieyhdistyksen puheenjohtaja.\nGORDON WILLIAMS, Iso-Britannia\n"Olen ollut tekemisissä koirien kanssa yli 40 vuotta. Tänä aikana olen omistanut useita eri rotuja lintukoiraryhmästä. Olen kasvattanut 30 englanninsetteivaliota kennelnimellä "Bournehouse" ja haluaisin mainita kasvateistani "Bournehouse Dancing Masterin" - Crufts Supreme Champion vuonna 1977 sekä 42 CC'tä voittaneen "Bournehouse Razzle Dazzlen". Olen myös kasvattanut cockerspanieleita varsin kohtuullisella menestyksellä - rodun ennätystä CC -määrässä pitää "Bournehouse Starshine" - 60 kpl. Muotovalioita on ollut myös unkarinvizsloissa ja sileäkarvaisissa noutajissa.\nArvostelen suurimman osan lintukoiraryhmän roduista ja olen arvostellut eri puolilla maailmaa."\nALAN BENDELOW, ISO-BRITANNIA\n"Aloitin kasvattaa chihuahoita vuonna 1967 ja tuomariurani alkoi 1972. Ensimmäisen vaimoni kanssa meillä oli kennelnimi "Kimbering" (jonka työtä jatkavat tällä hetkellä tyttäreni miehensä kanssa kennelnimellä "Sparrows" yhdessä manchesterilaisen "Casarow" -kennelin kanssa.) Omistimme tuohon aikaan useita kääpiörotuja, mutta pääpainopiste oli kuitenkin chihuahoissa, pomeranianeissa ja papilloneissa. Pommeissa saimmekin aikaan neljä "Kimberin" -valiota Englannissa.\nTällä hetkellä kasvatan uuden vaimoni kanssa shetlanninlammaskoiria kennelnimellä "Amethrickeh".\nArvostelen tällä hetkellä 14 kääpiöryhmän rotua ja Englannin lisäksi olen arvostellut useissa Euroopan maissa sekä Kaukoidässä."\nANN & MICHAEL HORAN, ISO-BRITANNIA\n"Kasvatamme cavalier kingcharlesinspanieleita kennelnimellä "Elmlin" ja tämänhetkinen tähtemme on "Elmlin Elastasia". Michaelilla on pitkäaikaista kokemusta koirien lisäksi hevosista. Ann on toiminut tuomarina yli 30 vuotta ja saa arvostella 15 kääpiöryhmän rotua sekä lintukoirista kultaisen- ja kiharakarvaisen noutajan. Michaelin tuomariura on hieman lyhyempi ja hän saa arvostella cavalier kingcharlesinspanielit. Ann on arvostellut eri puolilla maailmaa, Michael Englannin lisäksi Irlannissa ja Ruotsissa.\nJärjestämme lisäksi yhden Englannin suosituimmista Open Show -tapahtumista vuosittain."\nCHRIS PAYNE, ISO-BRITANNIA\n"Afgaani-innostukseni alkoi vuonna 1969, kun hankin uroksen ja nartun kuuluisasta "Izmars" -kennelistä Mrs A Ledger-Doelta. Kävin molempien kanssa näyttelyissä 1970 -luvulla. Kennelnimekseni tuli "Candelli" ja kasvatin muutaman pentueen afgaaneita. Candellis Gara Yakan jälkeläisistä tunnetuin lienee Mrs J Ayersin Ch Annakaras Tailsman ja haluaisin myös mainita, että Playboy of Candellista tuli uudessaan kotimaassaan Malesiassa muotovalio.\nOlen afgaanien lisäksi kasvattanut pitkäkarvaisia collieita, shih tzuja ja faaraokoiria, sekä omistanut myös venäjänvinttikoiria ja englanninvinttikoiria.\nTuomariurani alkoi open show -tasolla vuonna 1972 ja ensimmäisen kerran arvostelin virallisesti (siis serttioikeuksin) afgaanit 1988 Scottish Kennel Club Show'ssa. Olen arvostellut kaikkien rotujen näyttelyiden lisäksi afgaaneja myös kolmessa erikoisnäyttelyssä (East of England AHC, Northern Afghan ja East Northern Afghan) sekä Etelä-Afrikassa. Tulevista tehtävistäni mieluisia ovat tietysti Turun näyttely sekä Hound Associationin näyttely vuonna 2004, jossa arvostelen afgaaninartut."\nMAURICE BAKER, Etelä-Afrikka\nSyntyjään englantilainen Maurice Baker on viettänyt jo 47 vuotta koirien parissa. Hän on omistanut mm. terriereitä, collieita sekä shetlanninlammaskoiria. Hän vaimonsa Sheilan kanssa kasvattanut useita valioita sekä Englannissa että Etelä-Afrikassa ja heidän kasvattejaan on viety kaikkialle maailmaan. Maurice toimi ensimmäisen kerran tuomarina 1.1.1960 ja siitä lähtien hän on arvostellut jo lähes 30.000 koiraa useissa eri maissa. Hänellä on lisäksi lukuisia luottamustehtäviä eri kennelorganisaatioissa. Tuusulassa hän arvostelee omasta toivomuksestaan shetlanninlammaskoirat, ensimmäisen kerran Suomessa!\nSHEILA BAKER, Etelä-Afrikka\nKennelnimi Shemaur sai alkunsa jo vuonna 1968 shetlanninlammaskoirien kasvatuksella. Niiden lisäksi Sheila tuntee erityista lukkarinrakkautta kääpiörotuja kohtaan. Hän on kasvattanut kiinanharjakoiria, joista löytyy lukuisia valioita sekä näyttelyttänyt kaksi pomerania valioiksi. Hän on myös omistanut ja kouluttanut rottweilereita. Englannissa asuessaan hän toimi useissa luottamustehtävissä eri rotujärjestöissä sekä kerhoissa. Nyt asuessaan Etelä-Afrikassa hän jatkaa aktiivista toimintaansa lukuisissa yhdistyksissä. Sheila on arvostellut koiria jo 28 vuotta, arvostelutehtäviä on ollut useissa eri maanosissa. Erikoisnäyttelyissä hän on arvostellut mm. shetlanninlammaskoiria sekä erirotuisia vinttikoiria.\nINGRID BORCHORST, Tanska\nCarl Borchorst osti ensimmäisen walesinterrierinsä vuonna 1971 ja Ingrid osti häneltä oman ensimmäisen walesinsa vuonna 1977. Yksi asia johti pian toiseen ja nyt he kasvattavat waleseja yhdessä kennelnimellä Borchorst. Varsinaisesti heidän yhteinen kasvatustyönsä alkoi vuonna 1982, jolloin he saivat Ruotsista Redpower's kennelistä kolme walesia, jotka edustivat sitä upeaa walesityyppiä jota Borchorst kennelissä haluttiin kasvattaa. Vuosien varrella he ovat kasvattaneet menestyksellisesti myös australianterriereitä ja molempia rotuja on viety useisiin eri maihin. Tänä päivänä kennelissä asustaa walesien lisäksi aussi sekä cairni. Ingrid Borchorstilla on oikeudet arvostella koko terrieriryhmä. Arvosteleminen kiinnostaa häntä suuresti ja hän suhtautuukin aina arvosteluunsa yhtä suurella vakavuudella, olipa kyse sitten pienestä open showsta tai kansainvälisestä näyttelystä jossain päin maailmaa.\nJOSEFINA GOMEZ-TOLDRA, Espanja\nJosefina on koulutukseltaan konserttipianisti, mutta jo nuorena koirista tuli hänen työnsä. Josefina opiskeli musiikkia Italiassa ja Sveitsissä ja halusi kiertää maailmaa pianistina, jonka vuoksi hän ei koskaan avioitunut. Perhe (ja koirat) saivat hänet kuitenkin jäämään Barcelonaan. Nykyään Josefina matkustaa arvostettuna tuomarina ympäri Eurooppaa. Josefina aloitti kasvatustyönsä 1960-luvulla afgaaninvinttikoirilla kennelnimellä del Gran Kahnn ("suuri ylhäinen"). Vähitellen kuvaan tulivat myös pitkäkarvaiset colliet, ibizan podencot, partacolliet ja katalonianpaimenkoirat sekä muita espanjalaisia rotuja. Tänä päivänä kennelissä kasvatetaan katalien lisäksi shetlanninlammaskoiria sekä bordercollieita. Katalonianpaimenkoirien historiassa Josefina on yksi merkittävimmistä ihmisistä veljensä Salvadorin ohella, ja Josefina onkin yksi maailman arvostetuimmista katalien erikoistuomareista. Josefina on viimeksi arvostellut Suomessa 1996 ja lukuisat kansainväliset tuomaritehtävät ovat vieneet häntä moniin maihin. Allrounder-tuomariksi Josefina ei kuitenkaan omien sanojen mukaan halua, sillä hänen mielestään yhden ihmisen on mahdotonta hallita kaikki maailman rodut, vaikkakin hän on veljensä kanssa tehnyt Suuren Koirakirjan (Tammi)!\nEnsimmäinen koira, karkeakarvainen kettuterrieri, saapui taloon vuonna 1961. Harrastus vei mennessään ja heti alusta pitäen osallistuttiin aktiivisesti moniin koiraharrastuksiin. Ensimmäinen Wolfheart pentue (kk kettuterrieri) syntyi 1968. Kasvatteja on viety ympäri maailmaa ja niiden joukossa on todella lukuisa määrä valioita ja muita titteleitä saavuttaneita koiria. Kotona asustelee tällä hetkellä noin viisitoista koiraa sekä kaksi kissaa "lemmikkeinä". Ulkomuototuomarin oikeudet Paula sai vuonna 1976, kaikkien rotujen tuomariksi hän tuli vuonna 1996 ja tähän päivään mennessä arvostelutehtäviä on kertynyt yhteensä 34 eri maassa!! Ulkomuototuomarin oikeuksien lisäksi hänellä on luolakoetuomarin oikeudet. Myös luottamustehtäviä on ollut runsaasti, niistä pitkäaikaisimpina Lahden kv-näyttelyn toimikunta sekä Salpausselän Kennelpiirin hallitus. Nykyään lukuisten tuomaritehtävien lisäksi aikaa jää ammattimaiseen valokuvaukseen sekä freelancerina juttujen kirjoittamiseen niin kotimaisiin kuin kansainvälisiinkin koiralehtiin. Menestyksekäs kasvatustyö on tuonut muassaan Vuolasvirta -palkinnon sekä terrierirotujen tunnustuspalkintoja. Aktiivisesta työstään koiramaailman hyväksi Paula on saanut vastaanottaa mm. Suomen Kennelliiton kultaisen ansiomerkin.\nFOLKE ISAKSSON, Tanska\nFolke Isaksson on metsästyskoirien keskellä syntynyt ja kasvanut, nyt jo eläkkeellä oleva tanskalainen herrasmies. Hän on kasvattanut vaimonsa ja vanhimman tyttärensä kanssa lyhytkarvaisia mäyräkoiria, newfoundlandeja sekä englanninmastiffeja. Folke Isaksson on tehnyt pitkän uran poliisina, yhteensä 42 vuoden urastaan viimeiset 10 vuotta hän työskenteli rikoskomisariona, sitä ennen mm. 10 vuotta Ruotsin poliisikoirajaoksen koulutusjohtajana. Nuorempana hän toimi aktiivisesti käyttökoirien parissa niin käyttökoetuomarina, luonnetestituomarina kuin myös monissa eri koirajärjestöissä. Harrastuksikseen Folke mainitsee koirat, metsästyksen sekä kalastuksen, joten vapaa-ajan ongelmia hänelle ei juurikaan ole päässyt syntymään! Folke Isaksson on usein nähty tuomarivieras Suomessa. Hän arvostelee täällä mielellään, sillä hän arvostaa suomalaisia näytteilleasettajia sekä mukavia ja tehokkaita kehätoimitsijoita hyvin paljon. Lisäksi hän tunnustautuu innokkaaksi saunan ystäväksi sekä iloitsee mahdollisuudestaan puhua Suomea, jota hän osaakin erittäin hyvin!\nEnsimmäinen koira oli pitkäkarvainen collie jo 1950 -luvulla, jonka kanssa käytiin muutaman kerran näyttelyissä ja harrasteltiin tottelevaisuutta. Seuraava koira oli pitkäkarvainen mäyräkoira, mutta todellinen kiinnostus näyttelyttämiseen ja kasvattamiseen tuli vasta avioliiton kautta 70-luvulla. Harri sai ulkomuototuomarin oikeudet vuonna 1981 ja arvostelutehtäviä on tullut tehdyksi jo 23 eri maassa. Arvosteluoikeuksia on mm. terriereille, mäyräkoirille, ajaville koirille, sekä noutajille ja vesikoirille. Lisäksi hänellä on luolakoetuomarin oikeudet. Luottamustehtäviä on ollut lukuisia mm. Suomen Kennelliitossa sekä kennelpiirissä että rotuyhdistyksissä. Hänelle on myönnetty useita tunnustuspalkintoja, mm. SKL:n hopeinen ansiomerkki. Koirien kasvatus hoidetaan perheessä yhteistyönä, mutta kohteliaana herrasmiehenä Harri antaa vaimonsa ottaa siitä kaiken kunnian, sillä kennelnimi Wolfheart on rekisteröity vain vaimon nimelle. Wolfheart kennelissä on kasvatettu karkea- ja sileäkarvaisia kettuterriereitä, pitkäkarvaisia mäyräkoiria sekä englannin springerspanieleita.\nDIANA LEIGH, Espanja\nDiana on syntynyt ja kasvanut Englannissa koirien ympäröimänä. Hänen isänsä kasvatti irlanninsettereitä ja perheessä oli lisäksi myös noutajia ja ajavia koiria. Diana sai ensimmäisen oman koiransa, cockerspanielin, Treetops kennelistä jo pikku tyttösenä. Vuonna 1957 Diana muutti Espanjaan ja alkoi kasvattaa ja näyttelyttää siellä cockerspanieleita kennelnimellä of Lyme. Diana toi ensimmäisen kultaisen noutajan Espanjaan ja alkoi kasvattamaan niitä cockerspanielien ohella. Hänellä on ollut myös muita rotuja kennelissään, mm. rhodesiankoiria, dobermanneja, saksanpaimenkoiria sekä joitakin espanjalaisia rotuja. Diana sai tuomarioikeutensa vuonna 1985 ryhmille 6, 7 ja 8 sekä ryhmälle 4 vuonna 1990. Hän on spanielien ja kultaisten noutajien erikoistuomari ja onkin arvostellut useita erikoisnäyttelyitä näissä roduissa. Diana on arvostellut koiria lukuisissa eri maissa, mutta Suomessa hän on vieraillut harvakseltaan.\nANNE LILAND, Norja\nKuulun Licithas -kennelin omistaja, joka on vieraillut takavuosina Suomessa tuomaritehtävissä mm. noutajajärjestön erikoisnäyttelyssä. Licithas-kennelin kasvatteja löytyy myös lukuisien suomalaisten labradorinnoutajien sukutauluista. Anne Liland odottaa kovasti pääsevänsä Suomeen jälleen arvostelemaan noutajia sekä tapaamaan monia tuttaviaan kennelväen joukossa.\nKasvattaa miehensä Rodneyn kanssa basset houndeja, karkeakarvaisia kääpiömäyräkoiria sekä faaraokoiria. Hän on itse aiemmin kasvattanut myös labradorinnoutajia. Heidän kasvattamiensa bassettien joukossa on mm. 1 kansainvälinen valio sekä lukuisa määrä kansallisia valioita. Knockfinn bassetteja on viety mm. Ruotsiin ja USA:han. Gillian toimii myös lukuisissa luottamustehtävissä eri koirajärjestöissä. Gillian on miehensä Rodneyn kanssa usein nähty tuomarivieras useissa eri Euroopan maissa, lisäksi arvostelumatkat ovat vieneet heidät mm. Etelä-Afrikkaan, Australiaan sekä Venäjälle. Myös Suomessa heidät on nähty usein niin kv- näyttelyissä kuin kaikkien rotujen näyttelyissäkin.\nKasvattaa vaimonsa Gillianin kanssa Knockfinn kennelnimellä basset houndeja, kk. kääpiömäyräkoiria sekä faaraokoiria. On kasvattanut itse myös kääpiövillakoiria. Rodney toimii Irlannin Basset Hound kerhon (Basset Hound Club of Ireland) sekä Irlannin metsästyskoirajärjestön (Hound Association of Ireland) puheenjohtajana. Hän on myös vuosikymmenten ajan toiminut aktiivisesti monissa eri tehtävissä Irlannin Kennelliitossa. Rodney on arvostellut koiria ympäri Euroopan kuin myös mm. Australiassa, Etelä-Afrikassa sekä Baltiassa.\nOpettajana leipänsä ansaitseva Tuula aloitti koiraharrastuksensa 60-luvulla cockerspanielin ja venäjänvinttikoiran kanssa. Näyttelyharrastus alkoi vinttikoirien kanssa vuonna 1971. Ensimmäinen tiibetinterrieri tuli taloon 1974 ja toinen jo 1975, molemmista tuli KV-valioita ja kasvatustyön kantakoirat. Karamain -kennelnimellä tiibetinterriereitä on kasvatettu jo vuodesta 1978 lähtien. Vuonna 1982 perheeseen hankittiin kaksi tiibetinspanielinarttua, joilla aloitettiin myös pienimuotoinen kasvatustyö. Kasvattien joukossa on lukemattomia valioita, vuoden voittajia, EV- ja MV- koiria sekä BIS-voittajia. Tällä hetkellä kotona asustelee kaksijalkaisten perheenjäsenten lisäksi 2 tiibetinspanielivanhusta, tiibetinterrieri ja saluki. Ulkomuototuomariksi Tuula Plathan on valmistunut vuoden 1981 tuomarikurssilta, ja sai oikeudet tiibetinterriereille ja tiibetinspanieleille vuonna 1982 ja seuraavana vuonna muille tiibettiläisille roduille. Tiibettiläisiä rotuja Tuula on arvostellut niin erikoisnäyttelyissä kuin kansainvälisissäkin näyttelyissä useissa maissa, arvostelutehtävät ovat vieneet hänet useiden Euroopan maiden lisäksi mm. Yhdysvaltoihin ja Etelä-Afrikkaan. Tuomaritehtäviensä lisäksi hän on toiminut aktiivisesti monissa luottamustehtävissä.\nSaija Salovaara on pienestä pitäen tottunut koiriin ja omasta afgaaninvinttikoirasta hän haaveilikin pitkään. Perheen vastustuksen vuoksi afgaaninvinttikoiraa ei tullut, mutta vuonna 1980 saapui perheeseen ensimmäinen saluki ja vain muutamaa vuotta myöhemmin seurasi toinen. Ensimmäinen salukipentue syntyi Wallaby's kenneliin vuonna 1984 ja Vuolasvirta-palkinto menestyksellisestä kasvatustyöstä myönnettiin vuonna 1993. Koko "koiraelämänsä" ajan Saija on ollut mukana yhdistystoiminnassa, Suomen Salukikerhon puheenjohtajana hän on toiminut vuodesta 1995. Tuomariura on alkanut arvostelemalla salukit ensimmäisen kerran Ruotsissa 1997 epävirallisessa näyttelyssä ja kesällä 1999 hän sai tuomarioikeudet salukeille - tällä hetkellä Saijalla on oikeudet kaikille FCI 10-ryhmän vinttikoirille. Tuusulassa Saija arvostelee mm. venäjänvinttikoirat, jotka on arvostellut Suomessa PMV-01 näyttelyssä, sekä tänä keväänä erikoisnäyttelyssä Torontossa! Salukit Saija on viimeksi arvostellut Ruotsin erikoisnäyttelyssä tänä vuonna, Suomessa salukikehässä hänet nähtiin arvostelemassa Lappeenrannassa -01.\nBIRGITTE SCHJOTH, Tanska\nTanskalainen Birgitte Schjoth on harrastanut ja työskennellyt koirien parissa noin 30 vuoden ajan. Hän on koulutukseltaan pieneläinlääkäri. Kasvattanut vuosien ajan suurella menestyksellä vanhaenglanninlammaskoiria, kasvattien joukossa on useita valioita ja voittajatittelin saaneita koiria. Birgitte on arvostellut koiria hyvin monissa eri maissa, mm. USA:ssa, Englannissa, Australiassa, Uudessa Seelannissa, sekä useissa Euroopan maissa. Hänellä on arvosteluoikeudet useille roduille ryhmissä 1, 2 ja 9. Tuusulan näyttelyssä hän pääsee arvostelemaan useita rotuja, joita on toivonut voivansa Suomessa arvostella, mm. vanhaenglanninlammaskoirat.\nAnneli Sutela on kasvattanut ensimmäisen mopsipentueensa vuonna 1972 ja omistanut welsh corgi pembrokeja vuodesta 1972 ja aloittanut pienimuotoisen lhasa kasvatuksen vuonna 1990. Hän on ollut erittäin menestyksekäs welsh corgi pembroke kasvattaja ja Annline's kennelin kasvattien joukossa on lukuisia valioita sekä maailmanvoittajia että erikoisnäyttelyiden voittajia. Anneli toiminut paikallisessa palveluskoirayhdistyksessä vuodesta 1970 sekä Suomen Welsh Corgi Seuran jalostustoimikunnan puheenjohtajana kouluttaen myös uusia corgituomareita. Suomen Kennelliitto on palkinnut hänen työnsä hopeisella ansiomerkillä ja Suomen Palveluskoiraliitto kultaisella ansiomerkillä. Tuomarioikeutensa Anneli sai vuonna 1990 ja arvostelutehtäviä on Suomen lisäksi ollut Englannissa sekä vast'ikään Australiassa welsh corgien erikoisnäyttelyssä!\nBJARNE SÖRENSEN, Norja\nEnsimmäinen sileäkarvainen noutaja tuli Bjarnelle jo vuonna 1975 ja ensimmäinen kiharakarvainen noutaja vuonna 1983. Hän on pienimuotoisesti kasvattanut sileäkarvaisia noutajia sekä pitkäkarvaisia mäyräkoiria. Nykyään hänellä on vain uroksia kotona. Bjarne toimii aktiivisesti tuomarina niin näytteyissä kuin noutajien metsästyskokeissakin. Ulkomuototuomarin oikeudet hän sai jo vuonna 1988 ja arvostelee kaikkia noutajarotuja sekä mäyräkoiria.\nOKSANA VERTINSKA, Latvia\nOksana on omistanut ja kasvattanut kaikkia snautserikokoja kennelnimellä Dinamunde. Tämä latvialainen ekonomi on saanut arvosteluoikeudet vuonna 1986 ja arvostelee snautserirotujen lisäksi venäläisiä rotuja sekä muutamia muita rotuja ryhmistä 1, 2 ja 3. Oksana on vieraillut Suomessa aiemminkin tuomarina, mm. snautsereiden erikoisnäyttelyssä. Tuusulassa Oksana arvostelee mm. rottweilerit, joiden arvostelemisesta hän erityisesti itse pitää.\nTarmo hankki ensimmäisen koiransa jo vuonna 1966 ja ensimmäisen pentueensa hän kasvatti vuonna 1968. Nutlee -kennelissä on vuosien saatossa menestyksellisesti kasvatettu mm. terriereitä ja villakoiria. Leipänsä Tarmo tienaa -kuinkas muuten- trimmaamalla koiria. Arvostelutehtäviä Tarmo on tehnyt Pohjoismaiden lisäksi muualla Euroopassa sekä Baltian maissa. Hänet on pätevöity ulkomuototuomariksi jo vuonna 1980. Terrieriryhmän lisäksi Tarmolla on oikeudet mm. useille ryhmän 9 roduille.\nRichard van Aken, Etelä Afrikka\nRichard van Aken on syntynyt Brysselissä, Belgiassa ja saatuaan kemistin opinnot päätökseen hän muutti v. 1970 Etelä-Afrikkaan. Hänellä ei ollut vielä silloin rhodesiankoiria, mutta perhe kasvatti ja koulutti Malinoiseja. Richard tapasi Debbien ja he avioituivat v. 1985. Debbie tutustutti hänet rhodesiankoiriin ja he hankkivat ensimmäisen ridgebackinsä, 7-vuotiaan Rebelridge Isilwen, Joen. Siitä lähtien kennel "Cartouche" on kasvanut ja kasvattanut useita Etelä-Afrikan valioita sekä valioita 4 maanosassa. Heidän mukaansa Cartouche tulee aina olemaan kennel, jossa harrastus otetaan vakavasti ja pyritään erinomaiseen laatuun omistautuen laadun etsimiseen.\nRichard liittyi Etelä-Afrikan Rhodesian Ridgeback -yhdistykseen 1985 toimien aluksi hallituksen jäsenenä ja sen jälkeen puheenjohtajana v. 1990 - 1995 sekä varapuheenjohtajana v. 1997. Lisäksi hän on ollut hallituksen jäsenenä kaikkien rotujen yhdistyksessä Vereeninging Kennel Clubissa 4 vuotta ja Witwatersrand Kennel Clubissa 2 vuotta sekä myös jäsenenä Hollannin ja USA:n ridgeback-yhdistyksissä sekä kunniajäsenenä Belgian yhdistyksessä.\nV. 1992 hän sai arvosteluoikeudet ja arvosteli Hound-ryhmää useissa näyttelyissä open show-tasolla. V. 1993 hänelle myönnettiin rhodesiankoiran ja mäyräkoirien arvosteluoikeudet championship-tasolla ja sen jälkeen Richard on arvostellut useissa näyttelyissä Etelä-Afrikassa. Vuonna 1994 hän arvosteli Saksassa DZRR:n rhodesiankoirien erikoisnäyttelyn, ja v. 1996 Australiassa "The KCC Park" Championship Show'n sekä v. 2002 Tanskassa rhodesiankoirien erikoisnäyttelyn. Kesäkuussa 2000 hän läpäisi viimeiset kokeet koko Hound-ryhmän championship-tason arvostelua varten.\nMartha Heine, Saksa\nMartha Heine hankki ensimmäisen bedlingtoninterrierinsä v. 1970 ja v. 1986 lähtien hänellä on myös ollut greyhoundeja.\nBedlingtoninterrierien kasvatustyö alkoi 70-luvun alussa. Vuosien saatossa hän on kasvattanut useita valioita. Ulkomuototuomariksi valmistuminen alkoi v. 1976 ja v. 1980 hän sai arvosteluoikeudet muutamille terrieriroduille. Siitä Martha jatkoi kouluttautumistaan kaikille terrieriroduille. V. 1990 lähtien hänellä on ollut arvosteluoikeudet koko FCI-ryhmälle 3 ja mustaterrierille FCI-ryhmästä 2. Lisäksi hänellä on oikeudet arvostella FCI-ryhmää 10 (v. 1994), ryhmää 5 (v. 1998) ja ryhmää 9 (v. 1999) sekä v. 2000 lähtien suurijapaninkoira FCI-ryhmästä 2.\nVuodesta 1980 Martha Heine on arvostellut useissa näyttelyissä Saksassa ja ulkomailla. Tähän päivään mennessä hän on arvostellut 28 eri maassa mm. terrierirotuja, vinttikoiria sekä ryhmän 5 ja 9 rotuja. Lisäksi hän on arvostellut Maailman- ja Euroopan Voittaja -näyttelyissä sekä useissa erikoisnäyttelyissä.\nPascal Hinque, Ranska\nHerra Hinque on syntynyt v. 1948 ja saanut arvosteluoikeudet sveitsinpaimenkoirille v. 1996. Lisäksi hän on toiminut Ranskan sveitsinpaimenkoirayhdistyksessä mm. sihteerinä, rahastonhoitajana sekä v. 1996 lähtien puheenjohtajana.\nHerra Jeavons on syntynyt v. 1956 Zimbabwessa, mutta asuu siis nykyään Kanadassa. Hän kasvattaa shetlanninlammaskoiria ja mäyräkoiria kennelnimellä Grand Gables.\nAndrzej Kazmierski, Puola\nHerra Kazmierski on syntynyt v. 1952 ja on ammatiltaan zoologi sekä toimii professorina eläinmorfologian osastolla Poznanin yliopistossa. Ulkomuototuomariksi hän on pätevöitynyt kansallisella tasolla v. 1978 ja kansainvälisellä v. 1980. Lisäksi hän toimii Puolan terrieriklubin puheenjohtajana, Poznanin kennelklubin varapuheenjohtajana sekä on Puolan kennelliiton kunniajäsen.\nTerje Lindstrøm, Norja\nHerra Lindstrøm on 42-vuotias ja toimii varatoimitusjohtajana norjalaisessa konepaja- ja rakennusyhtiössä. Ensimmäinen koira hänelle tuli v. 1975, saksanpaimenkoira, jonka kanssa hän treenasi tottelevaisuutta useiden vuosien ajan. Ensimmäinen rottweiler tuli v. 1978 ja vuodesta 1982 lähtien hän on esittänyt ja kasvattanut rottweilereita. Kennelnimellä Kimura hän on omistanut ja kasvattanut lähes 50 Norjan muotovaliota sekä useita kansainvälisiä ja Pohjoismaiden valioita. Saavutuksina voidaan mainita mm.\n- eräs voitokkaimmista rottweiler-kenneleistä v. 1990 lähtien\n- Norjan Voittajan -89, -94 ja -97 kasvattaja/omistaja\n- Norjan voitokkaimman rottweilerin -91, -94, -95, -96 ja -00 kasvattaja/omistaja\n- yli 51 kennel Kimuran kasvattajaluokan kunniapalkintoa\n- v. 2001 voitokkaimman buhundin omistaja sekä Norjan ja Ruotsin Voittajan -01 kasvattaja\nTerje on tuonut rottweilereita Saksasta, Suomesta, Ruotsista ja Englannista sekä vienyt rottweilereita ja buhundeja Ruotsiin, Tanskaan, Espanjaan, USAan ja Brasiliaan. Hän on ollut aktiivisesti myös yhdistystoiminnassa mukana, mm. Norjan ja Pohjoismaiden rottweileryhdistysten jalostustoimikunnan jäsenenä 1996-2001, Norjan rottweileryhdistyksen Haugesundin näyttelyn puheenjohtajana 1985-1995 sekä toiminut Norjan buhundyhdistyksessä useita vuosia sihteerinä ja v. 2002 lähtien yhdistyksen puheenjohtajana. Ulkomuototuomarin tehtäviä hän on hoitanut mm. Pohjoismaissa, Venäjällä, Irlannissa, Englannissa, Hollannissa, Australiassa, Uudessa Seelannissa ja Etelä-Afrikassa.\nBo Skalin, Ruotsi\nHän on syntynyt v. 1956 ja kasvattaa suur- ja kääpiösnautsereita sekä lhasa apsoja vaimonsa Corinnen kanssa kennelnimellä Hassan Hill's.\nRoel van Veen-Keur, Hollanti\nRouva van Veen-Keur on omistanut yli 40 vuotta pk. collieita, myöhemmin mukaan tulivat border colliet ja borzoit. Tällä hetkellä hänellä on 2 borzoita ja 1 pk. collie. Hän on mm. Zwollen kynologisen yhdistyksen perustaja- ja kunniajäsen, Joe Kat Show'n sihteeri, toiminut Hollannin bordercollieyhdistyksen jalostustoimikunnan jäsenenä 1992-2000, "Kunogonda" Ned. Ladies kennel clubin jäsen v. 1982 sekä kirjeenvaihtaja "The Honden Wereld" -lehdessä. Rouva van Veen-Keur on ollut useiden yhdistysten puheenjohtajana; 1982-1988 Hollannin Collie-yhdistyksessä, 1992-2000 Hollannin Schapendoes-yhdistyksessä sekä v. 2001 lähtien Hollannin Vanhaenglanninlammaskoirien ja katalonianpaimenkoirien yhdistyksissä. Ulkomuototuomarin arvostelutehtäviä hänellä on ollut mm. Englannissa (open show), Belgiassa, Tanskassa, Saksassa, Sveitsissä ja Luxemburgissa.\nFrank H. Whyte, Skotlanti\nHerra Whyte on omistanut 12 Skotlannin valiota 4 Gundog-ryhmän roduista; cockerspanieli, walesinspringerspanieli, sileäkarvainen noutaja sekä unkarinvizsla. Hän on ollut myös voitokkain walesinspringerspanieli- ja unkarinvizslakasvattaja sekä omistanut voitokkaimman jalostusuroksen ja muutamia jalostusnarttuja walesinspringerspanieleissa. Hän on mukana walesinspringerspanieli- ja "Border Countries Gundog" -yhdistyksissä. Frank Whyte on arvostellut Ruotsissa, Suomessa, Portugalissa ja Etelä-Afrikassa.\nTaustakuva / background