KUKA AUTTAISI OPETTAJAA. Post-moderni näkökulma opetuksen muutokseen - PDF\nKUKA AUTTAISI OPETTAJAA. Post-moderni näkökulma opetuksen muutokseen\nDownload "KUKA AUTTAISI OPETTAJAA. Post-moderni näkökulma opetuksen muutokseen"\n1 Kasvatustieteiden tutkimuslaitoksen julkaisusarja A. Tutkimuksia 119 Institute for Educational Research. Publication series A. Research reports 119 Pedagogiska forskningsinstitutet. Publikationsseries A. Forskning 119 KUKA AUTTAISI OPETTAJAA Post-moderni näkökulma opetuksen muutokseen WHO WOULD HELP A TEACHER A post-modern perspective on change in teaching Pasi Sahlberg "Kilpailijaihmisen kasvaminen lajikumppanuuteen ja yhteistyöhön on eloonjäämisen ehto. Me kilpailijaihmiset olemme informaatioltamme siinä määrin toisistamme poikkeavia ja eriytyneitä, että riidan aiheita, vastakohtaisuuksia ja sodan syitä me tulemme löytämään aina. Tästä saamme jatkuvasti ja päivästä toiseen näyttöä." Pekka Kuusi (1991) Kasvatustieteiden tutkimuslaitos, Jyväskylä 1996 (3. painos)\n2 1 SISÄLTÖ TIIVISTELMÄ ABSTRACT LUKIJALLE TÄMÄN TUTKIMUKSEN TARKOITUS... 7 I OSA: MUUTOKSEN PARADIGMAT KOULU KOMPLEKSISENA SYSTEEMINÄ Positivismi ja muutosoptimismi koulun kehittämisessä Positivismi modernin perintönä Positivismin haasteet Muutosoptimismi ja koulun kehittäminen Koulun kehittämisen aikakausia Systeeminen lähestymistapa muutokseen Kaoottinen järjestys avoimissa systeemeissä Systeeminen muutos koulussa Vuorovaikutus Epälineaarisuus ja bifurkaatio opetuksessa Muutoksen kompleksisuus Hallitun muutoksen kritiikki Koulu oppivana organisaationa Mitä olemme koulun kehittämisestä oppineet Yhteenveto POST-MODERNI PARADIGMA Kolme megaparadigmaa Post-moderni ja postmodernismi Uusi epistemologia Modernin ja post-modernin joitakin piirteitä Post-moderni näkökulma koulun kehittämiseen Yhteenveto ensimmäisestä osasta II OSA: KOULUKULTTUURI JA OPETUKSEN MUUTOS INDIVIDUALISMI JA ORIENTAATIOT Koulukulttuuri Yksinäisyyden myytti Individualismi opettajan työssä Uskomukset opetuksen ohjaajina Muutos ja epistemologiset orientaatiot...105\n3 2 3.6 Opetusmenetelmä ja opettaja Mitä opetusmenetelmä tarkoittaa? Opetusmenetelmien luokittelua Yhteenveto KOLLEGIAALISUUS JA OPETUKSEN MUUTOS Opettajayhteistyön muotoja koulun kehittämisessä Kollegiaalisuuden sosiaalinen organisaatio Valmennus kollegiaalisuuden muotona Kollegiaalisuuden vahvuuksia ja ongelmia Miten kollegiaalisuus auttaa? Kollegiaalisuuden ongelmia Kollegiaalisuus post-modernin näkökulmasta Yhteenveto KOULUN TOIMINNAN JA OPPIMISEN LAADUN KEHITTÄMIS- PROJEKTI Projektin tavoitteet Yhteiskunnallis-poliittinen konteksti Projektin periaatteet Projektin sisältö Projektiin osallistuneet opettajat ja koulut Koulutusmalli ja projektin toteutus TUTKIMUKSEN TOTEUTUS JA TULOKSET Tutkimuksen toteutus ja aineiston keruu Tutkimusmetodista Tutkimuksen luotettavuudesta Tutkimuksen tulokset Aineiston käsittely Epistemologisten orientaatioiden tarkastelu Kollegiaalisuuden tarkastelu Opettajien kokemuksia projektista KOTOLA epälineaarisena projektina Opetusmenetelmien kehittämisen kriittisiä tekijöitä Opetusmenetelmien omaksuminen ja käyttäminen Opetusmenetelmien monipuolistamisen periaatteita TULOSTEN TARKASTELUA JA JOHTOPÄÄTÖKSIÄ Tutkimuksen päätulokset Pohdiskelua tutkimuksen uskottavuudesta ja merkityksestä Muuttuuko opetus? LÄHTEET LIITTEET\n4 3 TIIVISTELMÄ Sahlberg, P Kuka auttaisi opettajaa. Post-moderni näkökulma opetuksen muutokseen. Jyväskylän yliopiston kasvatustieteiden tutkimuslaitoksen julkaisusarja A. Tutkimuksia sivua. Tutkimuksen kohteena on opetuksen muutos post-modernissa maailmassa. Kysymys on opetusmenetelmien monipuolistamisen vaikeudesta sekä tässä yhteydessä myös siitä, millaista apua opettajat opetusta muuttaessaan tarvitsevat ja kuka heitä voisi auttaa. Muutos tarkoittaa tässä tutkimuksessa valtasuhteisiin, vastuuseen, kontrolliin ja rooleihin liittyvien orientaatioiden ja käyttäytymisnormien muutosta. Tutkimustehtävä jakaantuu kolmeen osaan. Aluksi analysoidaan koulun kehittämisessä vallinneita virtauksia. Tarkoituksena on kuvata koulua avoimena kompleksisena systeeminä sekä hahmotella sen avulla post-modernia näkökulmaa opetuksen muutoksen ymmärtämiseksi. Toiseksi selvitetään kaksivuotisen Koulun toiminnan ja oppimisen laadun kehittämisprojektin aikana kerätyn aineiston perusteella projektiin osallistuneiden opetustaan kehittävien opettajien epistemologisten orientaatioiden muuttumista ja keskinäisen kollegiaalisuuden toteutumista projektin aikana. Kolmanneksi etsitään mahdollisia hyvän opetusmenetelmien monipuolistamiseen tähtäävän kehittämistoiminnan piirteitä. Tutkimuksen lähestymistapaa opetuksen muutoksen ongelmien hahmottamisessa voidaan luonnehtia post-moderniksi, jossa huomio kiinnittyy muutoksen avoimuuteen ja kompleksisuuteen. Tutkimusaineisto koottiin Koulun toiminnan ja oppimisen laadun kehittämisprojektiin osallistuneilta eri koulumuotojen opettajilta (N=112). Laadullinen aineiston analyysi osoitti, että opettajien epistemologiset orientaatiot ja niistä heijastuvat käytännöt muuttuivat kehittämisprojektin aikana kolmella tavalla: opettaminen muuttui tiedon korostamisesta kohti tiedonhankinnan taitojen kehittämistä, opettajan rooli muuttui esittäjästä selvemmin ohjaajaksi ja kannustajaksi, ja oppilaiden vastuu omasta toiminnastaan lisääntyi. Opettajat pitivät keskinäistä yhteistyötä koulun toiminnan ja sen kehittämisen kannalta tärkeänä. Kehittämisprojektin yhtenä toiminnallisena periaatteena ollut kollegiaalisuus oli lähinnä sosiaalista tukea ja keskustelua. Pääasiassa ajan puutteen johdosta opettajien yhteistyö oli vähäistä eikä kirjallisuudessa esiintyvästä valmennuksesta voida tässä yhteydessä puhua. Tutkimuksen perusteella voidaan sanoa, että opetustaan kehittävää opettajaa voidaan tukea kolmella tavalla: (1) auttamalla näkemään koulu avoimena kompleksisena systeeminä ja ymmärtämään muutosprosessin aikana koulun systeeminen luonne, (2) painottamalla muutokseen tähtäävässä kehittämistoiminnassa omien ja kollektiivisten epistemologisten orientaatioiden reflektiota, ja (3) luomalla kehittämisen aikana edellytykset kollegiaalisuuden ja individualismin samanaikaiselle toteutumiselle. Tutkimuksen valossa näyttää siltä, että opetuksen muutosta koskevan ajattelun ja toimenpiteiden tulisi perustua epälineaarisuuteen ja niissä tulisi sallia myös kaoottisen järjestyksen piirteitä. Avainsanat: koulun kehittäminen, muutos, post-moderni, opetusmenetelmä, täydennyskoulutus, kollegiaalisuus, epistemologiset orientaatiot\n5 4 ABSTRACT Sahlberg, P Who would help a teacher? Post-modern perspective on change in teaching. University of Jyväskylä, Institute for Educational Research. Publication series A. Research reports pages. This is a study about the change in teaching in the post-modern world. The issue in focus in this research is the difficulty of expanding the repertoire of teaching methods and what kind of help teachers should get. In this study, change is understood to refer to a distinct alteration in the way in which people relate to one another. It entails a change in existing roles, in the regular patterns of behaviour expected in the organisation, in the use of power and in the delegation of responsibilities to people. The task of my research is threefold. First, international trends on school improvement will be analysed. The purpose of this analysis is to describe school as an open complex system and illustrate the post-modern perspective on understanding school change. Second, based on the data collected during the two-year Improving School and the Quality of Learning Project the change of teachers epistemological orientations and the nature of teacher collegiality in the Project will be analysed and discussed. Third, the features of a good teaching methods development program will be sought. The approach of this study to understand the problems of change may be characterised as post-modern with attention being paid to the openness and complexity of change. The data for this study were gathered from the teachers in different schools who participated in the Improving School and the Quality of Learning Project (N = 112). The qualitative analysis of the data showed that teachers epistemological orientations and the practices reflected by them changed during the Project in three ways: teaching changed from emphasising knowledge toward developing information processing skills, the role of the teacher changed from presenter to guide and facilitator, and pupils responsibility for their own learning increased. Teachers thought that collegiality was important for their work and for the improvement of the school. Collegiality, seen as a key feature of the Project, took the form of social support and discussions among the teachers. A lack of time in school was the reason that the amount of teacher collegiality and coaching that is recommended by the literature was not realised. Three ways to help teachers who want to improve their teaching were recognised in this study: (1) to help teachers see school as an open system and help them to understand the systemic nature of change, (2) to emphasise the meaning of the reflection of individual and collective epistemological orientations during the development process, and (3) to create the environment in the development project for collegiality and individualism to exist side by side. In light of this study it appears that the thinking and actions required to change teaching in schools should be based on non-linearity and one should expect the existence of characteristic of chaotic order. Keywords: school improvement, change, post-modern, teaching methods, inservice training, collegiality, epistemological orientations\n6 5 LUKIJALLE Tämä tutkimus on tarkoitettu avuksi niille koulun kehittämisestä kiinnostuneille tutkijoille, kouluttajille ja rehtoreille, jotka haluavat ymmärtää opetuksen muutoksen ominaisuuksia. Tätä työtä kirjoittaessani olen ajatellut myös opettajia, jotka ovat opetuksen muutoksen kohteina ja samalla sen tärkeimpiä subjekteja. Haluan tutkimuksellani auttaa opettajia ymmärtämään paremmin koulua kokonaisvaltaisena, elävänä systeminä, jossa totuttujen käyttäymissääntöjen, arvojen ja uskomusten muuttuminen on kompleksinen ja hidas prosessi. Otsikosta huolimatta tässä tutkimuksessa ei tarkastella sellaisia opettajan työlle tyypillisiä ilmiöitä kuin uupumusta, jaksamista tai työyhteisön ihmissuhteita. Olen sitä mieltä, että opetuksen pysyvä muutos ja koulun jatkuva kehittäminen edellyttävät opettajalta niin paljon erilaisia tietoja ja taitoja, että todennäköisesti hän ainoastaan poikkeustapauksessa selviää niistä ilman apua. Sen tähden etsin tutkimuksessani joitakin vastauksia kysymykseen, kuka tai mikä voisi auttaa opettajaa kehittämään opetustaan ja koulunsa toimintaa. Kokeneemmat tieteenharjoittajat ovat muistuttaneet minua tutkijan työn yksinäisyydestä. Totta on, että moni ilta on kulunut mikron ja omien ajatusten parissa. Ilman ystävien, kollegojen ja asiantuntijoiden apua en olisi saanut tutkimustani tehtyä. On mahdotonta mainita nimeltä kaikkia niitä ihmisiä, jotka ovat pyytämättä tai pyynnöstä tarjonneet apuaan. Tapana on ollut, että kirjallisen työn tässä vaiheessa osoitetaan kiitollisuutta niille, jotka ovat erityisesti tukeneet työn valmistumista. Tutkimuksen alkuvaihe sijoittuu King s Collegeen Lontoossa, jossa olin vierailevana tutkijana seuraamassa Englannin ja Walesin opetussuunnitelmauudistuksen toteuttamista talvella Vieras kulttuuri tarjosi innostavan ympäristön suomalaisen koulutuksen kannalta kiinnostavien kysymysten hahmottamiselle. Samalla tarjoutui ainutkertainen mahdollisuus saada kokemuksia kansainvälisistä koulun kehittämisideoista. Myöhemmin opetushallitus oli kannustava ja ainutlaatuinen paikka tämän tutkimuksen tekemiselle. Haluan kiittää lämpimästi sekä pääjohtaja, myöhemmin kansliapäällikkö Vilho Hirveä että esimiestäni ylijohtaja Aslak Lindströmiä luottamuksesta ja tuesta, joka on ollut ratkaisevan tärkeää tutkimukseni valmistumisen kannalta. Haluan osoittaa lämpimät kiitokseni johtaja Kauko Hämäläiselle ja johtaja Erkki Kangasniemelle kannustavasta tavasta ohjata työtäni ja kasvamistani tutkijana. Samoin esitän kiitokseni professori Raimo Konttiselle, joka innosti omalla persoonallisella tavallaan minua ja muita opetushallituksen tutkijakoulutuksessa olleita eteenpäin sillä tiellä, joka ei aina näyttänyt ruusuiselta. Professorit\n7 6 Sirkka Hirsjärvi ja Jorma Kuusinen opastivat minua neuvoillaan oikeaan suuntaan, josta teille kiitokseni. Haluan kittää myös professori Erkki Olkinuoraa ja FT, yliassistentti Eero Ropoa käsikirjoitukseni tarkastuksesta ja siinä yhteydessä kallisarvoisista kommenteista. En unohda Helsingin yliopiston opettajankoulutuslaitoksen merkitystä innostumiselle tähän aiheeseen ja kehittymiselleni tutkijana. Dekaani Veijo Meisalo ansaitsee vilpittömät kiitokseni herrasmiesmäisestä esimerkistä ohjaajana ja kollegana. Kiitos myös professori Pertti Kansaselle tutkimukseni alkuvaiheessa saamastani kannustuksesta. Ystävieni Hannu Kuitusen ja Jari Lavosen kanssa käydyt keskustelut ovat auttaneet minua jäsentämään ja avartamaan ajattelua. Vilpitön kiitokseni teille. Haluan tässä yhteydessä osoittaa ihailuni ja samalla kiitollisuuteni Koulun toiminnan ja oppimisen laadun kehittämisprojektiin osallistuneille opettajille. Teidän kanssanne opin ymmärtämään kuinka monimutkaista opetuksen muuttaminen on ja kuinka yksinkertaisilta asiat voivatkaan kirjoitettuina näyttää. Toivon, että yhteinen projektimme oli teille yhtä miellyttävä oppimiskokemus kuin itselleni. Toivon myös, että tämä työ auttaa teitä siinä tärkeässä elämäntehtävässä, jonka olette valinneet tai joka on teille annettu. I am grateful to the following professionals for their intellectual influence on my work and way of writing: professor Seymour Sarason (Yale University), professor Andy Hargreaves (Ontario Institute for Studies in Education), professor Bill Doll (University of Louisiana), director Bruce Joyce (Booksend Laboratories California) and professor John Berry (University of Plymouth). It was my great privilege to work with professor Shlomo Sharan who taught me to be sensitive to the problem of change. My gratitude goes to Dr. Hanna Shachar for her inspiring ideas and everlasting encouragement during the last mile of this work. Tutkimustyö on helpompaa innostavassa työympäristössä. Kiitän opetushallituksen opetusmenetelmäpalvelut-yksikön väkeä siitä, että olen voinut turvallisin ja luottavaisin mielin viimeistellä tutkimukseni teidän joukossanne. Haluan lausua vilpittömät kiitokset Suomen kulttuurirahastolle, Suomen Akatemialle, The British Councilille sekä Leo ja Regina Wainsteinin Säätiölle tutkimukselleni osoitetusta taloudellisesta tuesta. Laajan kirjallisen työn tekeminen koettelee tekijän ohella hänen läheisimpiään. Olen ikuisesti kiitollinen teille tuestanne ja kannustamisestanne. Omistan tämän työn Kaisalle, Lillille ja Eerolle. Helsingissä marraskuun 6. päivänä 1995 Pasi Sahlberg\n8 7 TÄMÄN TUTKIMUKSEN TARKOITUS Vuosia myöhemmin seistessäni epäileväisen opettajajoukon edessä ymmärsin, kuinka vaikean asian kanssa oikeastaan olin joutunut tekemisiin. Tuhannet, ehkä kymmenet tuhannet olivat minua ennen yrittäneet saada aikaan samaa muuttaa koulua ja opetusta. Kuinka vähän koulu on perusrakenteistaan hellittänyt. Suora, opettajakeskeinen vaikuttaminen on edelleenkin yleisin vuorovaikutuksen muoto kouluissa ja itsenäinen istumatyö tyypillisin oppilaiden työskentelytapa (Koskenniemi et al. 1977; Goodlad 1984; Leiwo et al. 1987; Miettinen 1990; Shachar & Sharan 1995). Tällä vuosikymmenellä maassamme tehdyt peruskoulu- ja lukioarvioinnit näyttävät edelleen tukevan tätä väittämää (Jokinen 1992, ; Välijärvi & Tuomi 1994, 134). Yhteiskunnallisten ja poliittisten mullistusten vuosikymmeneksi muotoutuva 1990-luku on ravistellut monia perinteisiä, tosina pitämiämme käsityksiä. Elämme niin perusteellisten murrosten aikaa, että voimme joidenkin mielestä sanoa olevamme todistamassa suurten aikakausien taitetta. Yksi usein esitetty tulkinta on, että moderni aikakausi on päättymässä ja uusi, post-moderni aika on muotoutumassa. Kysymyksessä ei ole ainoastaan näkyvien järjestelmien ja rakenteiden hajoaminen vaan ennen kaikkea näkymättömien, henkisten oletusten ja arvojen muuttuminen. Menneisyydestä kumuloituva tieto, jota olemme tottuneet pitämään vakaana ja muuttumattomana, asetetaan toistuvasti kyseenalaiseksi. Opetus on kouluissa pyrkinyt pitkään kehittämään todellisuuden havaitsemisen ja ajattelemisen taitoja. Post-modernissa maailmassa todellisuus muuttuu yhä kompleksisemmaksi, ja siksi opettaminen ja oppiminen käyvät aina vain hankalammiksi. Opettajan tai oppikirjan esittämät totuudet eivät enää riitä sivistyneen kansalaisen välineiksi nopeasti muuttuvassa maailmassa. Koulu on ennenkin ollut haasteiden edessä, mutta sen nyt kohtaama todellisuus on aikaisempaa monin verroin arvaamattomampi ja ennustamattomampi ja samalla se on kiehtovampi kuin koskaan ennen. Tämän tutkimuksen otsikossa kysytään "Kuka auttaisi opettajaa?". Kysymyksellä haluan pysäyttää lukijan ajattelemaan koulun kehittämistä erityisesti opettajan näkökulmasta. Opettajien kohtaamat haasteet ovat niin moninaisia ja kompleksisia, että perinteisillä ajattelutavoilla ja muutoksen keinoilla ei todennäköisesti pystytä vastaamaan niihin tyydyttävästi. Pohdin opetusmenetelmien monipuolistamisen suunnasta sitä, millaista tukea ja apua opettajat tarvitsevat\n9 8 etsiessään ratkaisuja opetuksen kehitämistä koskeviin odotuksiin. Kirjallisuuden ja aikaisempien tutkimusten perustella voi todeta, että pienissä tai suurissa uudistuksissa koulun toiminta on harvoin pysyvästi muuttunut toivotulla tavalla (vrt. Miettinen 1990, 16; Sarason 1990, 2-5). Koulu on ilmeisesti organisaationa siinä määrin sopeutumiskykyinen, että se pystyy mukautumaan ulkoisiin muutoksiin muuttamatta kuitenkaan merkittävässä määrin sisäistä toimintaansa. Pyrin vastaamaan otsikossa esittämääni kysymykseen ja siitä johdettuihin tutkimusongelmiin metodologisesti kahdella tavalla siksi, että opetuksen muutos tai oikeammin muuttumattomuus herättää sekä teoreettisia että käytännöllisiä kysymyksiä. Siksi olen jakanut myös tämän raportin kahteen osaan. Tutkimuksen teoreettisessa osassa Muutoksen paradigmat tavoitteenani on analysoida koulun kehittämisen lähtökohdista opetuksen muutoksen lähestymistapoja ja metaforia sekä koulukulttuurin merkitystä. Keskeisiksi tehtäviksi muodostuvat tällöin systeemiteoreettisen mallin ja sen taustalla olevan metateoreettisen paradigman jäsentäminen, analysoiminen ja soveltaminen koulun muutoksiin. Raportin toisessa osaassa Koulukulttuuri ja opetuksen muutos tavoitteena on luonnehtia pitkäkestoisen opetusmenetelmien kehittämisprojektin yhteydessä lähinnä laadullisen tutkimuksen keinoin opettajien kollegiaalista yhteistyötä sekä heidän opettamista koskevien uskomustensa muuttumista. Edellisen kehittämisprojektin kokemuksia analysoimalla on tavoitteena lisäksi etsiä joitakin parannusehdotuksia vastaavien opetusmenetelmien kehittämishankkeiden toteuttamiseksi tulevaisuudessa. Tutkimuksen empiirinen osuus on rajattu koskemaan opettajien kollegiaalista yhteistyötä ja uskomusten muutosta, koska systeemisestä näkökulmasta katsottuna ne ovat osoittautuneet muutoksessa elävän ja uudistuvan koulun (oppivan organisaation) keskeisiksi osa-alueiksi (vrt. Little & McLaughlin 1993; Hargreaves 1994). Tutkimus painottuu teoreettisten kysymysten selvittelyyn empiirisen osan pyrkiessä lähinnä alustavien ja suuntaa-antavien tulosten ja jatkokysymysten jäsentämiseen. Siksi postmodernin paradigman ja koulukulttuurin analysoiminen ovat tutkimuksessani keskeisellä paikalla. Koulun kehittämisestä puhuttaessa on syytä selvittää mitä sillä milloinkin tarkoitetaan ja millaiseen muutokseen kehittämisellä pyritään. Koulun kehittäminen tarkoittaa tässä työssä sellaisia muutospyrkimykiä, joiden päämääränä on toisaalta parantaa oppilaiden oppimisen laatua ja lisätä koulun valmiuksia saavuttaa koulutukselle asetettuja tavoitteita sekä toisaalta vahvistaa sen kykyä toimia muutostilanteissa (vrt. van Velzen et al. 1985, 48; Hopkins\n10 9 et al. 1994, 68). Tutkimukseni yhtenä tavoittena on analysoida koulun kehittämisen lähestymistapoja ja auttaa lukijaa ymmärtämään paremmin opetusmenetelmien monipuolistamisessa havaittuja vaikeuksia. Koulun muutoksesta rajoitutaan tässä tutkimuksessa edelliseen viitaten tarkastelemaan erityisesti opetuksen muutosta, jonka keskiössä on opettajan käyttämien opetusmenetelmien monipuolistuminen. Useimpien tässä tutkimuksessa esiintyvien opetusmenetelmien käyttöönotto opetuksessa edellyttää tavanomaiseen opettamiseen verrattuna erilaisia valmiuksia, taitoja ja asenteita niin oppilailta kuin opettajiltakin sekä niihin liittyen roolien, vastuun ja valtasuhteiden uudelleen määrittelyä. Koulun muutos on siis ennen muuta oppilaiden, opettajien ja koulun johdon roolien, normien, valtasuhteiden ja niihin liittyvien toimintatapojen muuttumista. Opetuksen muutosta voidaan tarkastella monesta eri näkökulmasta. Perinteisesti sitä on lähestytty sen loogisten rakenneosien suunnasta, jolloin muutos nähdään luonteeltaan lineaarisena. Koulun on odotettu muuttuvan, kunhan siellä työskentelevät henkilöt saavat koulutusta. Post-moderni lähestymistapa opetuksen muutokseen on systeeminen. Se korostaa koulua organisaationa ja sen kulttuurisia ominaisuuksia sekä niiden merkitystä opetuksen muuttumisessa. Post-moderni näkökulma eroaa perinteisestä tarkastelutavasta monien epistemologisten ja ontologisten oletustensa osalta, mutta erityisesti post-modernille on tyypillistä kompleksinen käsitys järjestyksestä. Ratkaisevaksi myös tämän työn kannalta muodostuu kysymys, onko post-moderni metafora aikaisempia parempi, kun pyritään ymmärtämään opetuksen muutosta ja oppimista koulussa. Koulun ja opetuksen muuttumista käsittelevää kasvatustieteen alaa sanotaan yleensä lyhyesti koulun kehittämisen tutkimukseksi. Työni sijoittuu tälle kentälle, koska se tarkastelee opetuksen muutosta muuttuvassa koulussa ja yhteiskunnassa. Koulun kehittämistä koskeva tutkimustoiminta on viime aikoina lisännyt suosiotaan ja joidenkin alan asiantuntijoiden mielestä pääosa koulun muutosta käsittelevästä tieteellisestä tutkimuksesta ajoittuu kolmelle viimeisimmälle vuosikymmenelle (vrt. Fullan 1993b). Post-modernin määritteleminen lyhyesti on vaikeaa. Vieläkin hankalammaksi tehtävä tulee, kun sitä tarkastellaan koulun kehittämisen yhteydessä. Tämän havaitsee niistä muutamista teoksista, joita aiheesta on viime vuosina ilmestynyt (Aronowitz & Giroux 1991; Doll 1993; Hargreaves 1994; Slattery 1995). Tutkimukseni teoreettisen osan tavoitteena on etsiä pääasiassa koulun kehittämistä koskevan kirjallisuuden analyysin avulla vastauksia seuraaviin kysymyksiin:\n11 10 1. Mitä post-modernilla tarkoitetaan koulun kehittämisen yhteydessä? 1.1 Millaisia kehitysvaiheita koulun kehittämisessä on viimeisten vuosikymmenten aikana havaittavissa? 1.2 Millainen on systeeminen käsitys muutoksesta? 1.3 Mikä on post-modernin metaforan merkitys opetuksen muutoksen ongelmien ymmärtämisessä? Lähtökohtanani on ollut hypoteesi, että post-moderni on monipuolisempi ja käyttökelpoisempi metafora, kun halutaan ymmärtää opetuksen kehittämistä ja sen yhteydessä havaittavia vaikeuksia. Koska suomalaisesta ja osittain kansainvälisestäkin alan kirjallisuudesta puuttuu koulun kehittämisen alalla tehty tätä koskeva käsitteellinen tarkastelu, olen työssäni päätynyt painottamaan edellä esitettyjen kysymysten viitoittamaa käsitteellistä analyysia selkeämmän kuvan luomiseksi ja empiiristen kysymysten hahmottamiseksi. Tehdessään meta-analyysin opettajien täydennyskoulutuksessa käytettyjen koulutusmenetelmien vaikuttavuudesta Joyce ja Showers (1988) vahvistivat käsityksiään opettajien keskinäisen kollegiaalisen yhteistyön merkityksestä uusien opetusmenetelmien oppimisessa. Heidän mukaansa koulussa tapahtuva opettajien kollegiaalinen ohjaaminen parantaa opetusmenetelmien oppimisen siirtovaikutusta. Tämä valmennuksen nimellä tunnettu kehitys- ja oppimispsykologiaan perustuva koulutusmalli yleistyi 1980-luvulla eri puolilla maailmaa. Se ei kuitenkaan säästynyt arvostelulta. Sen todelliset vaikutukset opetuksen muutokseen asetettiin kyseenalaisiksi (Wade 1985) ja toisaalta sitä kritisoitiin siksi, että valmennuksen yhteydessä ei kiinnitetty huomiota koulun ja opettajan työn sosiaalisiin ja kulttuurisiin tekijöihin (Hargreaves & Dawe 1990). Tutkimukseni toisena tehtävänä on arvioida opettajien kollegiaalisen yhteistyön merkitystä opetusmenetelmien kehittämisessä. Empiirinen aineisto kerättiin kaksi vuotta kestäneen opetusmenetelmien monipuolistamiseen tarkoitetun Koulun toiminnan ja oppimisen laadun kehittämisprojektin yhteydessä. Projekti toteutettiin Oulun yliopiston Kajaanin täydennyskoulutusyksikön ja Helsingin yliopiston Vantaan täydennyskoulutuslaitoksen koulutusohjelmissa vuosina ja siihen osallistui 112 opettajaa. Etsin projektin avulla vastauksia seuraaviin kysymyksiin: 2. Millaista opettajien kollegiaalinen yhteistyö oli Koulun toiminnan ja oppimisen laadun kehittämisprojektin aikana?\n12 Miten opettajien kollegiaalinen yhteistyö toteutui opetusmenetelmien kehittämisen yhteydessä? 2.2 Mitä mieltä opettajat olivat kollegiaalisesta yhteistyöstä? 2.3 Millaisia esteitä kollegiaaliselle yhteistyölle näytti projektin aikana opettajien mielestä olevan? Hyde ja Pink (1992, 8) ovat sitä mieltä, että koulun kehittämisessä ja sitä tukevassa opettajien täydennyskoulutuksessa on kiinnitetty harvemmin huomiota opettajien opettamista koskeviin uskomuksiin ja käsityksiin. Young (1985) ja Brody (1991) ovat opetuksessa ja Senge (1990) organisaatioiden kehittämisessä korostaneet uskomusten ja mentaalisten mallien roolia oman toiminnan ja muutoksen ymmärtämisessä. Tutkimukseni kolmantena tehtävänä on luonnehtia työtään kehittävien opettajien opettamista koskevien uskomusten tai epistemologisten orientaatioiden muuttumista opetusmenetelmien kehittämisprojektin aikana sekä pohtia niiden merkitystä opetuksen muutoksessa. Käyttämällä hyväksi Koulun toiminnan ja oppimisen laadun kehittämisprojektia pyrin vastaamaan seuraaviin kysymyksiin: 3. Miten opettajien oppimista koskevat epistemologiset orientaatiot muuttuivat Koulun toiminnan ja oppimisen laadun kehittämisprojektin aikana? 3.1 Millaisia muutoksia opettajat kokivat epistemologisissa orientaatioissaan opetusmenetelmien kehittämisen aikana? 3.2 Mikä on epistemologisten orientaatioiden merkitys opetusmenetelmien monipuolistamisessa? Koulutuksen laadun parantaminen tai tiettyjen oppiaineiden opetuksen tehostaminen edellyttää käytännössä opetuksen muuttumista. Opetuksen muuttuminen puolestaan edellyttää opettajan tietojen, taitojen ja asenteiden sekä koulun kulttuurin ja rakenteiden kehittämistä. Yleisimmin käytetty opetuksen muutoksen vauhdittaja on opettajille tarkoitettu täydennyskoulutus. Viime aikoina on oppimisessa alettu korostaa yksilön aktiivisuutta ja metakognitiivisten valmiuksien merkitystä. Vastaavasti viimeaikaisessa koulun kehittämisessä on näkyvissä koulukulttuurin ja -organisaation muutoksen korostaminen. Sarasonin (1990; 1993) pessimistinen arvio koulu-uudistusten onnistumisesta ja epäonnistumisesta, elleivät reformin kohteena ole koulun valtasuhteet, vahvistaa koulukulttuurin muuttamisen tärkeyttä myös opetuksen kehittymisessä. Muussa tapauksessa joudumme hyväksymään koulun kehittämisessä tunnetun paradoksin: Mitä enemmän muutosta tapahtuu, sitä enemmän asiat pysyvät ennallaan.\n13 12 Tutkimukseni neljäntenä tehtävänä on teoreettisin ja empiirisin perustein etsiä vastauksia seuraaviin kysymyksiin: 4. Millaisia ominaisuuksia on opetusmenetelmien monipuolistamiseen tähtäävällä kehittämishankkeella? 4.1 Miten opettajat kokivat kehittämisprojektin eri toimintatapojen (kuten luennot, harjoitukset, omat kokemukset jne.) merkityksen oman kehittymisensä kannalta? 4.2 Miten projektiin osallistuneet opettajat kokivat omaksuneensa käsiteltyjä opetusmenetelmiä ja kuinka usein he kertoivat käyttäneensä niitä opetuksessaan projektin päättyessä? 4.3 Miten Koulun toiminnan ja oppimisen laadun kehittämisprojektissa toteutettua opetusmenetelmien monipuolistamiseen tarkoitettua toimintamallia voidaan kehittää paremmin suomalaiseen koulumaailmaan sopivaksi? Tutkimus on tyypiltään tapaustutkimus, jossa tutkimusaineisto kerättiin kyselyillä, opettajian kirjallisilla palauteraporteilla ja haastattelemalla Koulun toiminnan ja oppimisen laadun kehittämisprojektiin osallistuneita opettajia. Tutkimuksen rakenne on hahmoteltu kuviossa 1.\n14 13 KUVIO 1. Tutkimuksen rakenne Sanotaan, että tieto lisää tuskaa. Vaikka tätä tutkimusta tehdessäni ajattelin usein, kuinka oikeaan tuo vanha viisaus kohdallani osuu, uskon tämän työn myös vapauttavan lukijan joistakin koulua ja opetusta koskevista perusteettomista uskomuksista. Opetuksen kehittäminen saattaa näyttää paperilla yksinkertaiselta, mutta se on todellisuudessa kompleksista. Mosaiikiksi hajoava todellisuus, jossa koulukin elää ja muuttuu, tekee koulun kehittämisestä entistä haasteellisempaa. Post-moderni perspektiivi avaa uusia ikkunoita koulun ja opetuksen muutoksen ongelmien ymmärtämiselle. Meidän olisi opittava ymmärtämään koulun systeemistä luonnetta ja opetuksen muutosta eri osapuolten näkökulmasta. Mikään ei ole kuin ennen ja kuitenkin niin paljon on pysynyt ennallaan. Sarason on useasti todennut, että mitä enemmän yritämme muuttaa asioita, sitä enemmän ne näyttävät pysyvän ennallaan. Muistamme, kuinka Aleksis Kivi (1934, 67-68) kuvaa Jukolan veljesten opiskelua:\n15 14 Vallan vitkaa edistyi veljesten oppi, jota ei jouduttanut heidän opettajansa peloittava kiinteys, vaan päinvastoin kangisti aina enemmin heidän haluansa ja mieltänsä. Juhani ja Timo tuntevat tuskin enemmin kuin A:n; toisten taito oli kuitenkin astunut muutaman kirjaimen kauemmas. Mutta huikean poikkeuksen heistä kaikista teki veli Eero, joka jo oli jättänyt aapiston ja harjoitteli tavaamista oikein vikkelästi. Parhaan kykynsä ja taitonsa mukaan opetti lukkari Jukolan veljeksiä. Samoin tekevät useimmat suomalaiset opettajat kouluissamme. Opettajat tarvitsevat kuitenkin apua, jotta opetusta osattaisiin muuttaa ja koulua kehittää alati muuttuvassa maailmassa. Aureliano Buendían kävi huonosti. Itse uskon selviytyväni onnellisemmin.\n16 15 I OSA MUUTOKSEN PARADIGMAT\n17 16 I MUUTOKSEN PARADIGMAT "Even the status quo is changing" anon. internetissä Modernisaatio on kulttuurin ja yhteiskunnan makrotason kehitysprosessi, joka sisältää mm. erilaisia aatesuuntia ja tyylejä. Tässä prosessissa voidaan erottaa kolme aikakautta, joita Doll (1993) kutsuu megaparadigmoiksi (kuvio 2): esimoderni, joka alkoi murtua 1500-luvulla, moderni syrjäytti esimodernin ja oli vahva aikakausi tämän vuosisadan alkuun saakka sekä post-moderni, joka on parhaillaan muotoutumassa ja määrittelemässä itseään (siitä johtuu väliviiva). KUVIO 2. Modernisaation aikakaudet kosmologian näkökulmasta Tutkimuksen tässä osassa on tavoitteena analysoida koulun kehittämisen suuntauksia osana modernisaatiota sekä hahmotella post-modernin keskeisiä piirteitä. Post-modernin määritteleminen yksikäsitteisesti on vaikeaa siksi, että se on symboli muodostumassa olevalle uudelle aikakaudelle, joka on vielä keskeneräinen (vrt. Toulmin 1982, 254). Tässä työssä ei tarkastella modernin aikakauden perusteita kovin yksityiskohtaisesti. Lukija voi perehtyä niihin esimerkiksi Habermasin (1987), Giddensin (1990), Dollin (1993) tai Hargreavesin (1994) teosten avulla. Koulun muutoksen tarkasteleminen on osittautunut vaikeaksi siitä syystä, että muutos ymmärretään eri yhteyksissä eri tavoin. Arvioitaessa koulun muuttumista esimerkiksi viimeisten kolmen vuosikymmenen aikana on yhtä perusteltua sanoa, että koulu on muuttunut, tai että muutosta ei ole juurikaan\n18 17 tapahtunut. Voidaan väittää, että tällä vuosikymmenellä maassamme toteutettu opetussuunnitelmauudistus on muuttanut kouluja. Samoin opettajien ja oppilaiden käyttämät uudet oppimateriaalit tai -välineet voidaan nähdä muutoksina kouluissa. Sen sijaan ei ole ollenkaan selvää, onko opettajien opettaminen havaittavasti erilaista kuin aikaisemmin tai onko oppilaiden oppimisen laatu parantunut tai parantumassa. Koulun muutoksesta puhuttaessa on siis selvitettävä minkä muuttumisesta on kysymys. Tässä työssä on valittu tarkastelun kohteeksi erityisesti opetuksen muutos koulun kehittämisen yhteydessä. On huomattava, että myös opetus määritellään eri tilanteissa kirjoittajasta tai puhujasta riippuen hieman eri tavoin. Tässä opetuksella tarkoitetaan oppilaan oppimisympäristön intentionaalista ohjaamista ja säätelyä, minkä tarkoituksena on saada aikaan mahdollisimman pysyviä, tavoitteiden suuntaisia ja oppilaan kokemuksiin perustuvia muutoksia hänen tiedoissa, taidoissa ja valmiuksissa ja niiden myötä toiminnoissa (vrt. Lehtisen et al. (1989, 13) esittämä kuvaus oppimisesta). Tällaiseen opetuskäsitykseen sisältyy myös ajatus ohjaus- ja säätelyprosessista epäsuorana vaikuttamisena, jossa oppilas on opetus-oppimistapahtuman aktiivinen ja osallistuva toimija. Opetuksessa korostuvat opettajan ja oppilaiden multilateraalinen vuorovaikutus ja sen eritasoiset mekanismit. Opetusmenetelmien monipuolistamisen yhtenä tehtävänä on vuorovaikutuksen lisääminen opetuksessa ja oppimisessa. Tässä tutkimuksessa keskitytään tarkastelemaan koulun muutosta lähinnä koulukulttuurin muutoksena (vrt. Deal 1987; Joyce 1990; D. Hargreaves 1995). Tällöin kiinnitetään erityistä huomiota yksilöllisten tai kollektiivisten asenteiden, käsitysten, arvojen, roolien, valtasuhteiden ja totuttujen toimintamallien muutoksiin. Sarason (1982, 63) väittää, että jokainen pyrkimys saada aikaan muutoksia koulussa edellyttää muiden asioiden ohella vallitsevien tottumusten muuttamista jollakin tavalla. Tavoiteltavia saavutuksia ovat mm. vallitsevan tottumuksen muuttuminen, yhden tai useamman tottumuksen elminoiminen tai uusien vakiinnuttaminen. Toimintaa koskevia esimerkkejä Sarasonin mainitsemista tottumuksista ovat kysymysten esittäminen, opetuksen jaksottaminen oppitunneiksi ja vastuun jakautuminen oppimisesta. Vastaavasti asenteellisia tottumuksia ovat esimerkiksi vallitsevat uskomukset tiedosta, oppimisesta ja toiminnan kontrollista. Valittu kulttuurinen näkökulma muutokseen kohdistuu erityisesti koulun ihmissuhteiden vuorovaikutukseen sekä opetus-oppimistoiminnan yhteydessä havaittaviin rooleihin ja valtasuhteisiin.\n19 18 1 KOULU KOMPLEKSISENA SYSTEEMINÄ Perustelen tässä luvussa seuraavaa väitettä: Systeeminen metafora on mekaanistista metaforaa hyödyllisempi pyrittäessä ymmärtämään koulun kehittymistä ja opetuksen muutosta. Tämä merkitsee sitä, että koulua ja opettamista voidaan tarkastella avoimina systeemeinä, jotka kykenevät sopivissa olosuhteissa luomaan uutta systeemin sisäisen itsejärjestäytymisen avulla. 1.1 Positivismi ja muutosoptimismi koulun kehittämisessä Viime vuosisadan alkupuolella lähinnä Ranskasta ja Saksasta alkaneen positivismiksi kutsutun filosofisen suuntauksen voi hyvin sanoa olevan valistuksen lapsi. Positivismia on pidetty eri tieteenalojen piiriin sisältyvänä metateoriana, jolle on ollut tyypillistä äärimmäisen positiivinen asenne tieteeseen ja tieteelliseen metodiin. Positivismi ei kuitenkaan muuttanut yksin tieteen tekemisen metodeja vaan se tarjosi aivan uuden perustan ja lähtökohdan totuuden etsimiselle ja tieteen tekemiselle. Tässä luvussa tarkastellaan lyhyesti positivismia modernin keskeisimpänä epistemologisena ja metodologisena suuntauksena sekä pohditaan sen heijastuksia koulun kehittämiseen Positivismi modernin perintönä Valistuksen ajalla vahvistui Descartesin ja Newtonin ajatuksista muotoutunut käsitys, että tiede on ainoa pätevä tiedonmuodostuksen keino ja että tieteen saavutettavissa olevat ilmiöt ovat tietämisen ainoita mahdollisia kohteita. Positivismi klassisessa mielessä ei hyväksy mitään kokemuksiin perustumatonta, metafyysistä pohdiskelua vaan se edellyyttää kaiken järjellisen toiminnan olevan aina palautettavissa tieteelliseen metodiin. Mystismi, auktoriteetteihin perustuva usko tai perimätieto eivät siis ole positivismin piiriin kuuluvia tiedonhankinnan keinoja. Sintonen (1986, 1) toteaa, että "positivismi on epäilemättä 1900-luvun merkittävin tieteenfilosofinen ja metateoreettinen oppi". Positivimia on luonnehdittu myös naturalismin, 'tämänpuoleisuuden' avulla. Sintonen (s. 3) jatkaa: Maailmankaikkeus on olemassaololtaan ja toiminnaltaan itseriittoinen, eikä ihmisellä siinä ole erikoisasemaa. Niinpä ihminen fyysisenä, henkisenä ja sosiaa-\n20 19 lisena olentona on sinänsä tarkoituksettoman universumin tuote, jonka päämääriä ja toimintaa tulee tutkia ja selittää olennaisesti samalla tavalla kuin fysikaalista tai biologista luontoa. Länsimaissa vallitseva maailmankuva ja käsitys universumista oli luvulla perusteiltaan mekanistinen ja deterministinen. Erityisesti brittiläiset empiristit John Locke, David Hume ja John Stuart Mill vaativat, että kaikki käsitteenmuodostus nojaa havaintoihin sekä kielsivät aistikokemusta edeltävien, synnynnäisten ideoiden olemassaolon. Erityisen kiinnostavaksi on muodostunut näistä varhaisten positivistien kuten brittiläiset empiristit ja ranskalaiset valistusfilosofit luottamus tieteelliseen metodiin, jota alettiin kutsua metodiseksi optimismiksi. Tieteen metodia ja sen soveltamista kaikkien tieteenalojen tutkimukseen kutsui "positivismiksi" Claude Henry de Saint-Simon 1700-luvun lopulla. Mekanistis-deterministisen maailmankuvan ja sitä edustavan tieteellisen metodin yksi erikoispiirre on sen kokonaisuuden ja osien keskinäinen suhde. Reduktionismin periaatteiden mukaan luonnon tapahtumia ja aineellisia olioita voidaan tutkia jakamalle ne mahdollisimman pieniin osiin. Tällä tavalla tieteellisen metodin mukaan kokonaisuus on ymmärrettävissä sen osista käsin. Tällaiset kokonaisuudet ovat meristisiä (von Wright 1987, 46). Sosiologian isäksi kutsuttu Auguste Comte käsitti yhteiskunnan tutkimisen "sosiaaliseksi fysiikaksi" (von Wright 1987, 47). Comten aloittamaa positiivisen yhteiskuntatieteen luomista jatkoi Mill. Teoksessaan A System of Logic (1843) hän soveltaa yhteiskuntaan ja sen yksilöihin samoja selittämisen malleja, joiden ansiosta luonnontieteet olivat saavuttaneet mainetta ja kunniaa. Ns. peittävän lain mallin perusajatuksena on selittää yksittäisiä tapauksia yleisempien lainalaisuuksien erikoistapauksina (deduktio). Tämä edellyttää kausaalista tulkintaa siitä, että havaittu tapahtuma on välttämätön seuraus sitä edeltävistä alkuehdoista ja olosuhteista (Sintonen 1986, 6). Positivistinen metateoria vaikutti voimakkaasti 1900-luvulla oppimisen psykologiaan ja opetussuunnitelmateorioiden kehittymiseen. Thorndiken behavioristisen oppimisteoorian pääoivalluksia oli ns. vaikutuksen laki, joka sisälsi vahvistamisen operationaalisen määrittelyn. Sen mukaan oppimista voidaan parantaa vahvistamalla positiivista käyttäytymistä (havaittavia reaktioita). Capra (1982, 180) kirjoittaa, että "ajatus käyttäytymisen ohjaamisesta tapahtuneiden avulla suoran stimulin sijaan oli behavioristisen teorian suuri etu, sillä koko tämän teorian viitekehys säilyi näin newtonilaisena". Kirjassaan Science and Human Behaviour (1953, 30-31) Skinner kirjoittaa, että ainoat vakavasti otet-\n21 20 tavat ihmisen käyttäytymistä koskevat tieteelliset selitykset ovat sellaisia, jotka perustuvat mekanistiseen näkemykseen elollisista organismeista sekä noudattavat Newtonin fysiikan kriteereitä. Hän jatkaa toteamalla, että koska väitetään, että kaikista mentaalisista tai psyykkisistä tapahtumista puuttuvat fysikaalisten tieteiden dimensiot, on meillä entistä suurempi syy jättää ne tarkastelun ulkopuolelle. Positivismi ja sitä seurannut sosiaalitieteiden kehittyminen on vaikuttanut monella tavalla myös koulun kehittämisen käytäntöihin ja muutosta koskevien mallien ja teorioiden muotoutumiseen. Positivismille ja behaviorismille tyypillinen kehitys- ja kasvuoptimismi ovat olleet erityisen selkeästi näkyvissä. Samalla tavalla voidaan sanoa käsitysten muutoksesta muotoutuneen viimeisen kolmen vuosikymmenen aikana tyypillisesti positivistisista lähtökohdistaan kohti nykyisiä käytäntöjä. Positivistiselle muutostraditiolle on ollut ominaista mekanistis-deterministinen ja meristinen orientaatio muutokseen kokonaisuutena sekä optimistinen suhtautuminen koulun ja kasvatuksen monimutkaistenkin ongelmien ratkaisemiseen varsin yksinkertaisin keinoin Positivismin haasteet Positivismi vaikutti etiikan, uskonnon, politiikan ja filosofian kehitykseen mutta sen merkittävin aikaansaannos oli kuitenkin tieteellisen metodin kehittyminen. Tieteenhistoriassa on erilaisia käsityksiä postivismin todellisesta merkityksestä ja sen määritelmistä. Lincoln ja Guba (1985, 20-24) esittävät näistä useita esimerkkejä. Postivismin perustana on pidetty heidän mukaansa Millin edellä mainittua teosta, Newtonin mekaniikkaa ja sen metafysiikkaa ja yleensä empiirisen metodologian kehittymistä. Positivismin perustan ja määrittelyn pysyessä epäselvänä, Lincoln ja Guba vakuuttuvat kuitenkin yhdestä asiasta: useimpien positivismia tarkastelleiden tutkijoiden mielestä positivismi on passé (Lincoln & Guba 1985, 24). Lincoln ja Guba esittävät selkeän yhteenvedon positivismin ongelmista ja haasteista (vrt. Carr & Kemmis 1986, 71-79). He mainitsevat yhteensä seitsemän ongelmaa, joista tässä tarkastellaan lähemmin yhtä. He mainitsevat positivismia kohdanneen kritiikkiä seuraavista syistä: se ei kykene riittävästi käsitteellistämään mitä tiede on, se on liiaksi riippuvainen operationalismista, siitä seuraa sopimatonta ja perusteetonta determinismiä ja reduktionismia sekä se on tuottanut tutkimustietoa inhimillisistä ilmiöistä sulkemalla niiden humaanisuuden näkökulman tarkastelun ulkopuolelle (Lincoln & Guba 1985, 25-28).\n22 21 Kritiikissään Lincoln ja Guba (1985, 28) päätyvät siihen, että positivismi nojaa ainakin viiteen olettamukseen, joita on aikaa myöten yhä vaikeampi pitää riitävinä ja perusteltuina. Nämä oletukset muodostavat yleisimmin esiintyvän lähtökohdan positivismista esitetyille määritelmille. Niiden avulla voidaan tunnistaa myös positivismin kohtaamat ongelmat. Nämä viisi olettamusta ovat: Ontologinen olettamus: Positivismi sisältää olettamuksen, että on olemassa yksi, konkreettinen todellisuus, joka voidaan hajottaa sopivan pieniin, itsenäisesti tutkittaviin elementteihin. Todellisuus on yksinkertaisesti osiensa summa. Epistemologinen olettamus: Positivismi sisältää olettamuksen, että havaitsija on mahdollista erottaa havainnon kohteesta, ts. että tietäjä voisi olla erillään tiedosta. Havaintojen riippumattomuuden olettamus: Positivismi sisältää olettamuksen, että havainnot voisivat olla hetkellisesti tai kontekstuaalisesti itsenäisiä siinä mielessä, että se mikä on tosi tietyssä tilanteessa (ajassa ja paikassa) saattaisi sopivissa olosuhteissa olla tosi jossakin toisessa ajassa ja paikassa. Lineaarisen kausaalisuuden olettamus: Positivismi sisältää olettamuksen lineaarisesta kausaalisuudesta, ts. että ei ole olemassa mitään tapahtumaa, jolla ei olisi syytä, eikä myöskään syytä, jolla ei olisi seurausta. Aksiologinen olettamus: Positivismi sisältää olettamuksen aksiologisesta arvovapaudesta, ts. että tutkimusmetodit takaavat tutkimustulosten riippumattomuuden arvoista tai korostuksista. Kritiikistä huolimatta positivismi on ollut huomattavan vaikutusvaltainen metateoria. Se on selkeyttänyt monien tieteiden käsitteistöä ja luonut soveltamiskelpoisia metodologisia ratkaisuja, joiden avulla tieteen kehittyminen on ollut nopeaa. Näin on ollut erityisesti luonnontieteissä ja niitä soveltavissa tieteissä Muutosoptimismi ja koulun kehittäminen Opettajan ammatilliseen koulutukseen piiloutui aikanaan ajatus, että opettajat ovat koulutuksen saatuaan 'valmiita' eivätkä ammatissaan kaipaa koulutusta. Tuolloin puhuttiin opettajien valmistuksesta ja opettajien ammatillinen täyden-\n23 22 nyskoulutus oli harvinaisempaa. Koulua ja sen käytäntöjä on kuitenkin pyritty jatkuvasti muuttamaan. Positivistiselle aikakaudelle on ollut tyypillistä eräällä tavalla positiivinen asenne ja usko muutoksen onnistumiseen siis siihen, että koulua ja sen käytäntöjä voidaan muuttaa eri tahojen haluamalla tavalla. Siitä syystä kutsun koulun kehittämisen ja täydennyskoulutuksen positivistista, modernia aikaa muutosoptimismin kaudeksi. Tietty usko kehitykseen on tyypillistä kaikille aikakausille mutta niiden orientaatio ja perspektiivi muutokseen ja sen kohteeseen on erilainen. Kasvatuksen ja koulutuksen tutkimuksen menneisyys tuntee kuitenkin paremmin koulun muuttumisen vaikeuden kuin sen onnistumisen. Tarkastellaan seuraavassa joitakin kirjallisuudessa esiintyviä lähestymistapoja, joita koulun kehittämisessä on tämän vuosisadan jälkipuoliskolla esiintynyt. Koulun kehittämistä koskevalla tutkimustraditiolla on varsin lyhyt historia (Hopkins 1986; Fullan 1991; Fullan 1993b). Kirjallisuudessa on havaittavissa vasta 1960-luvun alkupuolella vakavampia pyrkimyksiä tarkastella tieteellisesti koulun kehittämistä sekä muutosta opetuksessa ja koulutuksessa. Van Velzen et al. (1985) osoittavat historiallisessa katsauksessaan, että koulun kehittäminen oli OECD-maissa 1950-luvun lopulla ja seuraavan vuosikymmenen alussa pääasiassa pienimuotoista opetussuunnitelman ja uusien oppimateriaalien kehittämistä. Kehittäminen kohdistui useissa tapauksissa yksittäiseen opettajaan ja istuttamalla häneen innovaatio toivottiin koulun muiden opettajien omaksuvan sen sitten häneltä. Suhtautuminen muutokseen oli Van Velzenin mukaan teknistä ja muutoksen perustana käytettiin usein ulkoisia konsultteja. Lyhyesti voitaneen todeta, että itse muutoksen luonteeseen ja merkitykseen ei tuohon aikaan juurikaan kiinnitetty huomiota. Behavioristinen teoria oppimisesta muotoutui lineaariseksi ja kausaaliseksi malliksi, jossa tutkija saattoi sopivan ulkoisen ärsykkeen perusteella ennustaa toivotun reaktion. Behavioristit eivät kuitenkaan käytännössä tutkineet yksittäisiä ärsykkeitä ja reaktioita vaan yleensä ne sisälsivät koko joukon muuttujia. Behaviorismin perusideahan oli, että näiden monimutkaisten tilanteiden ja käyttäytymissarjojen tutkiminen voitiin redusoida yksittäisten ärsykkeiden ja reaktioiden tutkimiseksi. Behavioristiset mallit ja teoriat luotiin yleensä tutkimalla kvantitatiivisesti yksinkertaisempia ilmiöitä ja yleistämällä havaittuja säännönmukaisuuksia monimutkaisimpiin ilmiöihin. Watson sovelsi psykologiaan newtonilaisen ajattelun metodeja ja periaatteita, sillä hän halusi nostaa edustamansa nuoren tieteen akateemista statusta. Yksinkertaistaminen ja reduktionismi ovat olleet näkyvissä myös joissakin koulun kehittämisen käytännöissä. Vasta viime vuosina on koulun kehit-\n24 ORGANISAATIO ORGANISMI 23 tämisessä alettu vakavammin puhua systeemisestä muutoksesta (Fullan & Hargreaves 1991; Fullan 1993a; Louis 1994), joka tarkoittaa monen eri osa-alueen ja niiden välisten vuorovaiktussuhteiden muuttamista koulua kehitettäessä. Koulutuksen laatu redusoidaan edelleenkin monesti opetussuunnitelman uudistamiseksi, arvioinnin uudistamiseksi, täydennyskoulutuksen vahvistamiseksi ja opetusmenetelmien monipuolistamiseksi. Näitä erilaisia innovaatioita on pantu täytäntöön yksi kerrallaan usein ulkopuolisten toimesta. Kuten jatkossa huomataan, koulun kehittämisen redusoiminen pieniin osasiin ei ole yleensä tuottanut toivottua tulosta. S R TÄYDENNYS- KOULUTUS OPETUKSEN MUUTOS KUVIO 3. Organismin ja organisaation mekanistisen oppimisen analogia Mielenkiintoisen analogian mekanistisesta tulkinnasta koulun kehittämisessä antaa behavioristinen S-O-R -malli. Organismi on behavioristisissa oppimisteorioissa 'musta laatikko', jolla ei ole aktiivista osuutta toivottavassa käyttäytymisen muuttumisessa. Ärsykkeitä manipuloimalla saadaan tämän ajattelutavan mukaan aikaan odotettuja reaktioita. Vastaavalla tavalla koulua (ja opetusta) on organisaationa yritetty muuttaa sopivien ärsykkeiden, yleensä täydennyskoulutuksen tai innovaatioiden avulla. Tämä on lineaarinen ja deterministinen käsitys muutoksesta. Organisaatio nähdään tällöin niinikään 'mustana laatikkona', jolta puuttuu kyky oppia ja säädellä omaa toimintaansa (vrt. Barth 1990, 38-45). Tätä analogiaa havainnollistetaan kuviossa 3. Muutoksen kannalta edellinen malli on ongelmallinen siksi, että siinä oletetaan koulutuksen sellaisenaan saavan aikaan muutosta samaan tapaan\n25 24 kuin opetuksen on uskottu saavan aikaan oppimista. Monien mielestä pelkkä täydennyskoulutus saa aikaan toivottua muutosta (siinä mielessä kuin se on tämän luvun alussa määritelty) koulussa kuitenkin varsin harvoin (Showers et al. 1987; Smylie 1988; Sarason 1990). Behaviorististen oppimisteorioiden ongelmaksi muodostui 'organismin' passiivinen rooli oppimisessa. Oppija nähtiin siinä mustana laatikkona, jonka älyllisillä toiminnoilla ei ollut merkitystä havaittavan käyttäytymisen muutoksen kannalta. Kuvion 3 mukainen muutoskäsitys heijastelee tätä samaa ongelmaa: koulutuksen kohdistuessa yksilöön jää organisaation (koulun) rooli usein liian vähälle huomiolle. Täydennyskoulutus on muutoksen 'raaka-ainetta', joka organisaation on käytettävä uudistusten synnyttämiseksi. Muutoksen kannalta oleelliseksi nousevat organisaation tasolla mustan laatikon kulttuurin, kuten normien, arvojen, uskomusten ja tottumusten sekä yksilöiden käyttäytymissääntöjen muuttaminen (Sarason 1982). Täydennyskoulutuksen ja muutoksen välistä suhdetta ovat tarkemmin käsitelleet ainakin Joyce (1990) ja Fullan (1991). 1.2 Koulun kehittämisen aikakausia Suunnitelmallisen muutoksen tutkimuksen kehityksessä ja käytännöissä voidaan erottaa erilaisia vaiheita. Fullan on omassa analyysissään tunnistanut seuraavat neljä vaihetta, joiden aikarajojen hän korostaa olevan häilyviä (Fullan 1991; Fullan 1993b, 117; vrt. Hopkins et al. 1994, 22-24): 1. Uudistusten vastaanottaminen 1960-luku 2. Uudistusten täytäntöönpano-ongelmat 1970-luku 3. Monien innovaatioiden toteuttaminen 1980-luku 4. Systeeminen muutos 1990-luku. Uudistusten vastaanottamisen aikakaudelle oli tyypillistä omaksuttujen innovaatioiden määrän korostaminen, ei niinkään se, mitä niiden vaikutuksesta tapahtui (Fullan 1991, 5). Erityisen voimakasta uudistusten vastaanottaminen oli ns. post-sputnikin kaudella 1960-luvun alkupuolella, jolloin uusi matematiikka, keksivä oppiminen, opetuskoneet ja yksilöllistetty opetus levisivät kouluihin. Muutokseen prosessina ei kiinnitetty huomiota. Fullan (1993b, 118) tunnistaa neljä tälle kaudelle tyypillistä harhanäkyä. (1) Uskomus merkittävien kansallisten innovaatioiden leviämisestä ja laajasta käyttöönottamisesta. (2) Innovaatioiden käyttäminen tarkoitti useimmissa tapauksissa sitä, että niitä\n26 25 kokeiltiin satunnaisesti tai ei lainkaan. (3) Kyseiseen aikaan innovaatioita pidettiin aina "hyvinä". (4) Innovaatioiden levittämisen strateginen näkemys, jonka mukaan muutos on mahdollista kaukaa kansalliset virastot uskoivat voivansa muuttaa kouluja ja opetusta pääkaupungeista ja suurista keskuksista. Fullan kutsuu muutoksen tutkimuksen toista kautta innovaatioiden täytäntöönpanon ongelmien kaudeksi luvulla kehiteltiin ahkerasti innovaatioita, joita seuraavalla vuosikymmenellä toteutettiin yleensä huonolla menestyksellä (Fullan 1991, 6). Lähes koko 1970-luvulle oli ominaista muutosten ja innovaatioiden täytäntöönpanon ongelmien tunnistaminen. Epäonnistuminen johtui usein siitä, että muutoksen prosessiin ja kontekstiin ei suuremmin kiinnitetty huomiota. Vasta vuosikymmenen lopulla mm. Fullanin ja Pomfretin (1977) ansiosta alettiin ymmärtää paremmin onnistuneen muutoksen edellytyksiä. Fullan (1993b, 120) toteaa tuosta aikakaudesta, että muutoksen merkityksen ymmärtämisen kehitystä tapahtui, mutta ongelmiakin oli. Hän nostaa esiin erityisesti kaksi haastetta. Ensinnäkin, muutoksen dynamiikasta ei tuolloin vielä tiedetty riittävästi. Muutoksen onnistumiseen vaikuttavien tekijöiden tunnistaminen on sinänsä tärkeää mutta aivan toinen asia on ymmärtää miten ne ovat keskenään vuorovaikutuksessa ja mikä on muuttuvan systeemin sisäinen dynamiikka. Toiseksi, pian kävi ilmeiseksi, että yksittäisten innovaatioiden täytäntöönpanon tunteminen ei riittänyt sellaisissa tilanteissa, joissa painittiin monien innovaatioiden kanssa samaan aikaan luvulle sijoittuva monien innovaatioiden samanaikaisen toteuttamisen kausi johtuu edellisten vuosikymmenten opetuksista. Tälle aikakaudelle oli tyypillistä kaksi vastakkaiselta tuntuvaa voimaa. Toisaalta valtion ja keskushallinnon roolin vahvistuminen ja toisaalta paikallisen tason rakenteellinen kehittäminen. Edellinen on ollut havaittavissa erityisesti Englannissa ja Yhdysvalloissa kun taas esimerkiksi Pohjoismaissa kehitys on kulkenut pikemminkin toiseen suuntaan. Paikallisella tasolla näkyvimpiä muutoksia ovat olleet päätöksenteon lisääntyminen, koulun kehittämisen ja täydennyskoulutuksen muuttuminen koulukeskeisimmiksi ja koulun johtamisen korostuminen. Vaikka nykyisestä perspektiivistä katsottuna monet tuon ajan uudistuksista näyttävät puutteellisilta, olivat ne aikakaudellaan monesti merkittäviä. Esimerkkeinä onnistuneiden muutosten tutkimisesta ja -käytännöistä mainittakoon sellaiset useampia innovaatioita sisältäneet muutosprojektit, kuin koulun sisäinen kehittäminen (Hämäläinen & Lonkila 1985; Lyytinen 1986), täydennyskoulutuksen uudet menetelmät (Joyce & Showers 1980, 1981 ja 1982), tehokkaat koulut (Reynolds et al ja 1994) ja koulun johtaminen.\n27 26 Neljättä muutoksen tutkimuksen aikakautta, tätä kuluvaa vuosikymmentä, Fullan kutsuu systeemisen muutoksen kaudeksi (ks. myös Sashkin & Egermeier 1993). Systeemisen muutoksen perustaksi ovat muodostumassa systeemiteoreettiset mallit, erityisesti avoimien dynaamisten systeemien idea. Systeeminen muutos tarkoittaa sitä, että koulun kehittyminen ja opetuksen muuttuminen nähdään monen mikromuutoksen synteesinä. Sen sijaan, että opetusta pyrittäisiin parantamaan massiivisten yksittäisten uudistusten avulla, muutosta tavoitellaan monen yksittäisen osa-alueen samanaikaisella, toisiinsa sidotulla kehittämisellä. Yleisemmin systeemistä muutosta voidaan kuvailla Hopkinsin et al. (1994, 14) sanoin "nykyisenä elämäntilantena, missä muutos alati nopeutuu, on ennustamaton ja kaiken kattava". Heidän mielestään systeeminen muutos "edellyttää radikaalisti erilaista reagointia" meiltä kaikilta, joita muutos koskettaa. Fullan ja Hargreaves (1992, 1-8) puhuvat koulun kehittymisen tutkimuksessa kahdesta lähestymistavasta, jotka ovat olleet tyypillisiä viimeisten 20 vuoden aikana: innovaatiokeskeinen lähestymistapa ja kokonaisvaltaisen kehittämisen lähestymistapa. Innovaatiokeskeiselle lähestymistavalle on tyypillistä käsitys, että innovaation menestyksellinen toteuttaminen johtaa opetuksen muutokseen luvulla opimme, että muutokseen tähtäävän toiminnan tulee olla innovaatiokeskeistä, pitkäkestoista ja koko toteuttamisen ajan jatkuvaa sekä sellaista, että se sisältää sekä muodollisia osia (koulutus, työpajat jne.) että epämuodollisia osia (opettajien keskinäinen yhteistyö jne.) (Fullan & Hargreaves 1992, 2). Fullan & Hargreaves (1992) toteavat mm. Hubermaniin ja Milesiin (1984) viitaten, että tuona aikana opittiin ymmärtämään paremmin myös opettajan oppimisen luonnetta innovaatioiden käyttöönoton ja muutoksen yhteydessä. Heidän mielestään muutos on oppimisprosessi ja siinä erityisesti opettajan oppimiselle on tyypillistä, että jokaiseen onnistuneeseenkin muutostapaukseen kuuluu yleensä aina alkuvaiheen ongelmia, käytäntöjen muuttuminen ennen uskomusten ja ymmärtämisen muutosta, vähintään kahden vuoden mittainen tuki muutoksen toteuttamisen yhteydessä sekä paineen ja tuen vuorottelu. Innovaatiokeskeisten lähestymistapojen heikkoutena on niiden kapeaalaisuus. Yksittäisen tai muutaman innovaation painottaminen on monissa hankkeissa todettu liian heikoksi vaikuttamaan esimerkiksi koulukulttuuriin. Kapea-alaisuus vaivaa myös monia innovaatiokeskeisten muutosprojektien tuloksia. Esimerkiksi Joycen ja Showersin valmennukseen perustuva koulun kehittäminen jätti tietoisesti tarkastelun ulkopuolelle koulun kulttuuriset muuttujat (Joyce & Showers 1981, 166). Innovaatiokeskeisten muutosprojektien\n28 27 vaikuttavuutta arvioitaessa on usein jäänyt epävarmaksi se, miten innovaatio on muuttanut opettajan työtä, koulun normeja ja arvoja, koulun suhdetta ympäristöönsä jne. Innovaatiokeskeinen lähestymistapa on kuitenkin rakentanut arvokasta tietovarantoa yksittäisten innovaatioiden merkityksestä koulun muutoksessa. Samalla on käynyt ilmeiseksi, että koulu kohtaa vain poikkeustapauksissa yksittäisiä innovaatioita. Tavallisesti uudistukset tulevat yhtäaikaa ja koulun on kyettävä toimimaan samanaikaisesti useiden innovaatioiden kanssa. Innovaatiokeskeisessä muutosprosessissa on tunnistettavissa mekanistisdeterministisen todellisuuskäsityksen piirteitä ja sille on usein ominaista positivistinen optimismi. Ainakin varhaisemmalle innovaatio- ja muutostarkastelulle on ollut tyypillistä muutokseen vaikuttavien muuttujien minimoiminen yksinkertaistamalla todellisia tilanteita. Tämä on havaittavissa ainakin kolmessa kohtaa: Ensinnäkin, varhaisemmalle koulun kehittämisen kaudelle (1960- ja 1970-luvut) oli ominaista muutokseen pyrkiminen täydennyskoulutuksen ja monessa tapauksessa myös normiohjauksen avulla. Nämä molemmat perustuvat tavallaan samaan deterministiseen oletukseen siitä, että muutos on mekaaninen ja periaatteessa yksinkertaisesti hallittavissa. Erityisen selvästi muutoksen yksinkertaistaminen on ollut nähtävissä sellaisissa kehittämishankkeissa, joiden avulla on pyritty muuttamaan opettajien tapaa opettaa ja asennoitua opettamiseen luvulle tultaessa tällainen täydennyskoulutus oli pääsääntöisesti luentoja ja parhaassa tapauksessa keskustelua mutta kuitenkin tyypillisesti yhteen kertaan rajoittuvaa toimintaa. Syynä opetuksen muutoksen yksinkertaistamiseen on varmasti se, että tutkimus ei ole tarjonnut riittävästi luotettavaa tietoa käytännön kokemuksista mutta varmasti täydennyskoulutuksen suunnittelun ja muutoksen merkityksen ymmärtämisen taustalla on uskomuksia, jotka ovat tunnusomaisia modernille aikakaudelle: yksinkertaisuus, lineaarisuus ja kumulatiivisuus. Kokonaisvaltaisessa koulun kehittämisessä koulua tarkastellaan kokonaisuutena. Tavoitteena on pyrkiä muuttamaan monia koulun toiminnan osaalueita samanaikaisesti. Koulun muutos tapahtuu aina tietyssä sosiaalisessa, kulttuurisessa ja poliittisessa ympäristössä, jotka vaikuttavat muutoksen onnistumiseen. Fullan ja Hargreaves (1991, 18) korostavat erityisesti opettajien erilaisten persoonnallisuuksien, motiivien, sosiaalisten suhteiden sekä yleensäkin opettajan työn reaaliteettien merkitystä koulun kehittämisen muuttujina. Täydennyskoulutuksessa tai koulu-uudistuksissa ei ole aina kiinnitetty riittävästi huomiota edellä mainittuhin muutoksen seikkoihin. Opettajien ajatellaan kenties olevan pääpiirteissään samanlaisia esimerkiksi heidän suhtau-\n29 28 tumisessaan työhönsä tai opetuksen innovaatioihin. Tutkimusten mukaan opettajien uskomukset ja heidän implisiittiset opetuksen teoriat tai Schönin kutsumat 'käyttäteoriat' voivat olla hyvin erilaisia ja vaikuttaa opettajien toimintaan ja ajatteluun eri tavoin (Schön 1983; Miettinen 1990; Brody 1991). Opettajat elävät ja työskentelevät nopeasti muuttuvassa maailmassa ja osana sellaista yhteiskunnallista verkostoa, joiden vaikutuksia opettajan työn kehittymiseen ei voi jättää huomiotta. Kokonaisvaltaista koulunkheittämistä tarkastellaan yksityiskohtaisesti seuraavissa kappaleissa. Sashkin ja Egermeier (1993) ovat tunnistaneet Houseen (1981) nojautuen kolme kehityshistoriallista näkökulmaa koulun kehittämiseen. Ensimmäinen näistä, rationaalis-tieteellinen perspektiivi sijoittuu luvuille ja sille on tyypillistä kehittämis- ja muutosprosessien suoraviivainen ja yksinkertaistettu toteuttaminen sekä olettamus, että opettajat ottavat käyttöön tieteellisesti 'todistettuja' tai perusteltuja innovaatioita. Esimerkkejä tällaisista uudistuksista ovat kansalliset järjestelmätason opetussuunnitelmareformit, joissa ulkoisten asiantuntijoiden tekemiä uudistuksia levitettiin kouluihin. Toinen näkökulma sijoittuu ja 1980-luvuille ja sitä voidaan kutsua poliittiseksi vaiheeksi koulun kehittämisessä. Tälle aikakaudelle oli ominaista hallinnon ylätasoilta alaspäin ohjatut kansalliset reformit. Muutokset pantiin täytäntöön tyypillisesti lainsäädännön voimin ja myös odotetut tulokset säädettiin laeilla. Hallinnon hajauttaminen alemmille tasoille oli mahdollista mikäli toteuttajat pystyivät osoittamaan tuloksia. Kolmas kehitysvaihe on alkanut tämän vuosikymmenen alussa ja sitä voidaan kuvailla kulttuurisen muutoksen vaiheeksi. Uudistukset ovat enimmäkseen kouluista lähteviä, organisaatioiden tai paikallisten koulutusjärjestelmien prosesseja. Muutos kohdistuu tällöin erityisesti organisaation kokemien merkitysten ja arvojen muuttumiseen, jossa johtajuudella ja valtasuhteilla on keskeinen rooli (vrt. Sarason 1990). Metaforina voidaan käyttää oppivaa organisaatiota tai liike-elämän johtamisen malleja. Tämä Sashkinin ja Egermeierin esittämä näkemys koulun kehittämisen evoluutiosta on jossain määrin yhteneväinen edellä esitetyn Fullanin (1993b) jäsennyksen kanssa. Edelliset pitäytyvät kuitenkin enemmän makrotason tarkastelussa ja yleisemmissä kulttuurisissa ja poliittisissa kehityslinjoissa. Fullan ei ole taipuvainen esittämään koulun kehittäjille konkreettisia toimintamalleja, eivätkä Sashkinin ja Egermeierinkaan (1993, 3) ehdottamat menettelyt koulun kehittämiseksi ole kovin yksityiskohtaisia: - korjataan osat: innovaatioiden siirtäminen - korjataan ihmiset: opettajien ja johtajien kouluttaminen\n30 29 - korjataan koulu: kehitetään organisaatioiden kykyä ratkaista omia ongelmiaan - korjataan systeemi: systeeminen muutos. Vaikka kukin edellä mainituista tutkijoista jäsentää koulun kehittämisen menneisyyttä ja sen kehityslinjoja hieman eri tavoin, on niissä kaikissa tunnistettavissa selviä yhteneväisyyksiä. Kuvioon 4 on yhteenvedon omaisesti koottu Fullanin (A), Fullanin ja Hargreavesin (B) ja Sashkinin ja Egermeierin (C) näkemykset koulun kehittämisen käytäntöjen eri aikakausista ja niiden karkeista ajankohdista (vrt. Hopkins et al. 1994, 34-35). A Adoptio Toimeenpanon ongelmat Monet innovaatiot Systeeminen muutos B Innovaatiokeskeisen kehittämisen kausi Kokonaisvaltaisen kehittämisen kausi C Rationaalis-tieteellinen kausi Poliittinen kausi Kulttuurisen muutoksen kausi KUVIO 4. Koulun kehittämisen aikakausia eri tutkijoiden näkemänä Edellä esitetyt koulua koskevan muutoksen kehityskaarta kuvaavat aikakausimallit ovat mielenkiintoisia. Ne auttavat näkemään kuinka lyhyt koulun muutoksen tieteellisen tutkimisen historia on. Toisaalta niiden avulla on mahdollista arvioida sitä tieto- ja kokemuspohjaa, joka koulun kehittäjillä on tänä päivänä käytössään suunniteltaessa muutoshankkeita. Erityisen kiinnostavan näkökuman tarjoaa Fullanin analyysi muutoksesta modernin aikakauden perintönä. Tällainen tarkastelu on tarpeen mikäli haluamme ymmärtää opetuksen muutosta tämän murroksessa olevan aikakauden tyypillisten oletusten perusteella. Koulun kehittämisen virtaukset voidaan tiivistää edellä olleen tarkastelun perusteella kahdeksi paradigmaksi. Näitä voidaan kutsua analyyttiseksi koulun kehittämiseksi ja systeemiseksi koulun kehittämiseksi. Analyyttiselle traditiolle on ominaista oletus, jonka mukaan koulu ja opetus koostuvat erillisistä, toisistaan irrallisista elementeistä, joita voidaan muuttaa. Tähän oletukseen\n31 30 liittyy myös käsitys siitä, että näiden elementtien esimerkiksi opetussuunnitelma, opetusryhmät, arviointikäytännöt tai oppimateriaali kehittäminen vaikuttaa kokonaisvaltaisemmin myös tavoiteltuun koulun ja opetuksen muutokseen. Systeeminen koulun kehittäminen perustuu puolestaan oletukseen, että koulu on ekologinen, kokonaisvaltainen systeemi, jonka rakenneosat ovat riippuvaisia toisistaan, eikä niitä sen vuoksi voida irrottaa kokonaisuudestaan. Systeeminen koulun kehittäminen tarkoittaa kulttuurista, systeemin monien toisiinsa sidoksissa olevan osa-alueen ja niiden välisen vuorovaikutuksen samanaikaista kehittämistä. Systeemistä lähestymistapaa muutokseen tarkastellaan lähemmin seuraavassa kappaleessa. 1.3 Systeeminen lähestymistapa muutokseen Kirjassaan In Search of Schrödinger's Cat Gribbin (1984, 79) muistuttaa meitä Rutherfordin sanoneen, että "kaikki tiede on joko fysiikkaa tai postimerkkien keräilyä". Tällä Rutherford tarkoitti sitä, että kaikki tiede voidaan lopulta redusoida fysiikkaan tai kemiaan. Luonnontiede, erityisesti fysiikka, onkin ollut mallina monille muille tieteille. Doll (1993, 63) toteaa, että "sosiaalitieteet kasvatustiede mukaan luettuna ovat omia tieteenaloja 'tieteellistäessään' omaksuneet ohuen ja virheellisen käsityksen siitä, mitä tiede on". Yksi newtonilaiskartesiolaisen tieteen tuntomerkeistä on systeemien tutkiminen pilkkomalla ne osiin ja analysoimalla niitä. Esimerkiksi luonnon kvanttimekaanista systeemiä ei voi analysoida niin, että hajotetaan kokonaisuus ensin pieniin osiin ja tutkitaan kokonaisuutta sitten osista käsin. Tämän vuosisadan fysiikan synnyttämä uusi todellisuuskäsitys perustuu systeemin kaikkien ilmiöiden olivatpa ne fysikaalisia, kemiallisia, biologisia, sosiaalisia, psykologisia tai kulttuurillisia keskinäiseen riippuvuuteen ja vuorovaikutukseen. Systeeminen lähestymistapa tarkastella todellisuuden ilmiöitä korostaa kokonaisuuden järjestäytymisen (organisaation) perusperiaatteita. Kaikki organismit pienimmästä bakteerista ihmiseen saakka ovat elollisina systeemeinä integroituneita kokonaisuuksia. Vastaava kokonaisuuden periaate esiintyy myös sosiaalisissa systeemeissä, kuten muurahaiskeossa, mehiläispesässä tai ihmisperheessä (Capra 1982, 287). "Luonnonsuojelussa ei ole tarpeen varjella yksittäisiä puita tai organismeja vaan niiden välisen vuorovaikutuksen kompleksista verkostoa" (emt., 287). Järjestelmiä ja niiden rakenneosien keskinäisiä suhteita koskeva systeemiteoria alkoi kehittyä puolisen vuosisataa sitten lähinnä sotilaallisista intres-\n32 31 seistä. Systeemillä tarkoitetaan erilaisista yksiköistä muodostuvaa kokonaisuutta, jonka tila riippuu kyseisten yksiköiden tilasta sekä näiden keskinäisistä vuorovaikutussuhteista (vrt. Lehtinen et al. 1990, 31). Myöhemmin systeemiajattelu tuli suosituksi mm. teknologian avulla kontrolloitujen (kyberneettisten) järjestelmien ohjaamisessa. Tällä vuosikymmenellä systeemiajattelu on levinnyt laajalle myös inhimillisen toiminnan ja sosiaalisten systeemien keskuuteen. Senge (1990) on kirjassaan The Fifth Discipline nostanut systeemiajattelun organisaation kehittämisteoriansa keskeisimmäksi periaatteeksi viidenneksi oppiaineeksi kuten hän sitä kutsuu. Organisaatiot, jollaisena voimme kouluakin tarkastella, koostuvat usein näkymättömistä ja keskenään vuorovaikutteisista toiminnoista. Senge (1990, 7) sanoo, että saattaa kestää vuosia, ennen kuin näiden toimintojen vaikutukset ovat lopullisesti saavuttaneet kaikki organisaation jäsenet. Koska me olemme osallisina muuttuvassa systeemissä, on meidän erityisen vaikeaa nähdä muutosta kokonaisvaltaisesti. "Sen sijaan meillä on taipumus kiinnittää huomiota systeemistä eristettyihin osiin ja ihmetellä mikseivät vaikeimmat ongelmamme koskaan näytä ratkeavan", toteaa Senge (1990, 7) ja kuvailee systeemiajattelua seuraavasti: Systeemiajattelu on käsitteellinen viitekehys, tiedonala ja menetelmällinen perusta, jonka tarkoituksena on tehdä kokonaiskuva selkeämmäksi sekä auttaa meitä näkemään kuinka muuttaa sitä tehokkaammin. Kognitiivinen toiminnan teoria selittää yksilön toimintaa rakenteeltaan ja vuorovaikutussuhteiltaan kompleksisena kokonaisuutena. Systeemiteoreettista lähestymistapaa käytetään apuna pyrittäessä muodostamaan kokonaiskuvaa toiminnan eri tasoista ja vuorovaikutussuhteista. Lehtisen ja kumppaneiden (1990, 31) mukaan "yksilön ja ympäristön erityppiset vuorovaikutusmuodot voidaan nähdä erilaisten, mutta kuitenkin samaan kokonaissysteemiin kuuluvien, rinnakkaisten ja sisäkkäisten alasysteemien toimintana". Oppimista, kasvua ja vaikkapa opettajan ammatillista kehittymistä voidaan tarkastella tällaisena monikerroksisena, systeemisenä järjestelmänä. Yksilöillä voi olla hyvin erilaisia intressejä, aikaisempia kokemuksia vastaavista elämäntilanteista, heidän tietorakenteensa ovat erilaiset ja heidän uskomuksensa, käsityksensä, odotuksensa ja arvostuksensa poikkevat todennäköisesti toisistaan. Nämä kaikki osasysteemeinä ymmärrettävät osa-alueet heijastuvat yksilön kokonaissysteemiin ja vaikuttavat siten yksilön toimintaan. Vuorovaikutus on systeemiajattelun peruskäsite. Doll (1993, 63) väittää, että "käyttäessään fysiikkaa mallina sosiaalitieteet ovat unohtaneet vuoro-\n33 32 vaikutuksen merkityksen". Kuten Piaget ja Dewey ovat omissa töissään tuoneet esille, on vuorovaikutus kasvun edellytys. Klassinen newtonilainen luonnontiede ja sen metaforana käytetty mekaaninen kone on ollut monien muiden tieteiden esikuva ja ihanne (Capra 1982, 93; Doll 1993, 63; Prigogine & Stengers 1984, 207; Naisbitt & Aburdene 1991, 257). "Fysiikka tarjosi metaforat ja mallit mekanistiselle teollisuuden aikakaudelle", kirjoittavat Naisbitt ja Aburdene ja jatkavat edelleen, että "fysiikka metaforana käyttää seuraavia attribuutteja: energiaintensiivinen, lineaarinen, makro, mekanistinen, deterministinen ja ulkoaohjattu" (Naisbitt & Aburdene 1991, 257). Naisbitt ja Aburdene (1991, ) ennustavat yhden uuden vuosituhannen suurista kehityslinjoista olevan biologian merkityksen lisääntyminen. Nykyaikainen informaatioketjuista ja -verkoista rakentuva globaali yhteiskunta muistuttaa pikemminkin biologista elävää systeemiä kuin kellopeliä. Teknologiseen kieleen on jo siirtynyt biologian piirissä kasvaneita ja kehittyneitä käsitteitä, kuten evoluutio, orgaaninen kasvu, symbioosi ja (tietokone)virus. Biologia metaforana tuo mukanaan määreitä kuten 'informaatiointensiivinen', 'mikro', 'itseohjautuva', 'adaptiivinen' ja 'holistinen' (emt., 257). Verratessaan mekaanista kelloa biologiseen elävän organismin metaforaan Capra (1982, ) tunnistaa ainakin seuraavia eroavaisuuksia. (a) Kone rakennetaan mutta organismi kasvaa. Elävän ja kasvavan organismin ymmärtäminen edellyttää prosessiorientoitunutta tarkastelutapaa. Tämä tarkoittaa sitä, että koneen toimintaa voidaan ymmärtää sen yksittäisten osien toiminnan avulla mutta esimerkiksi ihmistä elävänä organismina tai sosiaalista yhteisöä elävänä systeeminä ei voida ymmärtää pelkästään niiden rakenneosia tutkimalla. Orgaanisten systeemien ymmärtäminen edellyttää niiden dynaamiseen järjestäytymiseen vaikuttavien prosessien ymmärtämistä. (b) Kone koostuu ennalta määrätyistä komponenteista mutta organismi kykenee muuntumaan joustavasti. Konetta rakennettaessa suunnitellaan yksityiskohtaisesti eri osien muoto ja tehtävät. Yleensä kaksi samanlaista konetta (kellopeliä) koostuu identtisistä komponenteista. Kaksi samannäköistä organismia on tuskin koskaan täysin identtisiä rakenneosiltaan vaikka ne ulkoisilta ominaisuuksiltaan näyttävät samanlaisilta. Kone toimii erilaisissa ympäristöissä aina samalla tavalla kun taas elävälle organismille on tyypillistä sopeutuminen muuttuviin ympäristön olosuhteisiin. (c) Kone toimii lineaaristen kausaalisuhteiden määräämänä mutta organismin toimintaa ohjaavat sykliset informaatiovuot, palautesilmukat (feedback loops). Koneen 'käyttäytyminen' on täysin ennustettavissa mikäli tunnetaan sen\n34 33 kaikkien osien toiminta. Kun kone hajoaa, sen korjaaminen on yleensä helppoa: etsitään epäkuntoon mennyt kohta tai osa ja korjataan se. Elävissä organismeissa, joissa sen eri rakenneosat ovat epälineaarisessa kausaalisuhteessa toisiinsa, ei yksittäisellä toimintakuntonsa kadottaneella elementillä aina ole tilanteen korjaamisen kannalta merkitystä. Toiminnan häiriintyminen saattaa johtua monista syistä, joita ei voi jäljittää yksittäisistä kausaalisuhteista käsin. Mekaaninen kone tarvitsee aina ulkoisen 'korjaajan' kun elävälle organismille on tyypillistä sen sisäinen kontrolli tai geneettinen informaatio toiminnan korjaamisessa tai vioittuneen rakenteen uusimisessa. Toisin kuin koneilla, elävillä organismeilla on DNA:ssa geneettinen koodi, joka ohjaa niiden kasvua ja kehitystä. Tämä merkitsee Dollin (1993, 68) mukaan sitä, että [organismin] "tulevat kokemukset ja käyttäytyminen muodostuvat tämän hetkisistä kokemuksista ja käyttäytymisestä aivan samalla tavalla kuin nykyiset kokemukset ja käyttäytyminen perustuvat menneisiin". Itseorganisoitumista tarkastellaan lähemmin seuraavassa. 1.4 Kaoottinen järjestys avoimissa systeemeissä Systeemistä kuvaa maailmasta ja todellisuudesta voidaan hieman pelkistäen luonnehtia kahden systeemejä koskevan periaatteen avulla: systeemien sisäinen dynamiikka ja itsejärjestäytyminen (self-organisation). Tarkastelen tässä kappaleessa aluksi systeemin sisäistä dynamiikkaa ja sen merkitystä koulun kehittämisessä. Toiseksi analysoin itsejärjestäytymistä systeemisenä piirteenä sekä siihen läheisesti kuuluvia epätasapainon ja järjestyksen käsitteitä. Luonnon systeemit, kuten solut, kasvit tai eläimet, ovat kokonaisuuksia, joiden rakenteet perustuvat niiden elementtien väliseen keskinäiseen riippuvuuteen ja vuorovaikutukseen. Elävät systeemit ovat järjestäytyneet niin, että ne muodostavat monikerroksisia rakenteita, joista jokainen kerros muodostuu osasysteemeistä, jotka puolestaan ovat omia systeemisiä kokonaisuuksia. Ihminen on monen erilaisen orgaanisen systeemin rakennelma. Ihmiset puolestaan muodostavat perheitä, perheet sukuja, suvut yhteisöjä ja yhteisöt kansoja. Dewey ja Bentley (1949, 103) ovat esittäneet, että systeemin aktiivisuus on luonteeltaan transaktiivista, samanaikaista ja vastavuoroista systeemin eri osien välistä vuorovaikutusta. Systeemin dynaamisuus on sen rakenteellista joustavuutta, jota erilaiset sisäiset prosessit säätelevät. Se korostaa ennen muuta systeemin osien välisen vuorovaikutuksen merkitystä yksittäisten ja kokonaisuudestaan eristettyjen osien sijaan. "Systeemiajattelu on prosessiajattelua",\n35 34 toteaa Capra (1982, 288), jossa "muoto liittyy prosessiin, yhteys vuorovaikutukseen ja vastakohtaisuudet yhdistyvät värähtelyn avulla". Ihminen on monen erilaisen osasysteemin summa. Samoin koulua ja sen eri prosesseja voidaan tarkastella dynaamisena sosiaalisena systeeminä (esim. Hyyppä 1983; Naukkarinen 1990; Doll 1993; Fullan 1993a; Hargreaves 1994; Louis 1994). Koulu koostuu monista osasysteemeistä, jotka jo itsessään ovat kompleksisia ja korkealla järjestyksen hierarkiatasolla. Tällaisia osasysteemeitä ovat esimerkiksi koulussa toimivat yksilöt, ryhmät (luokat, opettajat, muut), koulun johtaminen (rehtori, johtokunta, poliittiset päättäjät) ja vanhemmat. Kuhunkin näihin osasysteemiin ja sitä kautta kouluun kokonaisuudessaan sitoutuu joukko erilaisia arvoja, normeja, odotuksia, myyttejä, rituaaleja ja uskomuksia. Tässä yhteydessä voidaan puhua myös koulukulttuurista ja opettajakulttuurista sen alakulttuuriinaa, joilla on suuri merkitys koulun toimintaan ja erityisesti sen sisäiseen dynamiikkaan (Sarason 1982; Rosenholtz 1989; Joyce 1990; Hargreaves 1993; D. Hargreaves 1995). Muutos, olipa se kuinka vaatimaton tahansa, tapahtuu koulussa vain harvoin irrallaan, itsenäisesti vaikuttamatta jollakin tavalla koulun toimintaan kokonaisvaltaisemmin. Innovaatiokeskeisen muutoksen kaudella oli tavanomaista pyrkiä muuttamaan opettajan työtä eristämällä opettaja kulttuurillisesta kontekstistaan ja manipuloida esimerkiksi koulutuksen avulla vain sopivasti valittuja muuttujia (opettajan opetustaidot, asenteet tai tiedot). Muutos saattoi tapahtua osasysteemissä mutta sen vaikutukset aidossa systeemisessä ympäristössä jäivät usein vähäisiksi (Bennett 1987; Joyce & Showers 1988). Koulun näkeminen avoimena dynaamisena systeeminä tuo laajempaa perspektiiviä myös muutokseen. Koulun kehittäminen edellyyttää yleensä useiden muutosten kohdistamista systeemin (koulun) eri osiin, jolloin muutoksesta tulee holistinen, koulukulttuuria koskettava. Mitä sosiaalisen systeemin kompleksisuus tarkoittaa? Senge (1990, 71) erottaa organisaatioista puhuessaan kaksi eri kompleksisuuden tyyppiä: rakenteellinen kompleksisuus (detail complexity) ja dynaaminen kompleksisuus (dynamic complexity). Edellinen tarkoittaa sitä, että systeemissä on monia rakenteellisisa muuttujia, jotka tekevät sen hallitsemisen näiden muuttujien kontrolloimisen takia monimutkaiseksi. Mitä enemmän rakenteita systeemissä on, sen kompleksisempi se tässä mielessä on. Dynaaminen kompleksisuus tarkoittaa sitä, että "tilanteessa syyn ja vaikutuksen suhde hämärtyy ja vaikutukset intervention kestäessä eivät ole itsestään selviä" (Senge 1990, 71). Systeemin dynaaminen kompleksisuus tarkoittaa siis lähinnä systeemin osasysteemien tai rakenneosien välisen vuoro-\n36 35 vaikutuksen monimutkaisuutta. Tällä tavalla ymmärrettynä saattaa olla niinkin, että systeemi on sen sisältämien muuttujien määrän mielessä yksinkertainen (muuttujia on vähän) mutta niiden keskinäisten suhteiden mielessä kompleksinen. Dynaamiselle kompleksiselle systeemille on tyypillistä, että systeemin jonkin osatoiminnan vaikutus lokaalisti saattaa olla merkityksetön mutta sen vaikutus systeemin jossakin toisessa osasysteemissä saattaa olla hyvinkin merkittävä. Tällainen dynaaminen kompleksisuus on ominainen piirre useimmille sosiaalisille systeemeille, kuten perhe, kouluyhteisö tai kansakunta. Samalla tavalla kuin eläviä orgaanisia systeemeitä myös sosiaalisia systeemejä ohjaavat niiden sisäiset dynaamiset vuorovaikutussuhteet. Näille molemmille systeemeille on tyypillistä sisäisen järjestäytymisen joustavuus ja dynaamisuus. Systeemiä, joka kykenee ohjaamaan omaa rakennettaan ja toimintaansa sanotaan itsejärjestäytyväksi (self-organising). Itsejärjestäytyvän systeemin kehitykseen ei siis vaikuta yksin sen toimintaympäristö vaan ennen muuta systeemin oma sisäinen dynamiikka. Tämä ei merkitse sitä, että itsejärjestäytyvä systeemi olisi ympäristöstään eristetty. Pikemminkin päinvastoin. Itsejärjestäytyvä systeemi 'kommunikoi' ympäristönsä kanssa jatkuvasti vaihtamalla informaatiota (vrt. aine ja energia mekaanisissa systeemeissä) mutta tämä ulkoinen informaatio ei sinänsä määrää systeemin organisoitumista (Capra 1982, 290). Itsejärjestäytyminen on tullut tunnetuksi lähinnä Prigoginen Brysselin ja sittemmin myös Texasin koulukunnan töiden tuloksena (myös Jantsch 1980). Tämän vuosisadan alkupuolelta löytyy ainakin kaksi huomattavaa tutkijaa, joita voidaan pitää itsejärjestäytymisen idean varhaisena edustajana (Doll 1993, 71). Sikiötutkija C.H. Waddingtonin ns. epigeneettisen lähestymistavan yksi keskeisiä periaatteita oli, että elävä organismi kehittyessään luo itselleen eräänlaisia geneettisiä polkuja, joita pitkin sen kasvu etenee. Organismin geenit ja sen kasvuympäristö ovat informaation suhteen vuorovaikutuksessa keskenään. Molekyylitasolla muodostuu näihin geneettisiin polkuihin haarautumispisteitä, joihin syntyy organismin kasvua varten uusia kehityspolkuja. Jokaisen uuden kehityspolun muodostumiseen vaikuttaa sen oma geneettinen historia. Siksi näiden polkujen kehittyminen on avoin (geenien ja ympäristön vuorovaikutuksen takia). Piaget, joka sai aikanaan vaikutteita mm. Waddingtonilta, selittää puolestaan ihmisen oppimista ympäristön vuorovaikutuksen avulla. Piaget'n mukaan ihminen oppiessaan liittää (assimiloi) ja mukauttaa (akkommodoi) yksinkertaisia rakenteita ympäristön vuorovaikutuksen avulla omaan tietorakentee-\n37 36 seensa. Ennenpitkää tullaan ennalta määräämättömään kynnyskohtaan (vrt. Waddingtonin epigeeninen malli), jossa nämä edellä mainitut rakenteet yhdistyvät uudeksi, korkeamman tason rakenteeksi. Piaget itse kutsui tätä rakenteiden transformaatiota itsesäätelyksi (autoregulaatio) (oppimisen yhteydessä itsesäätelystä on kirjoittanut mm. Lehtinen et al. 1990, 34-36). Doll (1993, 71) valittelee englannin kieleen vakiintuneen autoregulation-termin mekanistista leimaa vaikka Piaget'lle itselleen sillä oli vahvasti progressiivinen ja elävä merkitys. Hänen mielestään self-regulation olisi osuvampi mutta ilman vaikeuksia ei senkään kanssa selvitä. Prigogine käyttää tässä yhteydessä termiä self-organisation, itsejärjestäytyminen (Prigogine & Stengers 1984, 144). "Itsejärjestäytyminen ei ole teleologista (etenemistä ennaltamäärättyä päämäärää kohti) eikä se ole edes teleonomista (tarkoituksellista mukautumista ympäristöön, kuten elämän suojelemisessa ja perustoiminnoissa on kyse). Itsejärjestäytyminen on pikemminkin päämääränsä suhteen avoin. Tulevaisuus kasvaa nykyisyydestä (ja menneestä) ja on riippuvainen siitä vuorovaikutuksesta, jota tapahtuu parhaillaan ja jota on aikaisemmin tapahtunut." (Doll 1993, 72) Prigogine on kehittänyt kemiallisia systeemejä koskevan ns. dissipatiivisten rakenteiden teorian, jossa hän kuvaa joidenkin avointen kemiallisten systeemien reaktioita ja itsejärjestäytymistä. Prigogine kutsuu avoimia systeemeitä dissipatiivisiksi silloin, kun ne jatkuvasti käyttävät hyväkseen ainetta ja energiaa pitääkseen yllä rakenteitaan (vrt. Kauffman 1995, 53). Prigoginen pääväittämä on, että transformatiivista muutosta, toisin sanoen avoimen systeemin rakenteiden uudelleen järjestäytymistä ei tapahdu sen ollessa tasapainotilassa tai lähellä sitä. Lähellä tasapainotilaansa oleva systeemi on stabiili ja suljettu eikä se täten vaihda ympäristönsä kanssa ainetta eikä energiaa (vrt. informaatio elävissä systeemeissä). Sen sijaan kaukana tasapainotilastaan olevissa avoimissa systeemeissä on havaittu uudenlaisten rakenteiden syntymistä spontaanisti. Prigogine ja Stengers (1984, 12) kuvailevat dissipatiivisten rakenteiden konstruktiivista roolia kemiallisissa tapahtumissa näin: Kaukana tasapainotilasta olevissa olosuhteissa saatamme havaita transformaatiota epäjärjestyksestä, termisestä kaaoksesta järjestykseksi. Aineelle syntyy uusia dynaamisia tiloja, jotka heijastavat kyseisen systeemin vuorovaikutusta ympäristönsä kanssa. Dissipatiivisten rakenteiden teoriassa on kysymys pienten heilahdusten (fluctation) tai häiriöiden synnyttämästä systeemin rakenteen transformaatiosta, joka on tyypillisesti systeemin itsejärjestäytymistä. Prigoginen mukaan kaikki\n38 37 systeemit sisältävät rakenneosinaan osasysteemejä, jotka ovat jatkuvasti liikkeessä tasapainoasemansa suhteen (Prigogine & Stengers 1984, ). Toisinaan systeemissä käy niin, että yksittäisen osasysteemin aiheuttama 'häiriö' eli sen poikkeama tasapainotilastaan heijastuu systeemin muihin osasysteemeihin ja tällä tavoin koko systeemiin. Prigogine ja Stengers kutsuvat tätä systeemin kehityksen kannalta ratkaisevaa hetkeä "singulaariseksi hetkeksi" ja vastaavaa paikkaa "haarautumispisteeksi" (bifurcation). Systeemin kehityksen tässä vaiheessa on mahdotonta ennustaa mihin suuntaan systeemin tila kehittyy. Klassisen termodynamiikan mukaan entropia määrää ajalle suunnan, jolloin tässä mielessä systeemin tilan tulisi kehittyä kohti kasvavaa entropiaa ja pienenevää järjestystä. Prigogine on kuitenkin havainnut, että kaukana tasapainoasemastaan olevissa kemiallisissa systeemeissä esiintyy sopivissa olosuhteissa myös negatiivista entropiaa. Tämä merkitsee sitä, että systeemi kykenee järjestämään rakenteitaan uudelleen yhdistämällä osasiaan niin, että sen järjestyksen aste kasvaa. Tällaisia fysikaalisia ja kemiallisia rakenteita kutsutaan dissipatiivisiksi, koska niiden ylläpitäminen edellyttää suurempaa energiaa kuin aikaisempien yksinkertaisten rakenteiden ylläpitäminen. Tunnetuimmat dissipatiiviset rakenteet liittyvät Belousov-Zhabotinskyn reaktioon (ks. Jantsch 1980, 29; Kauffman 1995, 53)). Dissipatiiviset rakenteet ilmenevät ainoastaan tietyissä olosuhteissa. Yksi tällainen systeemin ominaisuus on koko. Pienissä systeemeissä reuna-alueiden ilmiöt ovat aina systeemin tilan kannalta dominoivia. Jantschin (1980, 40) mukaan epälineaarisuudet pystyvät paljastamaan piirteensä ainoastaan systeemin tietyjen kriittisten ulottuvuuksien tuollapuolen, jolloin systeemi saattaa luoda uusia rakenteita, joka puolestaan johtaa systeemin tiettyyn riippumattomuuteen ympäristöstään. Dissipatiivinen rakenne esiintyy vain silloin, kun systeemin koko ylittää kriittisen rajan. Systeemin dissipatiivinen rakenne ja toiminta esiintyvät sitä selvemmin mitä enemmän systeemillä on vapausasteita. Koko ja vapausasteet ovat systeemin sisäisen itseorganisoitumisen edellytyksiä. Jantsch (1980, 40) väittää, että "yksinkertaisten dissipatiivisten rakenteiden luonnollinen dynamiikka kuvastaa sitä optimismia, josta me olemme taipuvaisia inhimillisessä elämässä luopumaan: mitä enemmän vapautta itseorganisoitua, sitä enemmän järjestystä." Dissipatiiviset rakenteet ovat esimerkkejä systeemin itsejärjestäytymisen dynamiikasta. Vaikka kemialliset systeemit kykenevätkin järjestäytymään uudelleen sisäisen dynamiikkansa avulla, ei tällaisia kemiallisia rakenteita voida kutsua eläviksi. Capra (1982, 292) sanoo, että "ainoa syy siihen [että niitä ei pi-\n39 38 detä elävinä] on se, että ne eivät tuota tai voi muodostaa soluja". Kenties elävin ja läheisin esimerkki uutta luovasta itsejärjestäytymisestä kaukana tasapainotilasta olevissa avoimissa systeemeissä on sydämen toiminta, joka Kauffmanin (1995, 53-54) mielestä saattaa joissakin tilanteissa toimia analogisesti Belousov- Zhabotinskyn reaktion kanssa. Prigoginen ja hänen koulukuntansa tutkimustyö avointen dissipatiivisten systeemien parissa on luonut uudenlaisen käsityksen (teorian) itsejärjestäytyvästä muutoksesta, jolla saattaa olla kiinnostavia liittymiä myös pyrittäessä ymmärtämään sosiaalisten systeemien muutosta. Toffler (1984, xv) kiteyttää prigoginelaista ajattelua seuraavaan tapaan: Koska jotkut osat maailmankaikkeudesta saattavat toimia kuin koneet, ovat ne suljettuja systeemejä ja suljetut systeemit muodostavat parhaimmillaankin vain pienen osan fysikaalisesta maailmankaikkeudesta. Meidän kannaltamme kiinnostavimmat ilmiöt ovat itseasiassa avoimia systeemejä, jotka vaihtavat ainetta tai energiaa (ja voitaisiin lisätä myös informaatiota) ympäristönsä kanssa. Biologiset ja sosiaaliset systeemit ovat taatusti avoimia, mistä seuraa, että pyrkimys ymmärtää niitä mekanistisin termein on tuomittu epäonnistumaan. Toffler lähestyy tässä ajatusta, että myös sosiaalisten systeemien muuttumista voitaisiin tarkastella ja pyrkiä ymmärtämään dissipatiivisten rakenteiden teorian analogiaa soveltamalla. Mikäli oletuksena pidetään sitä, että jokin systeemi, esimerkiksi valtiollinen, taloudellinen tai poliittinen järjestelmä tai suppeampi sosiaalinen yhteisö kuten esimerkiksi koulu, on sisäiseltä rakenteeltaan kompleksinen ja avoin, voimme ajatella ainakin joissakin olosuhteissa sen käyttäytyvän samalla tavalla kuin tietyt luonnon avoimet systeemit ollessaan kaukana tasapainotilasta (vrt. Kauffman 1995). Tällaisissa olosuhteissa (haarautumispisteessä) hyvin pienet häiriöt tai heilahtelut voivat saada aikaan suurempia ennustamattomia muutoksia, jotka puolestaan saattavat ilmetä valtavina systeemin rakenteita muuttavina vaikutuksina. Toffler (1984, xvii) jatkaa: Tämä tuo kaikenlaiset 'kvalitatiiviset' tai 'vallankumoukselliset' muutosprosessit uuteen valoon. Kun yhdistää kaukana tasapainotilasta olevia ja epälineaarisia prosesseja käsittelevistä tutkimuksista saadut ideat yhdessä näiden monimutkaisten palautejärjestelmien kanssa, avautuu aivan uusi lähestymistapa, joka tekee mahdolliseksi liittää niin kutsutut kovat tieteet pehmeämpiin tieteisiin mahdollisesti jopa sosiaalisiin prosesseihinkin. Tofflerin ajatusta ei voi pitää täysin mahdottomana. Tämä vuosikymmen tarjoaa monipuolisen valikoiman esimerkkejä 'vallankumouksista', 'paradigma-\n40 39 muutoksista' ja 'murroksista', jotka saavat uusia merkityksiä, kun niitä tarkastelee kaukana tasapainotilasta tapahtuneiden pienten vaikutusten vahvistumisena, ennustamattomana kehityksenä haarautumispisteissä tai yksinkertaisempien rakenteiden muodostamana korkeampana järjestyksenä. Tunnetuimpia esityksiä näistä ovat Toffler (1991), Naisbitt & Aburdane (1991), Drucker (1992), Naisbitt (1994) sekä suomalaisista ajattelijoista ainakin Pursiainen (1993), Mannermaa (1993) ja Malaska (1994). Tämän työn kannalta on kuitenkin mielenkiintoisempi kysymys se, millaisia mahdollisuuksia systeeminen näkökulma tarjoaa pyrittäessä ymmärtämään koulua koskevia muutoksia. Tuoreimmassa koulun kehittämistä koskevassa kirjallisuudessa on alkanut ilmaantua pohdintaa mm. sosiaalis-kulttuurisen kontekstin merkityksestä koulun muuttumisessa (Rosenholtz 1989; Hargreaves 1994), sisäisten organisationaalisten piirteiden merkityksestä koulun kehittämisessä (Senge 1990; Sarason 1990; Fullan 1993a) sekä yleisempien kulttuurillisten paradigmamuutosten merkityksestä koulun muuttumiselle (Doll 1993; Hargreaves 1994). 1.5 Systeeminen muutos koulussa Prigogine väittää, että avoin systeemi voi itsejärjestäymisen avulla luoda järjestystä kaaoksesta. Tällainen poikkitieteellinen kosmologinen argumentti on tämän työn kannalta katsottuna kiinnostava ainakin kahdessa mielessä. Ensinnäkin, dissipatiiviset rakenteet luovat Prigoginen mukaan korkeampaa järjestystä kaaottisesta järjestyksestä tai järjestystä 'heilahteluista', kuten hän sitä itse kutsuu edellyttäen, että systeemi (tai jokin sen osasysteemi) on kaukana tasapainotilasta. Kaikille itsejärjestäytyville systeemeille näyttää olevan ominaista tietyn kriittisen kynnyksen tai haarautumispisteen esiintyminen, jossa systeemin osasysteemit tai rakenteet järjestäytyvät systeemin kokonaisuuden kannalta uudella tavalla. Toiseksi, koska tällainen avoin systeemi on dynaamisesti kompleksinen, ts. sen sisäisten vuorovaikutusten kausaalisuhteet eivät ole ajassa ja paikassa selvät, on koko systeemin muutos lopulta epälineaarinen ja ennustamaton. Kuten Doll (1993, 106) sanoo, tällaiset systeemit saattavat ajautua tuhoon tai yhtälailla ne voivat organisoitua uudeksi, rakenteiltaan monimutkaisimmaksi rakenteiksi. Ratkaisevaa systeemin kehityksen kannalta on sen sisäisten rakenneosien keskinäinen vuorovaikutus sekä koko systeemin 'kommunikointi' ympäristönsä kanssa. Iteraatio on yksi dynaamisen muutoksen muoto. Se tarkoittaa muutosprosessia, jossa systeemin tuotosta käytetään prosessin seuraavan kierroksen\n41 40 syöttönä ja tästä saatavaa tuotosta taas seuraavana syöttönä, ja niin edelleen, ad infinitum. Dollin (1993, 177) mielestä tällaisissa iteratiivisissa systeemin prosesseissa on aina samanaikaisesti sekä pysyvyyttä että muutosta: muutoksen laki pysyy samana mutta muuttujat saavat jatkuvasti erilaisia (ja monesti ennustamattomia) arvoja. van Geert (1994, 14) väittää dynaamisia systeemejä tutkiessaan, että "mikäli yleensä on olemassa kehityksen perusmekanismi, sen on oltava iteraatio". Hän esittää konkreettisen esimerkin iteraation kyvystä luoda nopeasti kompleksisuutta yksinkertaisimmista peruselementeistä. Lähdetään liikkeelle janasta. Käytetään seuraavaa iteraatiosääntöä: (1) jaetaan jana kolmeen yhtäpitkää osaan, (2) poistetaan keskimmäinen osa, (3) monistetaan jäljelle jäävät osat ja käännetään ne 'sillaksi' poistetun palan kohdalle. Sovelletaan tätä sääntöä viisi kertaa, jolloin saadaan kuvion 5 mukainen sarja ja ns. Kochin käyrä (Gleick 1987, 107). KUVIO 5. Iteraatio yksilön ja organisaation muutoksessa (van Geert 1994, 16) Edellä kuvattu esimerkki osoittaa, kuinka yksinkertaisimmasta mahdollisesta lähtötilanteesta kuvion kompleksisuus kasvaa nopeasti. Riittävän monen iteraatiokierroksen jälkeen muodostuvan kuvion reunaviivan pituus näet lähes-\n42 41 tyy ääretöntä mutta sen pinta-ala pysyy silti sen ympärille piirretyn pallon pinta-alaa pienempänä, siis äärellisenä. Iteratiivisuus on havaittavissa myös yksilön oppimisessa ja sosiaalisissa muutosprosesseissa. van Geert (1994, 20) kuvaa piagetilaista yksilön kehitystä adaptiivisena iteraationa. Kolbin (1984) esittelemä kokemuksellisen oppimisen malli on myös omalla tavallaan yksilön tason iteratiivinen prosessi. Siinä toiminta ja siihen liittyvä konkreettinen kokemus käsitteellistetään subjektiivisen reflektion ja tiedostamisen avulla. Tässä iteraatiossa reflektion tuloksena syntyvät käsitykset toimivat tulevan toiminnan ja uusien kokemusten perustoina. Iteraatiota ei pidä ymmärtää suljettuna prosessina vaikka kuvion 5 tapainen esitys antaakin siihen aihetta. Koulun muutoksen yhteydessä organisaation yksilöiden sosiaalinen vuorovaikutus tuottaa uusia kokemuksia, jotka ovat vastaavasti organisaation toiminnan yhtenä lähtökohtana. Lisäksi koulu on jatkuvasti erilaisten ulkoisten vaikutteiden alaisena, jotka tuovat oman vaikutuksensa organisaation kehitysprosessiin Vuorovaikutus Tiedon ja vuorovaikutuksen merkitystä sosiaalisen systeemin kehittymiselle voidaan verrata energiaan esimerkiksi luonnon biologisissa järjestelmissä. Inhimillinen vuorovaikutus on aina ollut koululle tyypillinen piirre mutta samalla voidaan todeta sen rajoittuneen opettajan ja oppilaiden muodolliseen vuorovaikutukseen opetustilanteessa ja oppilaiden keskinäiseen epämuodolliseen vuorovaikutukseen opetustapahtuman ulkopuolella. Sama sosiaalisen yhteisön keskinäisen vuorovaikutuksen puuttuminen leimaa myös koulun opettajayhteisöä. Opettaja viettää suurimman osan työajastaan luokassa oppilaidensa kanssa ja yleensä kiireestä tai muista rajoituksista johtuen opettajilla ei ole mahdollisuuksia keskustella, pohtia ja ratkaista ongelmia yhdessä (Rosenholtz 1989; Hargreaves 1994, 95; Louis 1994, 17). Systeemistä lähestymistapaa on sovellettu uudemmassa oppimisen tutkimuksessa analysoimalla ihmisen toiminnan sosiaalista säätelyä (esim. Lehtinen et al. 1990, 31; Rauste-von Wright & von Wright 1994, 89). Lähtökohtana tässä on, että ihminen on kokonaisuutena avoin, kompleksinen systeemi, joka on vuorovaikutuksessa ympäristönsä kanssa. Vuorovaikutuksella on ihmisen toiminnassa aina jokin kulttuurillinen tai yhteiskunnallinen tarkoitus, joka on sitä monitasoisempi mitä syvempi on yksilön sosiaalisten suhteiden verkosto. Rauste-von Wright ja von Wright (1994, 92) ovat havainnollistaneet ihmisen toiminnan sosiaalista säätelyä yksinkertaisella kuviolla, jossa vuorovaikutusta\n43 42 säätelevät kulloisenkin tilanteen objektiivisten ehtojen lisäksi normatiiviset ehdot. TOIMINNAN ULKOINEN SÄÄTELY Yhteiskunnallinen todellisuus - elintaso, mahd ollisu udet Kulttuurin normatiiviset ehdot ja odotukset - ikä, suku puo li - ammatti, ko ulutus - o ppimin en - k äyttäy ty minen, elintavat Lähiympäristön tavoitteet ja kanssakäymisen säännöt ja strategiat SISÄINEN TOIMINTA Yksilön psykofy siologinen tila Maailmankuva Käsityk set: - fyy sisestä maailmasta - so siaalisesta maailmasta - ihmiskuv asta - minästä (arvot, in ten tiot) Emotionaalis-kognitiiviset toimintaedellyty kset ja strategiat ULKOINEN TOIMINTA Toteutuva toiminta KUVIO 6. Toiminnan sosiaalinen säätely Rauste-von Wrightiä ja von Wrightiä (1994) mukaillen Edellisen kuvion mukaan siis "toiminnan sisällöt ovat sidoksissa niihin yhteiskunnallis-kulttuurisiin ehtoihin, jotka kulloinkin säätelevät yksilön (ja myös ryhmän, organisaation, jne.) vuorovaikutusta ympäristönsä kanssa" (emt., 92). Tämä voidaan tulkita niin, että esimerkiksi oppimisen tulokset saattavat syntyä erilaisten tekojen ja tapahtumien vaikutuksesta ja niitä voidaan ilmaista hyvinkin eri tavoin. Tai kuten Rauste-von Wright ja von Wright (emt., 92) toteavat: "Tekojen merkitykset ja sosiaalisen kanssakäymisen "skriptit" vaihtelevat monen tekijän funktiona." Vuorovaikutus ja informaation vaihtaminen ovat sosiaalisissa systeemeissä itsejärjestäytymistä ja kasvua ylläpitäviä voimia. Siksi koulussa kaikessa muutokseen tähtäävässä toiminnassa on yksilöiden ja eri osayhteisöjen keskinäistä vuorovaikutusta pidettävä entistä tärkeämpänä. Mm. Webb (1982) ja Cohen (1994) ovat tutkimuksissaan todenneet, että oppilaiden ns. produktiivisen puheen lisääminen vaikuttaa positiivisesti oppimistuloksiin. Joyce ja Showers (1988) puolestaan ovat todenneet opettajien keskinäisen ammatillisen keskustelun rakentavan yhteistä 'kieltä', jolla puhua opetukseen liittyvistä asioista. Näissä molemmissa vuorovaikutuksen muodoissa on myös kyse konstruoitaessa yhteistä todellisuutta (vrt. Berger & Luckmann 1994).\n44 Epälineaarisuus ja bifurkaatio opetuksessa Yksi moderniin koulutukseen syvimmälle juurtunut uskomus on opetuksen ja oppimisen kausaalisuhde. Tämä tarkoittaa ajatusta, että opetuksesta seuraa aina (toivottua) oppimista. Dewey ja Piaget esittivät oppimisen ja kasvun yhteydessä ajatuksen subjektiivisten kokemusten ja merkitysten tärkeydestä. Dewey pitää opetuksen ja oppimisen kausaalisuhdetta varsin epävarmana: "Että oppisimme ainoastaan mitä meille opetetaan", Dewey (1951, 48) sanoo, "on kenties yksi kasvatuksen suurimmista harhakäsityksistä". Lieberman ja Miller (1990, 154) ovat samalla kannalla todetessaan, että "mikään ei ole niin epävarmaa kuin opetuksen ja oppimisen välinen riippuvuus". Opettaja saattaa kehitellä opetussuunnitelmiaan, käyttää uusimpia oppimateriaaleja, muuttaa opetuskäytäntöjään ja monipuolistaa arviointimenetelmiään mutta ei voi silti olla varma, muuttuuko oppilaiden oppiminen parempaan suuntaan. Liebermania ja Milleriä (1990, 154) lainaten: Opettaja toimii tavallaan kuin sokean uskon varassa, jolloin panostamalla suunnitteluun ja järkevien kokonaisuuksien, tavoitteiden ja opiskelumenetelmien valitsemiseen, hän toivoo oppilaiden oppivan jotain. Opettaja tietää myös sen, että monia tärkeitä asioita opitaan vaikka niitä ei ole osattu etukäteen suunnitella ja toisia tärkeitä asioita ei opita parhaista pyrkimyksistä huolimatta. Tämä on opettajan työhön kuuluvia epävarmuustekijöitä. Epävarmuus opetustyössä osoittautuu myöhemmin tärkeäksi ilmiöksi, joka auttaa ymmärtämään opettajan työn kompleksisuutta ja opetuksen muuttumisen vaikeutta (vrt. esim. Huberman 1993). Opetus perustuu koulussa pääasiassa suoraan vaikuttamiseen, jonka taustalla on olettamus oppimisesta ulkoisesti havaittavina toiminnan muutoksina. Tylerilainen opetussuunnitelma-ajattelu antaa opetukselle lineaarisen ja deterministisen kehyksen määrittämällä etukäteen opetuksen tavoitteet täsmällisesti, valitsemalla niihin sopivat sisällöt ja menetelmät sekä arvioimalla lopuksi miten tavoitteet on saavutettu (Tyler 1949, 1). Koulun kehittämisessä sovellettu strateginen suunnittelu ja kehittäminen ovat ongelmallisia samasta syystä. Strategisen kehittämisen perusajatuksia on, että muutosta varten laaditaan etukäteen visio, tarkat tavoitteet ja toivottavat tulokset. Epälineaarisissa systeemeissä, kuten kouluyhteisö, pitkän aikavälin yksityiskohtainen suunnitteleminen on vaikeaa. Koulun kehittämisen näkeminen epälineaarisena merkitsee sitä, että muutosprosessi reagoi joustavasti systeemin (kehittämisessä osallisena olevan yhteisön) liikkeisiin ja ulkoisiin signaaleihin.\n45 44 Bifurkaatio- eli haaratumispisteet ovat sellaisia kaukana tasapainotilasta olevia kohtia, joissa ei voida ennustaa kehityksen seuraavaa askelta (esim. van Geert 1994, 104). Sopivissa olosuhteissa joissakin luonnon systeemeissä bifurkaatiopisteestä systeemi alkaa luoda itselleen uusia, kompleksisempia rakenteita yksinkertaisemmista rakenteista. Prigogine ja Stengers (1984) sanovat, että tällöin muodostuu uutta järjestystä kaaoksesta. Bifurkaatiopisteet ovat systeemin kehityksen kannalta ratkaisevia kynnyksiä, joiden jälkeen uusi järjestys syntyy. Vastaavalla tavalla voi ajatella oppimisen ja uusien merkitysten luomisen olevan yksilön kannalta eräänlaista tietojen ja kokemusten organisoimista, jossa sopivissa olosuhteissa bifurkaatiopisteissä tiedot jäsentyvät muodostaen uusia, korkeamman asteen struktuureja. Tämä merkitsisi sitä, että opetuksessa ja koulutuksessa olisi pyrittävä etsimään sellaisia tilanteita, joissa oppimisen ja toiminnan ulkoinen säätely eivät rajoita yksilöllisten ja kollektiivisten prosessien etenemistä. Oppimisessa bifurkaatiopisteet ilmenevät esimerkiksi oppijan sisäisinä käsitteellisinä (kognitiivisina) ristiriitatilanteina. Niitä saattaa esiintyä myös tilanteissa, joita voitaisiin kuvata luovina prosesseina. Muutospyrkimyksissä ovat ennakoidut ja arvaamattomat ongelmatilanteet väistämättömiä. Ne ovat oppimisen kannalta hyödyllisiä. Fullan (1993a, 25-28) on todennut, että ongelmat ovat muutoksessa niin tärkeitä, että ne olisi nähtävä 'ystävinä'. Pyrittäessä ja kyettäessä ratkaisemaan muutostilanteissa kohdattavia ongelmia, on mahdollista, että ongelman selvittämisen yhteydessä löydetään uusia mahdollisuuksia, joita ei aluksi ole tullut ajatelleeksi. Koska parhaimmillaan ongelmanratkaiseminen on avoin ja luova prosessi, jossa saatetaan luovuuden takia liikkua kaukana muutosprosessin tasapainotilasta (esim. Sahlberg et al. 1993), on se omiaan lisäämään mahdollisuuksia löytää muutosprosessin kannalta tärkeitä bifurkaatiopisteitä Muutoksen kompleksisuus Tällä hetkellä on olemassa runsaasti kirjallisuutta, tieteellisiä raportteja ja tutkimuksia koulun kehittämisestä, opettajan ammatillisesta kasvusta ja erityisesti koulun tuloksellisuudesta. Samoin on viimeisen parin vuosikymmenen aikana opittu ymmärtämään paremmin itse muutoksen dynamiikkaa, mekanismeja ja merkitystä. Painopiste koulua koskevan muutoksen tutkimuksessa on viime vuosina ollut Pohjois-Amerikassa (Fullan 1991) ja Englannissa (Rudduck 1991), ja se on yleistynyt myös mm. Pohjoismaissa ja Hollannissa (Dalin 1993). Seuraavan, alan tuoreimman kirjallisuuskatsauksen tarkoituksena on toisaalta osoittaa muutosta ja koulun kehittämistä koskevan tutkimuksen nopea edisty-\n46 45 minen ja toisaalta pyrkiä näyttämään, että muutosta pyritään yhä yleisemmin ymmärtämään systeemisenä ja kompleksisena ilmiönä aikaisemman innovaatioiden implementaation painottamisen sijaan. Koulun muutosta koskevan tutkimuksen eräänlaisena rajapyykkinä voinee pitää Fullanin ja Pompfretin vuonna 1977 julkaisemaa artikkelia Research on curriculum and instruction implementation (Fullan & Pomfret 1977), jota olivat edeltäneet muutamaa vuotta aikaisemmin Sarasonin ja Goodladin tunnetut innovaatioiden toteuttamista koskevat kirjat. Artikkeli oli ensimmäinen perusteellisempi yritys ymmärtää opetuksen muuttumisen taustalla vaikuttavia tekijöitä luvun alussa Fullan julkaisi kokonaisvaltaisemman muutoksen merkitystä käsittelevän kirjansa The Meaning of Educational Change (Fullan 1982), joka kokosi siihen mennessä kertyneet kokemukset muutosprosessin luonteesta ja muutoksen merkityksen ymmärtämistä. Fullan ja Pomfret (1977) muuttivat artikkelissaan yleisesti vallinnutta näkökantaa: vuosikymmenen muutosta koskevalle tutkimukselle oli ollut tyypillistä etsiä innovaatioiden täytäntöönpanoon liittyviä opetuksia siitä, mitä ei tulisi tehdä nyt Fullan ja Pomfret tekivät ensimmäisen kerran tutkimusten perusteella synteesiin siitä, millaisia determinantteja innovaatioiden käyttöönoton yhteydessä on löydettävissä. He luokittelivat nämä neljään kategoriaan seuraavasti (Fullan & Pomfret 1977, ): A. Innovaation piirteet 1. Täsmällisyys (mitä, kuka, milloin, miten) 2. Kompleksisuus B. Strategiat 1. Täydennyskoulutus 2. Resurssituki (aika ja materiaalit) 3. Palautejärjestelmät 4. Osallistuminen C. Vastaanottavan yksikön piirteet 1. Käyttöönottoprosessi 2. Organisaatioilmasto 3. Ympäristön tuki 4. Demograafiset tekijät D. Makro-sosiopoliittisen yksikön piirteet 1. Suunnittelukysymykset 2. Kannustinjärjestelmä 3. Arviointi 4. Poliittinen kompleksisuus.\n47 46 Fullanin ja Pomfretin kategorian merkitys oli siinä, että sen avulla tunnistettiin innovaatioiden täytäntöönpanoon liittyvät tärkeimmät tekijät. Tämän tiedon perusteella koulut ja kouluviranomaiset alkoivat kiinnittää tarkempaa huomiota mm. täydennyskoulutukseen, koulujen johtamisen kehittämiseen ja innovaatioiden vaikuttavuuteen (Fullan 1993b, ). Innovaatioiden käyttöönoton parempi tuntemus vauhditti myös koulun kehittämisen painopisteen siirtymistä keskitetystä valtiollisesta kehittämisestä koulukohtaista sisäistä kehittämistä kohti (Henderson 1979; Hämäläinen 1982; Hämäläinen & Lonkila 1985). Fullan (1993b, 120) toteaa 15 vuotta myöhemmin, että heidän artikkelinsa vei muutoksen ymmärtämistä ja hallitsemista eteenpäin mutta monia epäilyksiä ja ongelmia oli edelleen olemassa: Ensinnäkin, emme vieläkään tienneet riittävästi muutoksen dynamiikasta. Oli aivan eri asia koota lista muutokseen vaikuttavia tekijöitä ja toisaalta ymmärtää kuinka nämä tekijät vaikuttavat toisiinsa ja muodostavat kokonaisuuksia. Emme tienneet vielä tuolloin riittävästi onnistuneiden muutosprosessien mikroprosesseista. Mutta vieläkin perustavampi oli toinen huomio: aloimme vähitellen huomata, että tietämys yksittäisten innovaatioiden täytäntöönpanosta yksi kerrallaan ei ollutkaan koko totuus. Koulut eivät ottaneet käyttöön yksittäisiä innovaatioita. Ne työskentelivät monien innovaatioiden kanssa samanaikaisesti. Toinen merkittävä innovaatioiden täytäntöönpanoa käsittelevä tutkimus oli Hubermanin ja Milesin Innovation Up Close (1984). Siinä tekijät käyttävät 12 kvalitatiivista tapaustutkimusta jäljittäessään innovaatioiden täytäntöönpanoon liittyviä piirteitä. Kaikki innovaatiot tässä tutkimuksessa olivat osavaltiotason tai koulupiiritason kehittämishankkeita ja tyypillisesti aloite niistä oli tullut viranomaisilta. Huberman ja Miles havaitsivat, että innovaatioiden kehittäjillä ja niiden käyttäjillä oli erilaiset motiivit uudistamisen suhteen. Suurin osa innovaatioiden käyttäjistä piti tärkeimpänä motiivinaan viranomaisten painostusta (36 mainintaa 86:sta), kun viranomaisten tärkempinä motiiveina oli opetuksen kehittäminen (21/41) ja koulun toimintaedellytysten parantaminen (10/41) (emt., 44-51). Tutkimuksen tulokset vahvistivat mm. Fullanin ja Pomfretin esittämiä innovaatioiden täytäntöönpanon kategorioita sekä innovaatioiden epäonnistumiseen vaikuttavien tekijöiden kartoittamista. Sen sijaan monien innovaatioiden samanaikaiseen käyttöönottoon tämäkään tutkimus ei tuonut lisävalaistusta. Fullan (1993b, ) pitää 1990-lukua uutena vedenjakajana muutoksen ymmärtämisessä. Hän toteaa, että tänä päivänä ymmärretään, ettei sen\n48 47 enempää keskusjohtoisuus kuin koulujen itsehallinto yksinään auta otettaessa monia innovaatioita käyttöön samanaikaisesti. Fullan kiteyttää: Tajutessamme, että ongelma itse asiassa on juuri monien innovaatioiden samanaikaisessa käyttöönotossa, olemme alkaneet kiinnittää huomiota yleisempiin näkökulmiin mutta emme ole löytäneet ongelmaan ratkaisua. Ongelma onkin osoittautunut vaikeammaksi kuin olemme ymmärtäneet. Kuluvan vuosikymmenen vaihteessa tehtiin yrityksiä ymmärtää koulun muuttumista laajemmasta, kokonaisvaltaisesta näkökulmasta. Torontolaisen Learning Consortium -hankkeen yhteydessä kehitettiin malli, jossa pyritään yhdistämään sen hetkinen tietämys ja kokemukset koulun kehittämisestä, opetuksen kehittämisestä sekä näiden välisestä suhteesta. Mallin perusajatus on se, että opetuksen kehittäminen ja koulun kehittäminen ovat sidoksissa toisiinsa oppivan opettajan välityksellä. Näitä keskinäisiä suhteita Bennett ja Rolheiser- Bennett (1992, 107) havainnollistavat kuvion 7 esittämällä tavalla. KUVIO 7. Opetuksen ja koulun kehittämisen väliset suhteet Tämän mallin viitekehys lähestyy systeemistä käsitystä muutoksesta. Se osoittaa selkeästi, että koulun kehittäminen on monen yksittäisen muuttujan summa sekä sen, että näiden muuttujien väliset vuorovaikutussuuhteet ovat dynaamisesti kompleksisia. Koulua kehitettäessä on opettajien havaittu toimivan samanaikaisesti monella eri muutoksen alueella, mutta ei välttämättä samaa tahtia (Fullan et al. 1990, 14; Bennett & Rolheiser-Bennett 1992, 108). Siksi muutoksessa ja innovaatioiden käyttöönotossa on tunnistettava onnistumisen