Pientä lomaa REDUX (K15)\nAihe: Pientä lomaa REDUX (K15) La Huhti 04 2015, 08:09\nTitle: Pientä lomaa – REDUX\nGenre: Mass Effect/Prätkähiiret-crossover, seikkailu, toiminta, romanssi, jännitys, draama, huumori, angst, AU, välillä songfic\nParitukset: CC (canon character)/OC - (original character) ja CC/CC -tyylisiä; nimiä en tosin paljasta\nDisclaimer: En omista Prätkähiiret- ja Mass Effect -hahmoja, omistan ainoastaan Elyz Shepardin (ja muita tarinan aikana esiintulevia sivuhahmoja)!\nVaroitukset: spoilausta, rivoa kielenkäyttöä, mustaa huumoria, väkivaltaa, verta, katumusta, suhdedraamaa, jännitystä, aika tarkkaa seksin kuvailua (lemon?), seksiä vieraiden lajien kesken, alastomuutta, huume- ja alkoholiviittauksia, tupakointia, kuolemia\nSummary: Juuri kun sitä kuvittelisi saavansa ladata akkujaan galaksin pelastamisen jälkeen, komentaja ja Spectre -agentti Elyz Shepard saa karvaasti huomata, ettei paha valitettavasti lepää milloinkaan. Edes lomien aikaan.\nA/N: Tämä tarina on itse asiassa syntynyt alunperin keväällä 2011, kun olin pelannut sci-fi-roolipelisarja Mass Effectin kaksi ensimmäistä osaa läpi ensi kertaa nais-Shepardilla. Tässä kohtaa varmaan ihmettelette, miksi aikuisuuden kynnyksellä oleva nuori mies valitsi saman sukupuolen edustajan sijasta juuri naissukupuolen edustajan? Helppoa: nais-Shepardilla on (ainakin allekirjoittaneen mielestä) mies-versiota parempi ja moniulotteisempi ääni, josta havaitsee johtajalta vaaditun jämäkkyyden lisäksi myös melankoliaakin.\nHalu toteuttaa päässäni pyörivä idea, siis yhdistää kaksi sydäntäni lähellä olevaa sarjaa, kävi vastustamattomaksi, mutta sain samalla myös oppia, ettei pitkän tarinan kirjoittaminen ole ollenkaan helppoa. Huomautan myös, etten ennen tämän tarinan kirjoittamista ollut kirjoittanut kuin muutamia parin sivun tarinoita, joten jälkeenpäin ajateltuna voisin sanoa haukanneeni liian ison palan purtavaksi. Ja nyt, kun katson tätä tarinaa yli kolme vuotta sen valmistumisen jälkeen, oloni on kaksijakoinen: se on toki valmis, muttei oikealla tavalla. Eli tarkennettuna minusta tuntuu siltä kuin se olisi alkuperäisessä muodossaan liian... rikkinäinen. Aivan kuin se suorastaan kerjäisi minua korjaamaan sitä. *Käärii hihat* No, saamansa pitää.\nKäytännössä ”Pientä lomaa” -tarinani on perusjuoneltaan samanlainen kuin mitä se oli vielä muutama vuosi sitten, tosin tällä kertaa kaikki sokaisevan innon alle jääneet rosoisuudet (tökkivä kieli, turhan usein kolmeen pisteeseen päättyvät lauseet, ontto, jopa hataraksi jäävä kuvailu) on tarkoitus kitkeä pois ja lisätä siihen vielä jotain muutakin siinä sivussa. Näiden syiden takia tarinan nimen perään on lisätty sana REDUX, mikä tarkoittaa ”jonkin paluuta” tai ”uudelleentehtyä”. Onhan se parempi antaa kunnon versio tarinasta myöhään kuin ei milloinkaan, vai mitä?\nMutta pidemmittä puheitta, ei muuta kuin lukemaan. Huomautan vielä, että tarina sijoittuu Mass Effect ykkösen jälkeiseen ja kakkosta edeltävään aikaan.\nLuku 1: Pelastuksen jälkeen\nYllätyshyökkäyksen kohteeksi joutunutta, valtavaa Citadel -avaruusasemaa ei ollut millään tunnistaa samaksi. Näennäisesti turvasatamaa muistuttavassa paikassa roihusivat liekit ja valtavia romukasoja saattoi löytää sieltä sun täältä, mutta muuten se oli sama vanha Citadel. Tosin vain mitättömiä hetkiä aiemmin koko paikka oli päätynyt kaaoksen valtaan, kun geth-robottien laivue hyökkäsi valtavan, jättiläismäistä skorpionia muistuttavan Reaper-koneen, Sovereignin, johdattamana.\nEntinen eliitti-Spectre, turian nimeltään Saren Arterius, oli myös vastuussa tästä kaaoksesta, sillä hän vastasi Citadelin sydämeen murtautumisesta ja aseman jättimäisten varsien sulkemisesta, minimoidakseen kaikki mahdolliset uhat. Korkean Citadel -tornin ylin kerros, jossa kolmen suurlajin (turian, salarialainen ja asari) edustama neuvosto teki poliittiset päätökset, oli ehkäpä kärsinyt kaikista aseman alueista eniten: tornissa olleet puut olivat suurimmilta osin palaneet poroksi ja liekit raivosivat ennen niin harmonialla täytetyssä paikassa.\nSovereignin ystävät pimeästä avaruudesta, toiset Reaperit, olivat jo valmistautuneet palaamaan universumiin ja kaikki mitä siihen vaadittiin, oli kokousalueella olevan keskusohjausyksikön haltuunotto. Sen jälkeen torniin kiinnittynyt Sovereign saattoi leikiten ohittaa kaikki tornissa olleet turvajärjestelmät avatakseen tovereilleen portin maailmankaikkeuteen, muttei välittömästi. Se antoi Citadelista noin päivää aiemmin karanneelle joukkiolle tarpeeksi aikaa estää apokalyptisten visioiden toteutumisen.\nIhmisten Allianssin avaruusalus Normandyn vahvatahtoinen naiskomentaja Elyz Shepard kahden miehistön jäsenensä – Marsin entisen hiirivastarintaliikkeen ja yksi nykyisen armeijan kenraaleista, Minni Olivus, sekä aina vain harvenevan krogan-lajin edustaja, peräti 8 vuosisataa vanha taistelumestari Urdnot Wrex – pysäyttivät Sarenin ja Sovereignin viimeisellä mahdollisella hetkellä. Voittamattoman oloinen jättiläiskone oli kahakan päätteeksi muuttunut elottomaksi, toimintakyvyttömäksi maalitauluksi eikä lopputulosta tarvinnut sen kummemmin edes arvailla. Armoton tulitus, joka ei tosin vielä muutamia minuutteja aiemmin ollut tehonnut mitenkään, oli tuhonnut Sovereignin pikku hetkessä tuhansiin osiin.\nCitadel -neuvosto oli saanut pelätä aseman laivaston Destiny Ascension -lippulaivalla henkensä edestä, kun se oli päätynyt geth-alusten saartamaksi aivan aseman ulkopuolella. Allianssin alusten kuitenkin saavuttua hätiin kreivin aikaan komentaja Shepardin käskystä hätää kärsimässä olleet ohjaajat ja matkustajat saattoivat huokaista helpotuksesta. Neuvosto pyysi komentajan tavatessaan tältä mitä nöyrimmin anteeksi, että he olivat menneet epäilemään tämän väitteitä mahdollisesta hyökkäyksestä. Ilman lentokiellon räikeää rikkomista koko paikka olisi nyt pelkkä valtava, savuava raunio.\n”Olemme teille, komentaja Shepard ja Allianssillenne, ikuisessa kiitollisuudenvelassa sekä meidän että koko aseman pelastamisesta! Jalompaa elettä ei olekaan.” sanoi kolmesta neuvoksesta muodostuvan rivistön vasemmassa päädyssä oleva, dinosaurusta kasvonpiirteiltään muistuttava turian-neuvos edessään seisoville kolmelle ihmiselle. Vaaleaihoisen, tummahiuksisen ja keltasilmäisen Shepardin oikealla puolella seisoi hänen entinen kapteeninsa ja opettajansa, David Anderson, kun taas vasemmalla puolella seisoi ihmiskunnan temperamenttinen ja likaisiakin keinoja kaihtamaton suurlähettiläs Donnel Udina, joka näytteli tyynen rauhalliselta, vaikka hän oli saanut Andersonilta nyrkistä päivää aiemmin.\n”Olemme syvästi otettuja tästä kiitoksesta. Tämä on ihmiskunnalle suuri kunnia.” vastasi Udina takaisin asiallisen rauhallisesti. Elyz ei kuitenkaan halunnut kuunnella tuon röyhkeän politiikon puheita; tuo idiootti kun ei ollut antanut hänelle lupaa poistua Citadelista ja ilman hänen hakkaamistaan Citadel olisi nyt raunioina.\n”Citadelin korjaaminen vie aikaa, mutta parempi sekin kuin lopullinen tuho. Tämän korjaamisessa voi hieman kestää.” sanoi rivistön oikeassa päädyssä oleva, valtavat kärpäsensilmät omaava salarialais-neuvos silmäillen pikaisesti maisemia hieman murheellisena.\n”Aivan, mutta kyllä sen ajan myötä korjaa. Ihmiset antavat osansa Citadelin korjaamiseen...” sanoi Anderson viisaasti, saaden huomaamattaan Udinan raivostumaan näistä sanoista.\n”Kuuntele, Anderson... sinulla ei ole edes oikeutta puhua neuvostolle, vaan MINULLA, joten jätä tämä minun hoidettavaksi!” vastasi Udina takaisin törkeän ylimielisesti. Elyz oli juuri valmistautumassa antamaan tuolle pöyhkeilijälle nyrkistä.\nMitä hän antaisikaan voidakseen antaa saman selkäsaunan tuolle paskiaiselle, minkä Anderson antoi vähän aikaa sitten? Hänen sisällään paloi lähes pitelemätön raivo.\n”Vaadin hiljaisuutta, suurlähettiläs!” huudahti jyrkästi rivistön keskellä oleva sini-ihoinen, kasvonpiirteiltään hyvin paljon ihmistä muistuttava asari-neuvos ylimieliselle poliitikolle, joka lopetti suunsoittonsa välittömästi. Onneksi.\n”Citadelin korjaamisessakin menee jo tarpeeksi aikaa, mutta kiittääksemme teitä haluaisimme antaa paikan neuvostossa...” Asari-neuvoksen ehdotus sai Udinan näyttämään siltä kuin häneltä putoaisi silmät päästä. Elyz sen sijaan puri huuliaan vihaansa pidätellen.\n”Ja jos teille sopii, komentaja Shepard, te saatte päättää, kumpi näistä miehistä saa toimia ihmiskunnan äänenä. Ilman teidän päätöstänne emme edes olisi nyt tässä.” Tämän kuultuaan Elyz hämmentyi lähes täydellisesti, mutta hetken kuluttua hänen hämmennyksensä vaihtui mietinnäksi.\nKomentajalle tämä valinnanvapaus oli mitä mieluisin tilaisuus saada Udina repimään pelipöksynsä. Vaikka hänen entinen kapteeninsa oli valehdellut omasta menneisyydestään, hän kuitenkin luotti Andersoniin kuin kallioon. Politiikkaan sopeutuminen veisi kyllä hänenlaiseltaan ihmiseltä aikaa, mutta...\n”Anderson, sinä saat sen paikan.” vastasi vaaleanharmaata N7 -panssaria päällään pitävä nainen pienen mietiskelyn jälkeen. Koppava Udina pukahti sarkastisesti tämän päätökselle.\n”Toivottavasti valintasi oli...” Elyz raivostui niin pahasti tästä vinoilusta, että hän löi suurlähettilästä vasemmalla nyrkillään tämän oikealle poskelle. Niin kovalla voimalla, että verta ja ainakin yksi hammas lensi suusta.\n”Kuinka kehtaat?!” huusi polvilleen maahan päätynyt, punaista poskeaan hivelevä poliitikko raivoissaan. Elyz kyykistyi hänen vierelleen ja otti tämän oikeasta korvasta kovakouraisen otteen.\n”Teenpä nyt pari asiaa selväksi, Udina... Yksi: minun entiselle esimiehelleni, eikä varsinkaan minulle, tuolla lailla puhuta, ja kaksi: neuvostohan antoi päätäntävallan MINUN käsiini, joten sinun on turha arvostella minun päätöksiäni. Onko... tämä... selvä?” kyseli raivoissaan oleva nainen väännellen samalla nokkavan poliitikon korvaa. Hän varoi kuitenkin kiusausta antaa inhoamalleen miehelle vielä pahempaa kidutusta.\n”Ja hän kun väitti voivansa puhua Neuvostolle.” ajatteli tilannetta sivusta katsova Anderson hieman huvittuneena. Ei kuitenkaan mennyt pitkään, kunnes Elyz irrotti otteensa Udinan korvasta.\n”Hyvä on, Shepard! Minä en sitten tule enää milloinkaan kritisoimaan päätöksiäsi. Saanpahan kuitenkin kunnon naurut sitten jälkeenpäin.” vastasi juuri seisomaan noussut poliitikko hieroen sormillaan verta pois huuliltaan. Tämän jälkeen hän käveli pois paikalta purren hampaitaan yhteen katkerana.\n”Tuo kyllä teki hyvää.” tokaisi Elyz puhallellessaan rystyselleen neuvosten katsoessa häntä hieman ihmeissään.\n”Olisikohan meidän pitänyt sittenkin valita joku toinen tekemään valinta?” kyseli otsaansa raapiva turian-neuvos mietteliäänä kollegoiltaan.\n”Ei missään nimessä, Sparatus. Vaikka tuo äskeinen oli tarpeetonta, meidän on turha alkaa arvostelemaan komentajaa, varsinkaan henkiemme pelastamisen jälkeen. Ja muistakaamme myös, että tämä nainen on Spectre.” tokaisi asari-neuvos katsellen komentajaa kuitenkin hieman paheksuvasti.\n”Teidän ei tarvitse pelätä nyrkiniskuja minulta, arvon neuvokset. Vaikka Udina onkin yksi tärkeimmistä edustajistamme, en pidä hänestä lainkaan eikä hän minusta. Eiköhän se tullut viimeistään nyt selväksi teille kolmelle.”\n”Laitettu muistiin. Mitä te seuraavaksi...” kyseli salarialais-neuvos komentajan puhuessa tämän päälle; ”Ladata akkuja. Jos Reaperit kerran ovat tulossa, minun on oltava täysvalmiudessa, mutta se on mahdollista vain ja ainoastaan, jos voin levätä kunnolla. Toivottavasti se käy teille.”\nTämä sai kaikki neuvokset hieman hämmentyneiksi, kunnes asari-neuvos lopulta vaivautui kysymään: ”Miksi te edes kysytte lupaa meiltä?”\n”Mutta eikös... ai jaa, Spectren ei tarvitse kysyä lupaa edes neuvostolta itseltään, vai?” kyseli hieman ihmeissään ollut komentaja saaden kaikilta kolmelta nyökkäykset.\n”Tismalleen. Mutta teidän on turha luulla, että annamme teidän huilia kuukauden päivät. Teillä on kuitenkin rankat ajat edessänne.” tokaisi Sparatus komentajan kuitenkin hymyillessä itsevarmasti, mikä sai neuvoksen hieman mietteliääksi.\n”Eiköhän minulle se yksi viikko riitä...” päästi Elyz suustaan järkyttäen koko neuvoston.\n”Viikkoko?!” huudahtivat kaikki kolme neuvosta ihmeissään. Elyzin takana seisova Anderson taasen piti itsensä tyynenä, hymyillen kainosti komentajan vaatimattoman asennoitumisen johdosta. Hänellä oli uroteostaan huolimatta jalat maassa, mitä hän saattoi vain ihailla.\n”Mitä nyt? Ettekö te ole tottuneet pitämään lyhyitä taukoja?”\n”Itse asiassa emme. Normaalisti...” aloitti salarialais-neuvos, kunnes hän huomasi Sparatuksen viittomassa kädellään tätä lopettamaan.\n”Valern, Tevos... ehkäpä on parempi, että passitamme komentajan joukkoineen lomalle ennen kuin tämä menee vielä kiusallisemmaksi.” ehdotti turian-neuvos saaden kollegoiltaan nyökkäykset lähes välittömästi.\n”Jätänpä sitten teidät murheidenne pariin, arvon neuvokset. Näkyillään!” sanoi jo poispäin kävelevä komentaja neuvosten jäädessä seisomaan kuin nallit kalliolle. Anderson lähti seuraamaan suojattiaan, koska hän halusi jutella tälle hieman. Tosin tällä kertaa ilman, että aikataulu tai jokin tärkeä tehtävä painaisi päälle.\n”Sehän meni hyvin, komentaja.” aloitti tummaihoinen armeijan sotilas kävellessään komentajan vierellä.\n”Turhankin hyvin, Anderson. Tosin oli mukava laittaa Udina tilille sanoistaan.”\n”Sinun on kuitenkin varottava antamasta periksi tuollaisille kiusauksille jatkossa, Elyz. Spectreillä on oikeus tehdä aivan mitä tahansa, mutta turha kuvitella, ettei teoilla olisi minkäänlaisia seurauksia.” Tämän kuultuaan komentaja huokaisi syvään. Anderson oli aivan oikeassa siinä, ettei tuolla naisella tulisi olemaan mitenkään helpot oltavat, vaikka Spectrenä oleminen avasi mahdollisuudet käyttää aivan mitä tahansa keinoja tulosten saavuttamiseksi.\n”Tiedän, tiedän... Toivottavasti nuo ääliöt sitten kuuntelevatkin varoituksia jatkossa tai muuten heidät hukka perii. Varoitusten huomiotta jättäminen...”\n”Ymmärrän täysin pointtisi, Shepard. Ymmärrän myös sen, ettei sinulla ole juurikaan varaa löysäilyyn. Mutta vaikka koko tämä universumi kääntyisi sinua vastaan, minä lupaan auttaa sinua jopa silloinkin.” Molemmat pysähtyivät sanelun päätyttyä paikoilleen. Elyz ojensi kätensä rehelliselle miehelle, joka ei aikaillut vaan kätteli häntä.\n”Sinähän olet jo auttanut minua enemmän kuin nuo tollot yhteensä. Eli kiitos vain, Anderson. Onnea paikan remontoinnille!” toivotti komentaja kävellen pois entisen esimiehensä näkyvistä. Anderson hymyili kainosti katsellessaan suojattiaan.\n”Lataakin sitten akkusi!” huusi entinen kapteeni komentajan perään.\n”Miksi minä muuten olisin nyt menossa viettämään lomaa?”\n”Toivottavasti hän sitten lepääkin. Tämä tapaus on verottanut häntä ja hänen miehistöään enemmän kuin tarpeeksi. Mutta kai hän tietää itsekin, miten päästää paineita ulos.” ajatteli Anderson kääntyessään tulosuuntaan päin neuvotellakseen neuvoksien kanssa. Hänellä itsellään taasen tulisi olemaan kädet täynnä töitä.\nSavu- ja tuhkapilvistä täyttyneitä katuja kävellessään Elyz silmäili aina silloin ympärillä tapahtuvia sammutustöitä. C-Secin työntekijät olivat jo painuneet sammuttamaan tulipaloja ja auttamaan siviilejä pois mahdollisista loukoista. Maailmanloppu ei ollut käynyt turhan kaukana...\n”Lopeta jo, tyttö. Ei oikeesti kannata tuhlata energiaansa jossitteluun. Tää oli torjuntavoitto, mutta kun ne saamarin metallipaskiaiset tulevat, kaikkien on parempi toimia yhteen hiileen.”\nMutta entä sitten Saren? Komentaja tavallaan halusi unohtaa sen kaiken, mitä tuo turian oli sanonut heidän kohtaamistensa aikana. Reaperit muka säästäisivät kaikki niille työskentelevät elämänmuodot, mutta ei Elyz sitä voinut uskoa, varsinkaan hänen päähänsä taltioidun protheanien hätäviestin vuoksi. 50 000 vuotta aiemmin koko galaksin kiistämättä kehittynein rotu oli saanut tuta karun kohtalon Reapereiden saavuttua universumiin pimeydestä. Ja ironista tässä oli se, että juuri heidän oma kehittynyt kulttuurinsa teki heistä mitä parhaimman teurastuskohteen. Mutta mikä tuollaisen toiminnan tarkoitus edes oli, pähkäili komentaja jatkaessaan matkaansa avaruusaluksille tarkoitetulle telakalle, samalla kun muutama C-Secin työntekijä pinkoi hänen ohitseen vastakkaiseen suuntaan.\n”Komentaja! Komentaja! Kuuletteko?!” kuului hänen radiostaan yhtäkkiä. Kukapa muukaan se olisi kuin hänen uskollinen, vitsaileva ja rampa luottopilottinsa Jeff 'Jokeri' Moreau.\n”Kuuluu ja hyvin, Jokeri. Olitko muka huolissassi?” kyseli komentaja hieman neutraaliin sävyyn.\n”En missään kohtaa! Miehistö tosin on ollut huolissaan teistä, kun se valtava palanen osui sinne torniin. Missäs muuten neiti Tiukka Hiiri ja Lisko Ärjy ovat?” Tämä pilotin tyypillinen puujalkavitsailu sai Elyzin hieman vihaiseksi.\n”JOKERI!” ärähti komentaja.\n”Anteeksi, en voinut vastustaa kiusausta...” Tummahiuksinen komentaja sulki vastauksen kuultuaan radionsa välittömästi, sadatellen pilottiaan vihaiseen sävyyn jatkaessaan kävelymatkaansa.\n”Komentaja? Komentaja! OOOHH!! Inhoan sitä, kun hän tekee tuon!” valitti pilotti huomattuaan, että komentaja oli mennyt sulkemaan radionsa tuosta vain. Hänen takanaan seisova, tiedemiehen vaatteita päällään pitävä asari huokaisi pilotin käytökselle.\n”Kohteliaasti sanoen, Jokeri, ehkä olisi ollut parempi vain pysyä asiassa eikä vitsailla. Varsinkaan tälläisen jälkeen. Tiedäthän, ettei varsinkaan komentaja pidä noista vitseistäsi, koska ne tulevat lähes aina juuri silloin, kun niitä ei tarvitsisi.”\n”Älä nyt sinäkin, Liara. Se ei ole minusta kivaa, että saan pääosin ainoastaan lokaa niskaani, kun yritän vain nostaa mielialaa. Ja sitä paitsi, tämä Reaper -juttu on saatu onnellisesti päätökseen.” vastasi Jokeri takaisin hieman ylimielisesti. Eihän yhden Reaperin tuhoaminen tarkoittanut sitä, etteikö kenenkään tarvitsisi olla jatkossa huolissaan hengestään.\n”Päätökseen, vai? Ei se vielä tähän loppunut.” vastasi asari kohottaen hieman kulmakarvojaan.\n”No sanotaan sitten, että se on päättynyt väliaikaisesti, jos se sinua ollenkaan miellyttää. Toivottavasti ne kolme tulisivat ja mahdollisimman nopeasti. Tämä tuhon katsominen saa minut ainoastaan masentuneeksi.” tokaisi Jokeri katsellessaan monitoreista aluksen kameroista tullutta videokuvaa, joista kaikissa näki savupilviä siellä sun täällä ympäri asemaa. Onneksi ne kuitenkin poistuisivat kuvasta ennen pitkää, kiitos C-Secin nopean toiminnan.\nCitadel-torni oli kaukana entisestä loistostaan, mutta siitä sen sisällä ollut ainoa henkilö ei välittänyt. Ainoastaan se, että hän sai katsella brutaalin muodonmuutoksen käynyttä Sarenin raatoa kaikessa rauhassa, riitti punaista taistelupanssaria päällään pitävälle, arpikasvoiselle ja punaiset käärmeensilmät omaavalle Wrexille. Siinä hän oli: täysin liikkumatta ja mikä parasta, kuolleena, aivan hänen omien jalkojensa edessä.\nTosin hän oli salaa toivonut, että olisi saanut tuotua Virmiresta sentään jotain, millä auttaa lajiaan nousemaan takaisin loistoonsa. Virmiren kahakan aikana salarialaisten erikoisjoukot olivat saaneet tietoonsa, että Saren kloonaa tukikohdassaan kroganeita kätyreikseen ja sen vieläpä mahdollisti genofaagiin (kroganeiden synnytyslukemat minimissään pitävä biologinen ase) suunniteltu lääke.\nSitä lääkettä hän ei ehkä enää koskaan tulisi saamaan, vaikka hän kuinka painotti itselleen, että oli tehnyt oikein salliessaan sen laitoksen päätymisen maan tasalle. Ne kroganit, joita siellä tehtiin, eivät edes olleet Wrexin silmissä kroganeita, vaan aivottomia sätkynukkeja.\nSen hyväksyminen oli erittäin haastavaa hänelle, mutta hän ymmärsi myös sen, miksi hänen lajinsa oli siinä tilassa. Kroganeiden verenhimo ja halu laajentaa reviirejään olivat ajaneet turianit, asarit ja salarialaiset ahtaalle rachni-sotien päätteeksi, mutta yli 1470 vuotta sitten kroganeiden verinen rynnistys päättyi, kun turianit vapauttivat salarialaisten kehittämän biologisen aseen, genofaagin, barbaarimaisia olentoja vastaan. Krogan -populaatio tippui räjähdysmäisesti tämän johdosta ja syntymisprosentti oli huolestuttavan alhainen jopa nykypäivänä.\nWrex olisi yhtä hyvin voinut syyttää turianeja tai eritoten salarialaisia genofaagin luomisesta, mutta se ei muuttaisi mitään. Hänen oma lajinsa oli saanut maksaa kalliin hinnan ahneudestaan, mutta... oliko se liikaa pyydetty, että jokainen krogan saisi edes yhden ainoan lapsen? Lapsen, jota pidellä sylissä, hoivata ja vieläpä kutsua omakseen? Oliko jopa sen salliminen liikaa pyydetty?\nNäitä ikuisia kysymyksiä hän voisi pohdiskella sitten myöhemmin Normandylla. Hänellä oli mennyt jo turhan paljon aikaa tornissa oleskeluun ja häntä varmaan odotettiin jo siellä. Komentaja varmaan oli jo palannut alukselle, joten hänen oli itsekin aika nostaa kytkintä ja painua pois tornista. Tosin ensin hän sylki räkeä suoraan Sarenin kasvoja päin. Se oli hänen osoittamansa 'kiitos' tuolle paskiaiselle, jota kohtaan hän ei tuntenut minkäänlaista kunnioitusta. Sitä ihanampaa oli tehdä se juuri tuolle kirotulle äpärälle, joka ei ollut enää edes kirppuakaan arvokkaampi.\nKääntyessän pois hän ei enää edes vilkaissut Sareniä. Ei pysähtynyt hetkeksikään, vaan jatkoi suoraan pikamatka-valikolle, ottaen kohteekseen C-Secin akatemian, mistä pääsisi lähes heti telakalle. Pikamatkaa odotellessaan krogan kuitenkin silmäili hieman mietteliäänä tornin sisätiloja, jotka olivat tuhkapilvien ja pienten liekkien täyttämiä. Tosin Sovereignista irronneen jättimäisen palasen näkeminen toi hänen kyynisille kasvoilleen pienen virneen. Jos he pystyisivät voittamaan yhden Reaperin, mikä muka estäisi heitä voittamasta niitä muitakin?\n”Täältä tullaan.” ajatteli krogan siirtyessään tornista C-Secin akatemian aulaan, sulkien ensin silmänsä ja tasoittaen hengityksensä. Juuri Wrexin poistuttua paikalta, kuolleen turianin raato liikautti sormiaan ja se vieläpä nousi hetken päästä pystyyn, lähes vaivattomasti.\nTurianin silmiin palasi pelottava sininen väri, mutta hän tunsi olonsa aivan erilaiseksi; aivan kuin häneltä olisi revitty sisuskalut irti ja sitten työnnetty ne takaisin omille paikoilleen aivan erilaisina. Hän järkyttyi syvästi nähtyään Sovereignista irronneesta palasesta, millaisessa jamassa hänen kehonsa oli. Hän ei enää juurikaan muistuttanut turiania, vaan kaamean näköistä hirviötä. Ihoa hänellä ei ollut luiden päällä lähes lainkaan ja häneltä puuttui ilmeisesti leukakin hänen yrittäessä koskea sitä.\n”Onko siellä joku?” kuuli turian jostakin läheltä. Sen oli oltava virkavalta ja jos hän jäisi kiinni...\nEi. Ei hän voisi jäädä. Hänellä oli paljon tärkeämpääkin tekemistä kuin jäädä lukkojen taakse tai tiedemiesten leikeltäväksi. Hänen oli saatava Shepard kumppaneineen maksamaan teoistaan.\n”Kuka siel...” C-Secin turian-agentti huudahti peloissaan huomattuaan karun näköisen olennon, joka hyppäsi tornin valtavia ikkunoita päin. Agentti säntäsi välittömästi olennon perään.\n”Helvetti! Minne se oikein meni?” Karkulaista ei näkynyt missään ja sekös agenttia harmitti. Hän siis päätti lopettaa jahtaamisen ja kirjata tämän tapauksen raporttiinsa 'pikku outoutena' . Edes työkaveritkaan eivät häntä uskoisi vaan nauraisivat tälle päin naamaa.\nSaren sen sijaan jatkoi kiipeämistä tornin mastoon, katsellakseen maisemia. Pienen tuhon näkemisestä huolimatta hän oli pettynyt ja syvästi. Reaperit eivät olleet täällä, ainakaan vielä.\n”Se kirottu ämmä teki sen. Katsotaanpa, voiko hän hoitaa minua toista kertaa...” Entinen Spectre tutkaili koko asemaa hyvin tarkasti löytääkseen loistavan laskeutumispaikan. Sellaisen, minkä lähistöllä ei pitäisi juurikaan olla ketään. Hetken tutkimisen jälkeen Saren päätti hypätä yleisen kaupunginosan sektorille, missä tavallinen kansa vietti vapaa-aikaansa kaupoissa, kasinoissa ja yökerhoissa. Siellä olisi kyllä paljon väkeä paikalla, mutta hän ei halunnut jäädä aikailemaan. Kunhan hän saisi jotain sellaista päälleen, millä peittää kehonsa, hän voisi keskittyä jahtaamaan Shepardia.\nHänen ei kuitenkaan tarvinnut edes laittaa komentajaan mitään lähetintä tietääkseen tämän tarkkaa sijaintia. Molempien mieliin oli taltioitu protheanien hätäviesti ja myös kyky ymmärtää lajin kieltä. Mutta sitä ei voinut kuka tahansa ottaa mieleensä, vain ja ainoastaan vahvan tahdon omaava henkilö, muuten lopputuloksena olisi kuolema tai vähintään pakkopaitaan passitus. Se myös linkitti heidät toisiinsa: Sarenin mieli oli keskittynyt niin intensiivisesti etsimään vastustajaansa, ettei hänellä etsimisessä kauaa kestänyt. Ja jos Shepard ei todellakaan edes tietänyt tästä kyvystä... se oli vain hyväksi hänelle.\nMonen kilometrin pudotus valtavasta tornista toiselle puolelle asemaa...\nPikkujuttu. Oma terveys oli toissijaista verrattuna hänen sisällään palavaan kostonhimoon ja haluun täyttää velvollisuus. Hän ei enää tuntenut Sovereignin painostusta mielessään, ja hän tunsi itsensä oikeasti vapaaksi. Mutta tällä kertaa hän veisi asiat loppuun asti. Omalla tavallaan.\nYksinäinen, puna- ja vihreäraitaista, maastokuvioitua panssaria päällään pitävä hiirinainen käveli yksin Citadelin tuhoutuneita, pahasti rapistuneita katuja pitkin. Kaameat muistot Marsin kohtalosta nousivat hänellä pintaan.\n”Pahempia kuin ne hemmetin plutolaiset!” ajatteli harmaaturkkinen, mustatukkainen ja toffeesilmäinen hiirinainen raivostuneena katsellessaan karuksi muuttunutta paikkaa. Olivatko marsilaishiiret todellakin tuhoa puoleensa vetäviä olentoja vai mistä se oikein johtui?\nMinnille tuli ensimmäisenä mieleen sanat 'kohtalo' ja 'epäonni' hänen katsellessa minisillalta veteen muodostunutta heijastustaan. Katsellessaan veteen hän otti panssarinsa lantiotaskusta kaulakorun, jossa oli hänen poikaystävänsä kuva. Hänelle tuli muutama kyynel silmistä katsoessaan kuvaa unohtaen ajankulun.\n”Milloin oikein ajattelit tulla, sisko?” kuuli Minni jonkun kysyvän yhtäkkiä. Marsilaishiiri pyyhki kyyneleet silmäkuopistaan ja laittoi kaulakorunsa takaisin taskuun, jottei Elyz huomaisi niitä.\n”Silloin, kun viimeistään pitäis tulla. Ei mulla tässä mihinkään ollu kiirettä.” vastasi kenraali katsellen yhä heijastustaan.\n”Me päästään kuule huiliin viikoks, Minni. Chicagoon.” Minni ei ollut uskoa tätä millään vaan piti suutaan ihmeissään auki.\n”Chi... Chicagoonko? Sä et voi olla tosissas.”\n”Kyllä vaan, tuulispääkaupunkiin. Päästään tapaamaan pojat...” Tämän kuultuaan Minni käänsi päänsä Elyzistä pois päin tämän yllätykseksi. Tarkemmin sanottuna se ei kuitenkaan ollut Elyzille yllätys.\n”Taasko nyt tätä? Enkö mä jo sanonut aiemmin...”\n”Älä oikeesti tuo sitä esille, Elyz. Mun vatsaa vääntää jo pelkkä ajatuskin.”\n”Mähän sanoin sulle jo aiemmin, et jos sulla ei oo pokkaa kertoo siitä sun murulles, mä voin kyllä tehä sen. Hädässähän ystävä tunnetaan.” Minni ei kuitenkaan ollut kuulevinaan ystäväänsä, vaan pureskeli ja mutisi jotain ennen kuin vaivautui antamaan vastauksen.\n”Kiitos vaan, mut... eihän sen välttämättä tarvi siitä ees tietää.”\n”Tai no joo, sehän oli vaan yks...” Minni kääntyi katsomaan komentajaa kasvot niin vakavina, että Elyz näki parhaaksi lopettaa lauseensa siihen paikkaan. Ei hän halunnut marsilaisystäväänsä saada vihaiseksi, edes vahingossa.\n”Selvä sitten, mä en ees pukahda siitä sanallakaan. Sovittu?”\n”Sovittu.” Minnin vastauksen sävy oli aivan tunnottoman oloinen. Siinä ei ollut havaittavissa lähes minkäänlaista eloa. Elyz ei kuitenkaan jäänyt tuhlailemaan aikaansa vaan lähti kävelemään akatemian suuntaan. Normandyn miehistö varmasti jo odotti heitä kolmea tulenpalavasti.\n”Mikäs sulle nyt oikein tuli?” ihmetteli Elyz huomattuaan Minnin vierellään kävelemässä.\n”Jos kerran ollaan täältä lähössä alle tunnin sisällä, niin kai mun on sitten pakko tulla mukaan jo nyt. En tahtois tältä lennolta jäädä pois edes vahingossa.”\nNormandylla lähestulkoon heti paineenalennuskammiosta pois asteltuaan kolmikko sai iloisen vastaanoton koko miehistöltä; Jokeri taasen pysyi ohjaamossa pää kuitenkin koko porukkaa päin, huudellen onnittelut niin kovaäänisesti kuin vain saattoi.\nElyz sanoi hetken aikaa kestäneiden onnitteluiden päätteeksi ”Miehistö... ASENTO!” ja koko miehistö meni mukisematta kahteen riviin, komentajan takana olevia Wrexiä ja Minniä lukuun ottamatta.\n"Haluan kiittää teistä jokaikistä, kun olette omistautuneet työllenne täydellisesti ettekä ole hylänneet minua vaikeinakaan hetkinä. Tästä vaivannäöstä kiitoksena meille ihmisille on luvassa enemmän vaikutusvaltaa niin Citadelissa kuin koko universumissa." Lauseen loputtua vähintään puolet miehistöstä hurrasi kovaäänisesti.\n”Tästä taitaa tulla pitkäkin puhe.” ajatteli sinistä panssaria pukeva, vasemman silmänsä edessä silmikkoa pitävä vaaleankeltasuomuinen turian, Garrus Vakarian hieman mietteliäänä. Häntä ei puheen pituus kuitenkaan haittaisi, sillä hän kunnioitti komentajaa koko sydämestään paljon enemmän kuin kaikkia muita työnantajiaan yhteensä. Tiedä häntä, oliko hänellä jotain toisenlaistakin kiintymystä voimakasta komentajaa kohtaan.\n”Mutta älkää luulkokaan, että se antaa meille mahdollisuuden leveillä ja vaatia erityisoikeuksia. Me olemme loppujen lopuksi samalla viivalla sekä turianien, asarien että salarialaisten kanssa, joten meidän on kunnioitettava heitä jatkossakin. Tätä ainutkertaista mahdollisuutta meillä ei ole varaa tuhlata.”\nTämän jälkeen käytännössä kaikkien hurraajien into hieman laski. Joillakin heistä oli hieman rasistisia piirteitä, varsinkin asareita kohtaan näiden pitkän iän tähden. Siniset biotiikan hallitsevat kaunottaret saattoivat elää peräti 1000 -vuotiaiksi, ja sekös sai jotkut kateellisiksi.\n”Tahdon kuitenkin olla teille kaikille rehellinen: onnistuimme kukistamaan yhden Reaperin, mutta on vain ajan kysymys, kunnes ne toiset tulevat jostakin avaruuden pimeyksistä. Älkää kuitenkaan pelätkö niitä vaan taistelkaa niitä vastaan. Ajatelkaa kaikkea sitä, minkä vuoksi taistelette ja ottakaa siitä voimaa!”\nEräs rivissä olleista miehistä nosti kätensä pystyyn. Elyz viittoi tätä sanomaan asiansa.\n”Entä sitten te, komentaja? Pelkäättekö te niitä hirviöitä ollenkaan?” Kysyjä sai kysymyksestään 'palkinnoksi' muutamalta vieruskaveriltaan paheksuvia katseita. Kuinka tuo mäntti edes kehtasi kysyä tuollaisia heidän esimierheltään, kävi ainakin parin miehen mielessä.\n”Pelkään niitä, mutta vain hieman. On eri asia pelätä paljon kuin hieman, sillä jos annat pelon lamauttaa sinut täydellisesti, olet yhtä hyödytön kuin puhjennut renkaankumi. Pieni määrä pelkoa ei ole sama asia, lamauttamisen sijasta se antaa sinulle energiaa, mutta myös tarpeellista vakautta. Toivon tosin, että yhden Reaperin tuhoaminen herättäisi niissä edes vähän pelkoa. Se sitten osoittaisi, etteivät ne ole pelottomia.” Tämän jälkeen paheksujat lopettivat kysyjän halveksunnan. Vastakkaisella rivillä ollut eräs nainen nosti kätensä pystyyn kysyäkseen oman kysymyksensä.\n”Te siis... uskotte, että ne voi voittaa?”\n”Uskon. Yhden Reaperin tuhoamista tuskin kukaan vähättelee, mutta kokonaisen armadan voittamiseen vaaditaan vähintään saumatonta yhteistyötä. Ja varsinkin sitä minä toivon jokaikiseltä lajilta jo ennen Reapereiden saapumista. Me emme nyt millään voi tietää, mitä ne paskiaiset tällä hetkellä suunnittelevat, mutta me olemme saaneet maistiaisen niiden mahdista ja ne meidän voimastamme. Ja kun jokaikinen laji universumissa työskentelee yhteen hiileen, mitä tapahtuu?”\nTuo ei riittänyt Elyzille.\n”En kuule!” huusi komentaja haluten kuulla tuon äskeisen vieläkin kovempaa.\n”VOITAMME REAPERIT!!!!” huusi koko miehistö kurkku suorana. Tämän päätteeksi komentajan huulille muodostui kunnon hymy.\n”Lepo.” Komentajan sanottua tämän koko miehistö palasi asemilleen, Elyz sen sijaan asteli Minnin ja Wrexin kanssa alemmalle kannelle lääkärintarkastusta varten. Se oli tosin välttämättömyys vain silloin, jos joku sankari oli mennyt hankkimaan haavan jos toisenkin, mutta komentaja halusi kuitenkin varmistaa, että heillä kolmella oli kaikki kunnossa.\n”Muutamia vammoja lukuunottamatta te kaikki kolme olette hyvässä kunnossa. Komentaja tosin voisi jäädä tänne lepäämään pariksi tunniksi.” ilmoitti aluksen iäkäs, naispuolinen tohtori Karin Chakwas luettuaan käsissään olevat diagnoosit. Pystyssä olleet Wrex ja Minni suhtautuivat hieman mietteliäästi lääkärin viimeiseen lauseeseen.\n”Ai miksi? Onko hänellä sitten...”\n”Ei ollenkaan, kenraali. Hänen molemmat reisiluunsa ja oikea käsivartensa ovat tosin ottaneet sen verran osumaa taistelun aikana, että olisi vain parempi suositella häntä jäämään tänne jatkohoitoa varten. Huomenna hänen pitäisi olla taas huippukunnossa.”\n”Menkää te nyt vaan omille toimipisteillenne. Kyllä mä pärjään...” pyysi operointipöydällä selällään makuulla oleva komentaja vieressä olevilta kumppaneiltaan ystävällisesti.\n”Siis aina siihen asti, kunnes pyydät meitä mukaan, vai miten se olikaan, Shepard?” ivaili Wrex naurahtaen pikaisesti kysymyksensä päätteeksi. Wrex ja Minni noudattivat kuitenkin makuulla olevan komentajan pyyntöä ja poistuivat lääkintäpisteeltä omiin oloihinsa. Kaksikon poistuttua paikalta lääkäri alkoi juttelemaan kahden kesken komentajan kanssa.\n”Vaikka kuinka monta kertaa käsken teitä olemaan ottamatta pahoja vammoja, teille kuitenkin tulee niitä aina vain enemmän. Tätä ei millään uskoisi, kun tehän itse toitotatte miehillenne, että varovaisuus ja tarkkuus ovat malttia.”\n”Ajattelitteko puhua niistä vai ihan oikeastakin asiasta, tohtori?”\n”Itse asiassa niin ajattelin, Elyz... mikä kenraalia nyt oikein vaivaa?”\n”Etkö muka muista? Pitkäaikainen ero rakkaasta poikaystävästään.”\n”Sen minä tiesinkin jo aikoja sitten, mutta haluaisin tietää, mitä hytissänne oikein tapahtui viime yönä.” Viimeiset sanat saivat Elyzin nielaisemaan ja pelästymään hieman. Nyt hänen olisi pidettävä kiinni lupauksestaan kaikin mahdollisin keinoin.\n”Minä en kuitenkaan siitä kertoisi kellekään; minähän en juoruilusta piittaa ja kunnioitan teitä aivan liikaa aiheuttaakseni teille harmeja.” jatkoi tohtori kostuttaessaan komentajan oikean käsivarren kyynärpään desinfiointi-aineella kostutetulla pumpulipalalla.\n”Valitan, tohtori, mutten voi. En mitenkään voi. En voisi kertoa siitä edes teille. Ymmärrättehän?”\n”Ymmärrän, mutta voittehan vastata ainakin tähän kysymykseen: eikö Minni vaikuttanutkin hieman sekavalta Virmiren jälkeen?”\n”Se on kyllä pakko myöntää. Sen ymmärtää, kuinka avuttomalta tuntuu, kun joutuu henkihieverissään puolustamaan asemiaan. Minni on erittäin vahva ja ansaitusti kenraali, mutta ikävä kyllä hänestä on voinut havaita jo pidemmän aikaa pientä tasapainottomuutta. Tosin jos en olisi mennyt takaisin sen pommin luokse, jonka jätin hänen puolustettavaksi....”\n”Ette olisi antaneet sitä itsellenne ikinä anteeksi?”\n”Sinne päin. Mutta ei Kaidanin ja niiden salarialaisten hylkääminen sinne ilmatorjuntatykin luokse mitenkäään hyvältä tuntunut. Se kuule sattuu vieläkin.”\n”Te teitte valintanne, muttei teidän kuitenkaan tarvitse itseänne siitä moittia, komentaja. Sitä joko tekee valinnan tai ei tee. Vaikeiden valintojen teko vaatii suurta rohkeutta ja sitä teiltä jos keltään löytyy. Minkä tahansa valinnan teettekin, muistakaa, että tärkeintä ei ole murehtia ja jossitella eri lopputulosten perään, vaan hyväksyä päätös ja vielä tuntea sen olleen sillä hetkellä paras.”\n”Kunpa se vain olisikin noin yksinkertaista.”\n”Olisiko raastavalla kokemuksella sitten mitään arvoa, jos se ei olisi niin raastava? Ajatelkaa, komentaja... vaikeuksia ei tule ottaa vastaan vain haasteina, vaan myös kokemusta tuovina asioina. Ja oliko Kaidan ensimmäinen alaisuudessanne ollut sotilas, jonka jätitte kuolemaan? Ei tietenkään. Jossakin vaiheessa jonkun on tehtävä uhrauksia.”\n”Mutta en minä niitä halua tehdä, Chakwas. Olen aivan liian hyvää pataa tiimini kanssa, enkä voisi kuvitellakaan hylkääväni heistä yhtäkään.”\n”Entä jos tilanne sitä todella vaatii?”\n”Sitten minun on kai vain hyväksyttävä se, vaikka kuinka murskaavalta se tuntuisi.”\n”Ei ainoastaan vain hyväksyä, vaan myös oppia. Jokainen tiimiläisistänne on valmis seuraamaan teitä mihin vain, koska he uskovat teihin. Jos he eivät uskoisi, he tuskin edes olisivat huomaavinaankaan teitä. Hyvän johtajan ei tarvitse välttämättä olla täydellinen ja vailla virheitä vaan olla oma itsensä.” Elyz alkoi jo hieman nauramaan. Oliko tohtori muka lukenut joitakin johtamistaitoihin liittyviä kirjoja?\n”Ajattelitteko te puuduttaa minut tuolla roskalla, tohtori?”\n”En. Joskus on ainoastaan hyvä, että muistaa perusasiat, eli juuri... roskan, minkä äsken mainitsin.”\n”Aah, ymmärrän...” Elyzin pupillit laajenivat hänen nähtyä tohtorin pitämässä ruiskua sormillaan.\n”Tällä minä puudutan. Ja eiköhän jo pelkästään tämä riitä hoitamaan myös reisivammanne.” sanoi kokenut tohtori painaessaan injektioneulan desinfioidun kyynärpään alueelle. Komentaja ei pientä kipua lukuunottamatta ollut moksiskaan pistoksesta, kunnes puudutuslääke alkoi toden teolla vaikuttaa. Näkö alkoi hämärtyä, mutta Elyz ei pistänyt sille vastaan. Hänen täytyi vain levätä seuraavat pari tuntia, ja sitten hän olisi taas priimakunnossa.\nTosin hän toivoi silmiensä painuessa kiinni, että Minnikin olisi paremmassa kunnossa hänen herätessä. Tai ainakin ennen Chicagoon saapumista.\nViimeinen muokkaaja, DeadRat21 pvm Ma Loka 26 2015, 19:39, muokattu 1 kertaa\nAihe: Luku 2 (1/2) La Huhti 04 2015, 08:13\nLuku 2: Tuntematon alus\nChicago. Hieno amerikkalaiskaupunki, jonka monet kadut olivat päätyneet valitettavan huonoon kuntoon. Kadut ja rakennukset myös näyttivät kohtuuttoman ankeilta.\nNiitä vielä huonommassa kunnossa oli erään plutolaislöyhkälassen kärsivällisyys, jota repivät kolme marsilaista hiirenrääpälettä, joilla oli tapana pilata aina hänen loistavat suunnitelmansa moottoripyöriensä ja erään kirotun naismekaanikon avustuksella.\nJa aina huonon päivän päätteeksi he vielä kehtasivat kaataa hänen loistokkaan torninsa. Kuten vaikka eilen.\nLalli Leipäjuustolla oli jatkuvasti kuumat paikat; ei ainoastaan kesäisen, valoisan auringon takia, vaan myös niiden kirottujen Freudin frustraatioiden, punaplaneetta-rakkareiden, Prätkähiirten takia, jotka aina silloin tällöin ajelivat rakennustyömaan ohi ja naljailivat hänelle ”Leipiksen torni kaatunut on, mut kohta se on myös varaton!”\nHänen luottomiehensä (tyhmä kuin mikä) Rasvanahka oli saanut käskyn rakentaa tornin uudelleen kasaan, mutta kuten arvata saattoi, kaikki menisi ennen pitkää jälleen kerran päin mäntyä.\n”Oii, teidän mahtinen homejuustoisuutenne! Tulisitteko käymään pikku hetkeksi?” kysyi plutolaisen vanha, uskollinen professori Nuikki, jonka lupaavat keksinnöt olivat aina tiukan paikan tullen pettäneet. Hullulla tiedemiehellä oli lukemattomia ideoita kaameuksia kätkevien aivojensa sisällä, mutta ei kuitenkaan mitään prätkähiirenkestävää. Syystäkin skeptinen plutolainen huokaisi lopettaen pillimehun ryystämisen hetkeksi. Hänen budjettinsa oli jo niin kovilla, ettei hyvään sapuskaan oikein ollut varaa. Niin hän oli alaisilleen toitottanut viimeiset kaksi kuukautta.\nViekas plutolainen oli tosin hamstrannut hyvän ruokakätkön salaiseen piiloon, mutta olisi vain ajan kysymys, kunnes vaikka Rasvanahka löytäisi sen aivan sattumalta ja tulisi pyytämään pomoltaan sitä, minkä jo pelkkä ajatteleminen sai hänet voimaan pahoin. Palkankorotusta.\n”Hyvä on, proffa! Eipähän minulla siinä ainakaan ole mitään hävittävänä...” vastasi plutolainen heittäessään mehunsa menemään. Leipäjuusto raapi vielä selkäänsä seuratessaan lojaalia tiedemiestään grillin luokse hieman vaivalloisesti. Kuuma keli oli pahinta mahdollista kidutusta kalannaamalle.\n”No mikä se keksintösi olikaan, professori Nuikki? Aurinkoako halusit minun...”\n”Ei suinkaan, teidän kärsivä lemuisuutenne. Vain tämän.” vastasi professori näyttäessään pienen, hopeisen metallikiven, joka suorastaan hohti auringossa. Leipäjuusto ei tosin vakuuttunut näkemästään.\n”Pikku kivenmurikallako ajattelit piristää päivääni? Ilmeisesti tämä helle on tehnyt sinulle jopa vielä pahempaa jälkeä kuin minulle.” Nuikki ei ollut moksiskaan pomonsa valituksista vaan otti plutolaisen hämmästykseksi laserpistoolin esille. Mielisairas professori hekotteli pahaenteisesti ennen kuin hän ampui vasemmassa kädessään olevaa metallikiveä.\nLasersäde lensi aivan eri suuntaan kuin Leipäjuusto oli odottanut... se kimposi suoraan taivaalle sen sijaan, että se olisi mennyt professorin kädestä läpi. Äskeinen skeptisyys vaihtuikin kieroon mielenkiintoon.\n”Mitä ihmeen metallia tuo kädessäsi oleva kivi oikein on?”\n”Adamantiumia, teidän megalomaaninen pyrkyriyytenne! Tämän jalometallin pitäisi kestää lähes mitä vain, oli sitten kyse luodeista, kranaateista tai säteistä. Sitä ei voi läpäistä lähes millään!”\n”Ei siis millään, vai? Onhan tuota metallia sitten lisää, vai?”\n”Ikävä kyllä ei ole. Monistuskoneella voisimme saada sitä vaikka kuinka paljon, mutta yksi kivenmurikka ei riitä. Metallin loputtomaan monistamiseen riittäisi jo pelkkä kilo, mutta...”\n”Sitä ei siis löydy tästä kaupungista?”\n”Ei, teidän parmesaanisuutenne. Adamantium on yksi harvinaisimmista metalleista koko universumissa, ja tämän yhden kiven löytäminen oli jo... itsessään... onnenpotku.” Nuikin sanelu muuttui pikkuhiljaa änkytykseksi, kun hän huomasi pomonsa vihaisen ilmeen. Hänelle ei olisi jo tuosta päätellen ruusuja luvassa.\n”Ei, proffa... onnenpotku olisi ollut muutaman raskaan adamantium-palan tipahtaminen suoraan syliisi. Ja kehtaat näyttää minulle vain demonstraation siitä, miten paljon paremmin asiat voisivat olla.”\n”Miksi ette sitten...”\n”Pyydä ylipäällikköä etsimään tuota metallia tai antamaan lisärahoitusta? Yksinkertaista, parahin ruosteaivoinen proffa, häneltähän on mennyt minuun luotto jo aikoja sitten eikä hän minun tapaiseen konkurssiturskaan haaskaa taatusti enää killinkiäkään. Huoh... tämä murhenäytelmä on jo kestänyt niin pitkäänkin, etten enää juurikaan jaksa sitä katkeraa tappion tunnetta.” murehti plutolainen haudatessaan päänsä murheellisena käsiinsä. Onnetar oli antanut hänelle vielä Marsin sodan alkuaikoina paljon riemunaiheita, mutta suunta muuttui täysin siitä lähtien, kun Prätkähiiret olivat saapuneet maapallolle, ja sitten vieläpä juuri samaan kaupunkiin, mitä hän yritti saada keinoin millä hyvänsä kotiplaneetalleen.\nHiirikolmikko katseli pyöriltään vähän matkan päästä rakennusurakkaa. Rasvanahan tunarointia kun ei voittanut hiirten mielissä juuri mikään muu paitsi tietysti hot dogit ja kotikalja.\n”Pitäisköhän meiän avittaa rasvatunkkia tiedätte-kyllä-missä?” ehdotti punaisella prätkällään istuva, valkoturkkinen ja kiistämättä koko universumin isoimman egon omaava marsilaishiiri Vinski aseveljiltään.\n”Nääh, Vinsentti, eiköhän toi öljyläikyn irvikuva saa sen maan tasalle jo ennen iltaa. Heh heh...” naurahti mustalla prätkällään istuva kullanruskeaturkkinen kolmikon johtaja ja sen aivot, Turbo, katsellessaan vihreiden aurinkolasiensa takaa mielissään Rasvanahan tohelointia. Ei varmaan kestäisi pitkään, kunnes hän liukastuisi läikyttämäänsä rasvaan ja lentäisi maahan.\n”Kuten harmaaturkkisella äitimuorillani oli tapana sanoa: turvallisuuden merkitystä ei kannata väheksyä. Lahnalla ei kai taida ees olla varaa kunnon turvavaljaisiin. Mehän ollaan annettu sille hiiren kädestä niin monta kertaa, etten enää ees muista, monesko kerta se eilinenkin kaato oli.” tokaisi sinisellä prätkällään istuva kolmikon pisin, voimakkain ja ihme kyllä myös kohteliain hiirulainen, Moto, kiinnittäen veljiensä huomion. Harmaaturkkinen marsilainen hieroi oikean käden paikan ottaneella robottikädellään otsaansa, hiiretkään eivät säästyneet kaamealta helleaallolta.\n”Hyvä pointti, isoveli. Siitä tulee kuitenkin aina hyvä mieli, vaikka välillä ollaan saatu kuulla kunniamme tornin kaatamisesta. Tosin minkäs sille mahtaa, kun uhkaa mennä koko kaupunkikuva piloille vaan ton rakennuksen takii.”\n”Ou mään! Mä en vaan kestä tätä paikoillaan oloa. Mun on pakko...” kitisi Vinski Turbon laittaessa tälle pisteen: ”Mennä tappaan Isojuuston kaa aikaa, vai? Rauhotu, Vinski. Ennemmin tai myöhemmin se lähtee nosteleen tältä pallolta ja niin sitten mekin.”\n”Mut entäs sitten Santtu, Turbo? Kai me nyt sentään se voidaan ottaa mukaan himaan?” kyseli Moto veljeltään.\n”Eiköhän sekin järjesty. Ilman sen apua tuskin oltais voitettu Leipistä kovinkaan montaa kertaa. Fiksu likkahan se on, vaikka välillä menee sukset ristiin sen kaa.”\n”Se ei vaan voi sietää sitä, et koko galaksin kovin motoristitrio ja varsinkin sen komein yksilö saa pitää hauskaa ja sitten vielä viedä kaiken kunnian. Taidanpa kuitenkin antaa Santulle kunniamaininnan omaelämäkerta-kirjassani.” Moto ja Turbo räjähtivät nauramaan ratkiriemukkaasti veljensä tulevaisuudensuunnitelmille.\n”Vinski., milloin – hah hah! - sä oot päättäny ryhtyy – heh heh! - kirjoittaan kirjaa?” kyseli Moto yrittäen pidätellä holtitonta nauruaan. Kyllä valkoturkkinen marsilainen taitoi huimapäisetkin temput, mutta kirjan kirjoittaminen... syystäkin Moto oli kuolla nauruun, siinä missä Turbokin.\n”Jo siitä lähtien, kun ekan kerran taisteltiin plutolaisii vastaan. Tosin mul ei oo ihan tarkkoja muistikuvii kaikista tapahtumista eikä minkäänlaista päiväkirjaa, mut eiköhän kirjottaminen silti järjesty.”\n”Toivottavasti et – heh heh! - sentään hajota kirjoituskonetta jo ekan – hah hah hah! - sanan kohalla.” tokaisi Turbo naureskelun alkaessa laantua.\n”Voi, Turbo, mulle on taivas vaan rajana, kun...” Varoittamatta koko kolmikon prätkät ääntelivät hermostuneesti. Aivan kuin ne olisivat aistineet vaaran.\n”Mikä hätänä, pikkunen?” kyseli Moto prätkältään, katsellen ohjaustankojen juurten välissä olevaa tutkaa. Harmaaturkkinen hiiri hämmentyi näkemästään.\n”Mitä se on, Moto?” kyseli Turbo isoveljeltään.\n”Me ollaan ilmeisesti saamassa seuraa.”\n”Plutolaisii vai meikäläisii?” kyseli Vinski ottaessaan laserpistoolin käteensä valmiiksi.\n”Ei mit... VOUH!!”\nVaroittamatta koko kolmikon päältä lensi jotain isoa, mikä kaatoi heidät kaikki pyöriltään maahan.\nHämmentyneet hiiret huomasivat vain hetki kaatumisensa jälkeen sen olevan avaruusalus, joka muistutti hieman delfiiniä.\n”Lentäjällä taitaa viirata pahasti, ku kerran lentelee katutasolla.” mutisi maailmaa väärinpäin katseleva Vinski hieman hämmentyneenä.\n”Ja me kun luultiin, et sä olet se sekopää.” tokaisi Turbo auttaessaan veljensä seisomaan.\n”Oho, ukot... taidetaan saada torninkaato-esitys kuin tilauksesta.” Siinä harmaaturkkinen hiiri osui oikeaan: alus selvästi lensi suoraan Leipäjuuston rakennusvaiheessa ollutta tornia päin.\n”Vihoviimeisen kerran, neiti kenraali... PÄÄSTÄKÄÄ MINUT IRTI NÄISTÄ KÖYSISTÄ!!!” huusi tuolilleen köytetty Jokeri naama punaisena alusta sillä hetkellä ohjanneelle Minnille.\nLentäjälle Normandy oli kuin oma lapsi ja syystäkin hän oli räjähtää raivosta. Mutta minkä sille mahtoi, että oli syntynyt juuri Vrolikin syndrooman, kaamean sidekudossairauden kanssa eikä voinut edes kävellä ilman pelkoa luiden murtumisesta.\n”Lätty umpeen, Jokeri. On tullut aika maksaa vähän kalavelkoja noiden öykkärilahnojen kanssa.” vastasi Minni topakasti tuijottaessaan aluksen ikkunasta Leipäjuuston tornia. Kenraali painoi yhtä nappia laittaakseen aluksen nokassa olevat tykit ampumisvalmiuteen. Kohta tuo torni olisi taas maassa.\n”Yksikin naarmu, niin minä...” Valitettavasti Jokeri ei saanut sanomisiaan loppuun, kun Minni laittoi tylysti teipinpalasen miehen suulle. Marsilaishiiri katseli edessä siintävää tornia ja hymyili hieman ilkikurisesti. Nyt hän päästelisi paineitaan ulos. Ainakin osan niistä.\nSamaan aikaan Rasvanahka muurasi tiilejä paikoilleen, käyttäen Nuikin muotopuolta ja masokistista Frederik-mutanttia laastiastiana. Mutantti ainoastaan hoilasi siansaksaa rasvaa valuttavan karpaasin tehdessä töitä.\n”Aavan meren tuolla puolen...”\n”Ei ny, senkin lättymooses! Pomo haluu rakennuksen valmiiks huomiseen mennessä ja mä oon muutenki jo...” Rasvanahka ei voinut millään olla kiinnittämättä huomiota takanaan olevaan kovaan ääneen, joka kävi aina vain äänekkäämmäksi.\n”Mitä ihmettä ne hiiret ny...” Konna ei millään voinut olla pelästymättä nähtyään valtavan aluksen lähestymässä tornia kohti vauhdilla. Tappajan vauhdilla ja vieläpä tykit valmiina. Rasvanahka -parka ei ehtinyt edes kattia sanoa, kun ne jo tulittivat lasersäteitä. Mitäpä muutakaan kuin tornia päin.\n”ÄIIITIIIII!!!!!!” huusi miesparka rakennuksen ja hänen työpisteensä romahtaessa lähes välittömästi. Valtava alus kaarteli vielä muutamien sekuntien ajan kaatuvan tornin ympärillä, kunnes se lensi ylöspäin nokka edellä, tosin pohjaan tuli pienenpienenpieni, lähes huomaamaton vaurio muutamien isojen kivenkappaleiden osuttua sinne. Leipäjuusto ja Nuikki katselivat kauhuissaan, kun rakennus kaatui heidän molempien päälle ties kuinka monetta kertaa.\nSiis enemmän tai vähemmän mitä tyypillisin päivä Lalli -lahnan elämässä. Suorastaan murheellinen sellainen.\n”Kuka ihme tota alusta oikeen ohjaa? Ei oo lentäjällä kyl minkäänlaista käsitystä tyylitajusta, mut hyvä sentään, et teki meiän hätää kärsiville sieluille palveluksen.”\n”Hätää kärsiville? Joo... kaikkihan me tässä oltiin hätää kärsimässä, Vinski, vai miten se menikään?” kysyi Moto kipakasti veljeltään.\n”Enhän mä sille mitään maha, jos teidänkin nahoissa virtaa marsilaisverta tehostettuna testosteronilla potenssiin viissata.”\n”Tyypillist Vinskii... toi alus tosin...” tokaisi Turbo katsoessaan ylös kaartavaa alusta, joka haihtui hetken sisällä savuna ilmaan.\n”Jeah, Turbo, sehän ilmesty ihan tyhjästä ja meiltä melkein meni hännät, kropat ja prätkätkin siinä mukana.”\n”Senkin takia tosta lähti hieman pisteitä pois, vaikka olihan se kieltämättä mukava kattoo, et vierailija pistää ensitöiksi juuri lahnakasan rakennuksen tuusan nuuskaks.”\n”Vinski.” murahtivat Turbo ja Moto vihaisen kuuloisina.\n”No okei, onhan munkin se myönnettävä, et ei täällä avaruusaluksii oo vähään aikaan näkyny, mut ei tossa mitään muuta kummaa mun mielestä ollu kuin se, et vieras piti huolta meiän traditiosta.”\n”Siinäkö se? Oot sä aivan varma?” kyseli Turbo veljeltään muodostaen kasvoilleen pienimuotoisen virneen.\n”No, joo. Vai... älkää vaan sanoko: 'Tyhmältä Vinskiltä jäi huomaamatta kaikki tärkeä niin ku aina' .”\n”Noinkin sen vois sanoo, veikka. Huomasin muuten, et ton aluksen väritys oli purppuran sijasta käytännössä vaaleenharmaa ja siinä oli neljä moottoriaukkoa, kun taas plutolaisten omissa on normaalisti kolme, eli mitä se meinaa, ukot?”\n”Ööh... ei ainakaan vahvistuksia limafisulle?” päätteli Moto pähkäiltyään hetken aikaa.\n”Mieluummin oisin sanonu, et se ei välttämättä oo meiänkään puolella. Mut katotaan sitä sitten, jos toi purtilo tulee vielä takasin tänne alas meiän kuolevaisten tasolle.”\n”Jos se siis on tullakseen. Huh! Mulla tekee palavasti mieli kylmää kotikaljaa.” sanoi Vinski selvästi läähättäen. Nyt hän todellakin kaipasi juotavaa, siinä missä hänen veljensäkin.\n”Eiköhän sitten painuta takas tallille. Itteänikin jo janottaa vietävästi.” jatkoi Turbo käydessään istumaan prätkälleen.\n”Vika tallilla on sit juustotikki!” huudahti varaslähdön ottanut Moto ajaessaan tallille päin.\n”Yäk! Mä niin inhoon juustoo!” tokaisi Vinski lähtiessään ajamaan veljiensä perään.\n”Hmm... ei yhtään huonommat ohjaimet teiän aluksilla, Jeff. Meiän ohjaustehostimet on vieläkin kuin kivikaudelta peräisin, mut...”\n”Niin, Minni, tiedän, että te marsilaiset olette kateellisia siitä, jos joiltakin muilta löytyy hyvät ohjaustehostimet, muttei kuitenkaan sen takia tarvitse alkaa meidän ja turianien yhteistyön luomuksella leikkimään.” tokaisi Elyz yllättäen Minnin lähes täydellisesti.\n”Hmmph!!!” ärähti naama punaisena oleva Jokeri vihaisen kuuloisesti. Painokelvotonta tekstiä olisi luvassa.\n”Ja muuten, taisit juuri jättää tempullas ikuisen arven Jokerin sydämeen äänensävystä päätellen.”\nMinni ei ujostellut vaan otti kyrsiintyneen pilotin suulle laittamansa teipin pois. Komentajaa vain vuoden nuorempi, 28-vuotias mies hengitti hetken ajan raskaasti.\n”Ihan oikeasti, pomo... mitä minä olen tehnyt... ansaitakseni tämän?” kyseli Jokeri samalla, kun naiset irrottivat köysiä tämän päältä.\n”Anteeksi, Jokeri. Taisin innostua vähän liikaa...”\n”Anteeksipyyntö hyväksytty, neiti kenraali, mutta älkää... enää... koskaan... kajotko tämän aluksen ohjaimiin. Ymmärsittekö?”\n”Ymmärretty.” sanoi Minni kävellessään Elyzin kanssa pois paikalta jättäen pilotin yksikseen. Jokeri oli kuitenkin vielä käärmeissään tuosta tempusta, mutta hän tyynnytteli itseään ja toisti itselleen, että Normandy tulisi näyttämään entistäkin paremmalta, kunhan sen saisi ensin korjattavaksi.\nSamaa ei voinut sanoa Leipäjuuston omasta kiinteistöalueesta, jonne ei ikinä tuntunut aurinko paistavan lukemattomista yrityksistä huolimatta. Ensin kolme marsilaiskirppua ilmestyy ykskaks hänen toimialueelleen ja nyt vielä avaruusalus, jota hän ei ollut koskaan nähnytkään, tekee hänen tiluksista selvää. Eikö Onnetar voisi oikeasti hymyillä hänelle? Vain yhden ainoan kerran...\n”HEI, POMOOO!!! TARVIIINN APUUU!!!” huusi henkseleistään katulamppuun kiinni jäänyt ja mutanttia vain vaivoin rasvaisissa kourissaan pitävä Rasvanahka alhaalla olevalle pomolleen. Plutolaisen vastaus oli, totutun mukaisesti, säälimätön.\n”Senkin muotopuoli sekundaluokan käkikello!!! Etkö voisi edes kerran hoitaa näin helppoa hommaa kunnialla loppuun?!” ärähti Leipäjuusto nyrkkiään heristellen. Fred -mutantti lipsui karpaasin käsistä, ja sankoksi muutetusta mutantista valui laasti suoraan äreän plutolaisen päälle.\n”Oujeah! Tekipäs gutaa! Hipikaruu!!” hölisi hetkeä aiemmin maahan osunut, takaisin normaaliin olomuotoonsa muuntautunut mutantti talsiessaan pois vihaisen plutolaisen näköpiiristä. Rasvanahka ei ehtinyt edes pyytää anteeksi, kun hänen housunhenkselinsä repesivät ja hän tippui välittömästi alas.\n”Miksi aina juuri minä?” kyseli murheelliseen kohtaloonsa tyytyvä plutolainen hänen ympärillään olevan valtavan varjon suurentuessa aina vain. Siis aina siihen asti, kunnes Rasvanahka tippui hänen päälleen öljy läikyten.\n”Öö tota... anteeks, pomo, et tiputin laastit ja tipuin viel itekin sun päälles, mut se en ollu mä, joka...” Rasvanahka meni aivan lukkoon nähtyään pomonsa kasvot. Kyllä hän oli saanut pomoltaan moitteita ja kuulla kunniansa lähes jokaisessa operaatiossa, mutta tämä oli jotain uutta: häntä oikeasti pelotti. Plutolaisen suunnaton viha näytti sulattavan hänen päälle valuneen laastin sekä naamarin siihen paikkaan. Siitä Rasvanahalla ei ollut epäilystäkään.\n”Sinä... senkin...” Leipäjuuston käyttämästä äänensävystä suorastaan pursui epäinhimillinen viha. Rasvanahka asteli peloissaan taaksepäin hänen pomonsa seuratessa häntä purren hampaitaan yhteen.\n”Rauhotu, pomo. Tieän kyl...”\n”Sinä et tiedä mistään mitään, sinä Alzheimerin syömä papuaivo! Olet vain mitätön pikku nappula suurella pelilaudalla, joka ei... millään...” Leipäjuuston ajatukset alkoivat pahasti katkeilla. Oliko hän menossa jo liian pitkälle?\n”voisi... ymmärtää... BUUHUHUUU!!!” Plutolainen painoi päänsä itku silmissä kätyrinsä rintaa vasten. Hän ei vain enää millään kestänyt tätä ikuista kärsimysnäytelmää. Hän ei nähnyt enää yhtäkään syytä kestää sitä.\n”No no, herra Leipäjuusto, voidaanhan me rakentaa se aina uudelleen...”\n”Ei. Se on loppu nyt.”\n”Aivan, pojuseni, olen jo aivan loppu. Yhtä hyvin voisin vaikka palata takaisin Plutoon rahaa väärentämään...”\n”Anteeksi, teidän säälittävyytenne, mutta...” sanoi paikalle astellut, tyrmätyn näköinen Nuikki esimiehelleen.\n”Niin mitä, parahin jousiaivoinen professorini? Saitko halvauksen tuosta äskeisestä tornin kaatumisesta?”\n”Parempaa. Tulkaa mukaani. Tämä varmasti muuttaa mielialanne kertaheitolla...”\nNuikki johdatti pomonsa ja Rasvanahan vähän matkan päähän. Perillä he näkivät edessään pari isoa metallipalaa. Niissä ollut metalli näytti hämmentävän tutulta. Aivan liian tutulta. Leipäjuuston äskeinen suru alkoi muuttua lähes pitelemättömäksi riemuksi.\n”Ovatko nuo muka...” Askeleen edellä ollut professori skannasi eräällä laskinta muistuttavalla laitteellaan metallipalat pikaisesti ja näytti pomolleen, minkälaista metallia ne olivat. Plutolaisen huulille muodostui pirullinen virne.\n”Kyllä vain, teidän vettyisyytenne. Ne ovat adamantiumia.” Leipäjuusto ei voinut enää pidätellä riemuaan, vaan hän alkoi hyppimään riemusta. Kerrankin Onnetar hymyili hänelle eikä hänen hyväntuulisuuttaan pysäyttänyt mikään. Rasvanahka tosin oli, kuten aina, pihalla asioista.\n”Öö, proffa, mitä noi metallinpalat siis meinaa?” vaivautui karpaasi kysymään tiedemieheltä, jonka huulille alkoi muodostua yhtä pirullinen virne aivan kuin hänen työnantajalleen.\n”Katsos, Rasvanahka, meidän raaka-aineemme ovat lopussa, ja tarvitsemme uudenlaista aseistusta ja panssaria suojuksiimme. Nuo metallikappaleet tuossa noin ovat kai kultaakin arvokkaampia.”\nRasvanahka vain hieroi päätään kummissaan; eihän hän tajunnut tuosta sanaakaan!\n”Nuo metallikappaleet ovat adamantiumia, yhtä koko universumin vahvimmista metalleista! Ja voimme käyttää sitä tuottamaan niille hiirenrääpäleille pientä päänvaivaa... Heh heh hee!!” Mielisairas professori hekotteli pahaenteisesti. Tieto siitä, että hänen katseensa edessä oli metallia, jota ei edes Plutossa ollut (tai tarkemmin sanottuna, ei oltu varastettu muilta planeetoilta), toi hänelle mielenrauhan. Ne mopohamsterit eivät tulisi nauramaan heille enää pitkään.\nAihe: Luku 2 (2/2) La Huhti 04 2015, 08:16\nSillä välin hiirten kotipaikassa, Last Chance Garage -nimisellä korjaamolla, hiiret kertoivat hyvälle ihmisystävälleen Santulle näkemästään uudesta aluksesta. Vihreäsilmäinen punaverikkö kuunteli uteliaana, mutta myös tarkasti hiiriystäviensä kertomusta.\n”Siis jokin valtava alus vaan ilmestyi tyhjästä, kaato teidät nurin ja sitten vielä ampui Leipiksen rakennuksen maan tasalle? Hmm... minkälaisesta aluksesta nyt oikein puhutte?”\n”Jokin kalan muotoinen, söpöliini... jokin d:llä alkava sana, mikä ei nyt vaan tuu kielen...”\n”Delfiini?” ehdottivat Moto ja Turbo yhtaikaa.\n”Just se. Tarkemmin sanottuna sitä vois kutsuu siivekkääks delfiiniks, kun kerran siivet olivat valtavan pitkii, ihan kuin lepakolla...”\n”ja niistä saatto huomata yhteensä neljä moottoriaukkoo, kaks kummaltakin siiveltä.” Kuultuaan tämän Turbolta Santtu paineli työpöydän takana olevien, suorastaan valtavien lehtikasojen kimppuun. Olihan se jokseenkin tyhmää häneltä pitää monia lehti-tilauksia voimassa, kun hiiret tuntuivat vievän häneltä lähes kaiken mahdollisen ajan, mutta ei Santtu millään voinut sivuuttaa uutisia mahdollisista uusista tekniikan saavutuksista.\nNiistähän saattaisi olla jopa apua Leipäjuuston ja tämän kätyreitten aisoissa pitämiseen, mutta eiväthän hiiret näyttäneet millään ymmärtävän sitä tosiasiaa, että oli tärkeää pitää varusteet ajanmukaisina, siis antaa niille pikku päivityksiä aina silloin tällöin. Olihan juuri hänen laaja tekniikan asiantuntemuksensa auttanut hiiriä laittamaan kapuloita ahneen plutolaisen rattaisiin, eivätkä hiiret sitä tosiasiaa vähätelleet ollenkaan. Kunpa vain olisivat päästäneet hänetkin pitämään hauskaa...\n”Niin, Santtu-neiti? Mitäs oikein etit?” kyseli Moto katsellen veljiensä tapaan ihmeissään mekaanikon touhuja.\n”Ei tässä... eikä tääkään... missä hel... BINGO!”\n”Äänestä päätellen taisit löytää etsimäs.”\n”Tismalleen, Turbo.” tokaisi mekaanikko heittäen käsissään olevan lehden pöydälle. Hiiret olivat hieman ihmeissään näkemästään: viime vuoden marraskuussa julkaistun lehden kannessa ollut alus oli tismalleen juuri se sama alus, jonka hiiret olivat vain varttitunti sitten nähneet. Sen nimi oli Normandy.\n”Toiko se alus oli?”\n”Juuri tää, Santtu. Voisin vaikka laittaa tän puoliskon kasvoistani pantiks ja silti tulla vedosta ulos voittajana.” sanoi Vinski hipaistessaan sormellaan kevyesti vasenta, kunnossa olevaa kasvopuoliskoaan. Hyvä, että sentään se oli vielä aivan ehjä Marsin sodan jäljiltä.\n”Tsekataas vähän...” tuumi Turbo avatessaan lehden sivut, jotka keskittyivät juuri tuohon alukseen. Nyt hän halusi ystäviensä kera tietää tarkalleen, minkälaisesta menopelistä oikein oli kyse.\n”Prototyyppi-tason frigaatti? Ei se kyl siltä vaikuttanu yhtään. Sehän porhalsi meiän ylitte kuin ois ollu tuli hännän alla.” huudahti Moto katsellessan sivun alalaidassa olevaa tietolaatikkoa.\n”No, isoveikka, jos alus on prototyyppi-tasoo, siinäkin voi olla ihan mukavasti powerii tai sitten ei. Jaahas... soveltuu juuri 'huippuvaativiin tiedustelutehtäviin' , eli täs leidissä on oltava huipputason häive-teknologiaa. Se selittääkin sen katoamisen vain hetkee myöhemmin kalaruton majan kaatamisesta. Tollaselle meillä ois ollu käyttöö Marsissa...”\n”Nääh, Turbo, suora hyökkäyshän on paras puolustus, jos olet sattunut unohtamaan.” möläytti Vinski saaden ystävänsä huokaisemaan ja hyvästä syystä. Ylpeyshän käy lankeemuksen edellä, mutta sitä ei kukaan ollut tohtinut vielä mennä täräyttämään suoraan valkoturkkisen marsilaishiiren naamalle.\n”Ja kuten näätte, aluksen kapteenina pitäisi toimia tämä kaveri tässä: David Anderson. Yksi Allianssin parhaimpia sotilaita, ja jos muistan oikein, taisi silloin aikoinaan olla ehdolla itse Spectren titteliin.” sanoi mekaanikko osoittaessaan keskiaukeaman alaosassa olevaa puolikuvaa, jossa näkyi vakavan oloinen, upseerin vaatteita pukeva tummaihoinen mies ryhtiasennossa.\n”Spectre? Siis eiks ne oo juuri niitä Citadel -neuvostolle toimivia eliittisotilaita?” kyseli Moto uteliaana mekaanikolta.\n”Tismalleen. Tosin jo Spectreksi pääseminen vaatii ehdokkailta paljon, jopa ihmeitä. Mutta jos saat paikan, voit käytännössä tehdä mitä vain, jopa rikkoo lakeja päämäärien saavuttamiseksi, kunhan se palvelee juuri neuvostoa itseään. Siinä tulee vapauden mukana paljonkin vastuuta.”\n”Ja pyh! Mä en ainakaan toimis tollaselle pröystäilevälle taholle, vaikka postista tulisi kirje, et mulle olisi paikka avoinna Spectre -solttujen joukossa. Villii ja vapaata ei voi nähkääs pidellä lähes millään aisoissa, vähiten juuri joillakin typerillä säännöillä.”\n”Hyvä pointti, Vinsentti. Tosin epäilen, et sua oikeesti kiinnostais toi jobi ja sen tuomat vapaudet, mut sul ei vaan tee mieli ottaa minkäänlaista vastuuta, jos homma menee mönkään. Oonko oikeessa?” kyseli Moto katsellen valkoturkkista veljeään hieman skeptisesti.\n”Oot... lähes täysin, veikkoseni. Säännöissä varmaan kielletään mahtavien stunttien teko ja sitten varmaan tule sanomistakin vaikka siitä, et on vahingossa mennyt takaa-ajon aikana laittaan jonkun kaupan uuteen uskoon. Siis miks työskennellä juuri tollasille puupäille, kun vois ihan hyvin toimii niin ku me? Omankädenoikeuden jakaminen ilman huolta päästään vikaisen esimiehen antamasta kritiikistä se vasta ihanaa onkin.”\n”Totta. Eihän meistä varmaan muutenkaan sais ikinä muovattuu sellasii nukkeja, jotka vaan nöyristelee tollasille isokihoille ja ottaa kaiken loan niskaan vaan sietääksen sen. Harmi vaan, ettei mulla oo antaa sulle papukaijamerkkii tosi harvinaisesta älynlahjojen osoittamisesta, Vinski.” tokaisi Turbo muodostaen kasvoilleen todella ilkikurisen virneen.\n”No, eihän sillä ny mi...”\nYhtäkkiä koko talli alkoi täristä pahemman kerran ja kaikki neljä kaatuivat lattialle. Maanjäristyskö? Voisihan se hyvin ollakin, mutta mieleen tuli jotain muuta.\n”Ou mään! Ei ny sentään tantereita tarvi täristellä.” valitti lattialle leualleen kaatunut Vinski laittaessaan veljiensä ja Santun tapaan kypärän päähänsä. Pystyyn noussut nelikko talsi pikavauhtia ulos katsomaan, mikä tärinän oikein aiheutti.\nSiellä se oli. Heidän yläpuolellaan peittäen valtavalla varjollaan koko lähiympäristön lähes täydellisesti. Paperinpalat ja puiden lehdet lentelivät aluksesta virtaavien, voimakkaiden ilmavirtauksien mukana sinne sun tänne lähes katastrofileffan tyyliin. Se kuitenkin pysyi tarpeeksi ylhäällä rakennuksien yllä ja se näytti liikkuvan sillä hetkellä ainoastaan etanan nopeudella.\n”Mitä se Normaali Mandy nyt siellä oikein kuhnii?” kyseli ylöspäin tiiraileva valkoturkkinen marsilainen iheissään.\n”Normandy, Vinski.” tokaisi kolmikko valkoturkkiselle marsilaiselle pikaisesti takaisin.\n”Komentaja? Kai voimme nyt sentään liikkua edes hieman nopeammin? Pomo?” kyseli alusta jälleen ohjaava Jokeri panssareita päällään pitävien Elyzin ja Minnin katsellessa viereiseltä seinältä kamerakuvaa. Sieltä erotti selvästi kolme isokokoista humanoidihiirtä ja vieläpä yhden ihsmisnaisenkin. Komentajalla alkoi nousta tunteet pintaan. Hyvät sellaiset.\n”Onko tuo oikeasti juuri hän, Minni?”\n”Vannon kautta häntäni. Santtu se on.”\n”Pomo...” äänteli pilotti kärsimättömään sävyyn kiinnittäen komentajan huomion.\n”Ei, Jokeri. Ei liikuta yhtään lujempaa vaan laskeudutaan tuohon puistoon tuolla noin. Ei aiheuteta tämän ympäristön asukkaille yhtään enempää hämminkiä.” Elyz osoitti aluksen oikealla puolella siintävään isoon puistoon. Mieluummin hän olisi laskeutunut kunnon alustelakalle, mutta tästä kaupungista niitä ei vain löytynyt. Oli vain tyydyttävä siihen, mitä oli tarjolla.\n”No voi sun, ja minä kun halusin antaa heille kunnon show'n.”\n”Sellaisen voisi vaikka järjestääkin... miltä kuulostaisi rampa, puujalkavitsejä suustaan päästelevä pilotti... piñatana?” Molemmat naiset alkoivat nauramaan hervottomasti, Jokeri taasen nielaisi eikä ajatus piñataksi päätymisestä kuulostanut ymmärrettävästi ollenkaan mieltä lämmittävältä.\n”Näinkö siis arvostetaan kunnon talenttia, parasta, mitä on tarjolla koko universumissa? Moukat!” murahti naaman mutruun laittanut pilotti hieman vihaisen kuuloisena. Komentaja laski naurun päätteeksi kätensä tämän olkapäälle.\n”Enhän minä nyt sentään sinua laittaisikaan ottamaan mailasta.”\n”Mutta palataas päiväjärjestykseen. Aloita jo laskeutuminen, niin me tästä painutaan lastiruumalle.” käski komentaja laittaessaan kypäränsä päälle seuraten Minnin esimerkkiä.\n”Asia harvinaisen selvä, Shepard. Pitäisi mennä enintään kolmisen minuuttia askelten ottamiseen.” huomautti pilotti poiskäveleville naisille.\nHiiret ja Santtu katselivat ihmeissään, kun he näkivät aluksen muuttavan suuntaansa.\n”Minne ihmeeseen toi peltipurkki nyt oikeen aikoo?” kyseli Moto aluksen kaartuessa tallilta poispäin. Turbo ja Santtu taasen olettivat sen suuntavan hyvälle laskeutumispaikalle. Jossakin, missä olisi tilaa. Sellainen löytyisi jo noin 200 metrin päässä tallista...\n”Ei ku menoks, veikat! Toi alus on mitä ilmeisimmin laskeutumassa puistoon.” huudahti Turbo muille pinkoessaan prätkälleeen.\n”Asia selvä, herra Sherlokki Hiiri.” vitsaili näyttävällä etuperinvoltilla prätkälleen hypännyt Vinski käynnistäessään prätkänsä Moton ja Turbon tehdessä samoin.\n”Ja ei kun...” aloitti juuri Vinskin taakse istumaan mennyt Santtu moottorien ärjyessä.\n”HANAT AUKI!!!” huusivat kaikki neljä ajaessaan puistoa päin, samalla kun elämä tallin ympärillä näytti palaavan normaaliksi. Suorastaan hiirenhiljaiseksi.\nAivan puiston yläpuolella Normandy aloitti hitaasti laskeutumisen. Hetkessä valtavat ja pitkät, linnunjalkoja etäisesti muistuttavat harmaat laskutelineet ilmestyivät, yksi etupäähän aivan aluksen nokan tuntumaan ja kaksi takapäähän.\nQuigley Field -urheilustadionilla työskentelevä, vapaapäivää viettävä, eräällä puistonpenkillä päivälehteä lueskellut vanhahko talonmies Marty Stosh katseli kummissaan alas laskeutuvaa avaruusalusta.\n”Hmph! Taas näitä halvalla tehtyjä mainostemppuja. Kaikkee sitä...” summasi vanha mies ääneen jatkaen lehden lueskelua, vaikka ilmavirtaukset tekivätkin sen vaikeaksi. Samalla hetkellä hiiret saapuivat puiston laidalle. Odottamaan kärsivällisesti.\n”No nii, veikat, valmiina.” lausahti Turbo laittaen prätkässä olevan tykkinsä valmiuteen. Vinski ja Moto seurasivat esimerkkiä.\n”Mitä te ny? Ettehän te nyt oikeesti aio...” kyseli Santtu ihmeissään.\n”Ei, Santtu -matami. Tää on pelkkä varotoimenpide.” selitti Moto Turbon vielä lisätessä: ”Koskaan ei voi olla liian varovainen, kuten tiiät.”\nVain muutama hetki rupattelun jälkeen alus laskeutui pehmeästi. Aluksen laskutelineet tekivät työnsä kiitettävästi onnistuen pitämään sen täysin vakaana. Pian moottori sammui ja sitä seurasi pitkä, aavemainen hiljaisuus. Se ihmetytti koko nelikkoa.\n”Ilmeisesti taitavat olla ujoo sakkia...” päätteli Vinski ääneen, kun samalla hetkellä mitä ilmeisimmin aluksen lastiruuman kohdalta aukesi vähintään 10 metriä pitkä rampin virkaa hoitava ovi, joka laskeutui lopulta 45 asteen kulmassa hitaasti kaasujen säestämänä maahan. Muttei vieläkään mitään.\n”Hmm... onks tuolla kaikki ihan... hei! Nyt sieltä näyttäis tulevan joku.” huudahti Moto osoittaen sormella aluksesta ulos tulevaa joukkiota.\nNeljä kypäriä päällään pitävää ja ulkomuodoltaan erilaista hahmoa asteli vaaleanharmaata N7 -panssaria päällään pitävän hahmon johdolla tasaisella vauhdilla ramppia alas ja sen jälkeen lähemmäs hiiriä ja Santtua.\nMoto käytti robottikäteensä asennettua skanneria katsoakseen tarkemmin, keitä nuo mysteeriset vierailijat oikein olivat. Nuikkia varmasti otti vieläkin päähän, kun aikoinaan tuo pahasti veljiensä kanssa loukkantunut, kaameasta aivopesuprojektista viime hetkellä kieltäytynyt hiiri ei ollut ainoastaan vienyt häneltä tehokasta asetta, vaan myös yhden hänen skannereistaan, jonka hän oli asentanut lasertykin lisäksi robottikäsivarteen. Sellaisen, joka vielä vuosien jälkeenkin toimi lähes moitteetta.\n”Hmm... tän värkin mukaan ton sinisen pitäis olla turian, punaisen krogan...”\n”Entäs noi kaks muuta?” kyseli Santtu uteliaana miettien, kuka olikaan tuo edellä kulkeva nainen. Hahmojen tullessa aina vain lähemmäs mekaanikko saattoi vannoa nähneensä kypärän visiiristä ainakin keltaiset silmät ja mustaa hiustakin hieman.\n”Etummainen ainakin on ihminen... huh huh! Taaimmaisena näyttäis olevan yks meikäläisistä, veikat!”\n”Mitä?! Onks se... nainen ton etummaisen tapaan?” kyseli Turbo isoveljeltään, joka antoi lähes välittömästi vastauksen: ”On se.”\nEi kestänyt aikaakaan, kun joukkio oli jo saapunut heidän luokseen. Juuri nelikon eteen pysähtynyt, keltasilmäinen komentaja katseli tarkasti edessään olevia marsilaishiiriä ja näistä valkoturkkisen takana istuvaa naista. Elyzin huulille nousi miellyttävä hymy.\n”Siitä onkin aikaa...” aloitti nainen ottaen kypärän pois päältään. Santtu jäätyi lähes täysin nähtyään edessään seisovan naisen kasvot. Ainakin vuosikymmen oli kulunut, mutta silti hän tunnisti ne. Se oli hän.\n”Pikkusisko.” Hiiret katselivat seisomaan noussutta ystäväänsä hieman ihmeissään. Santtu otti kypäränsä pois ja laski sen Vinskin pyörän viereen. Mekaanikko asteli yhä yllättyneen oloisena tovereittensa edessä seisovan tummatukkaisen naisen eteen.\n”Elyz?” onnistui Santtu päästämään suustaan. Garrus ja Wrex olivat hiirten tapaan itsekin hieman pihalla siitä, mitä nyt oikein oli meneillään.\n”Kukapa muukaan... Vou!” huudahti yllätynyt nainen Santun halatessa tätä kuin perheenjäsentä. Elyz hieroi ystävänsä hiuksia lempeä hymy huulillaan.\n”Pikkusisko?” kyseli Garrus vastapäätä seisovalta Wrexiltä, joka vain kohautti harteitaan.\n”Joku ihmisten juttu, tiedä häntä...” mutisi äreä krogan-papparainen turian-ystävälleen.\n”Öö... Santtu, mitä tää 'pikkusisko' -jutska oikeen meinaa?” kyseli tyrmätyn oloinen Vinski naismekaanikolta, joka lopetti halaamisen siihen paikkaan.\n”Vanha ystävä hän on, Vinski. Tää nainen tässä on Elyz Shepard.” kertoi mekaanikko hetken päästä. Hiiret laittoivat prätkien tykit piiloon. Tilanne oli mitä parhaimmassa hallinnassa eikä ollut enää syytä osoitella niillä ketään.\n”Spectre -agentti komentaja Shepard. Enpä juurikaan muista, milloin viimeksi ei olisi tarvinnut tuoda noita noita kahta asiaa esille esittäytymisen yhteydessä.” möläytti Elyz yllättäen Santun ja hiiret. Kyllähän Turbo, Vinski ja Moto saattoivat jo tämän nähtyään aavistaa, että kyseessä olisi arvovaltainen nainen, mutta että komentaja? Ja vieläpä Spectre?\n”Sulla on sitten varmaan menny hyvinkin armeijassa, jos kerran komentajan pallille ja itse Spectreks oot päässyt.”\n”Totta, Santtu, tosin sen tein vieläpä ilman sitä, että olisin mennyt jonkun esimiehen kanssa sänkyyn noustakseni asteikossa kuin mikäkin portto. Mut etköhän sä sitä jo aavistanutkin, mä oon turhan uppiniskainen alentuakseni sellaseen roskaan.”\n”Mut jos ei haittaa, Elyz, salli mun esitellä kolme hoidossani olevaa frendii Marsista: valkonen on koko galaksin suurimman egon omaava...”\n”Vinski Von Julmettu, itse koko galaksin mahtavin prätkäjannu ja sikamakein stunttisankari! Nimmareita en tosin juurikaan jaa.” huudahti valkoturkkinen marsilainen saaden veljiltään, Santulta ja myös Elyziltä hieman paheksuvia katseita. Komentajaan Vinskin pöyhkeilevä asenne ei tehnyt positiivista vaikutelmaa, pikemminkin päinvastoin.\n”Entäs nää kaksi muuta?” kyseli Elyz ystävältään, joka jatkoi kernaasti esittelyä.\n”Harmaaturkkinen on Moto, voimaa, viisautta ja käytöstapojakin yhdessä paketissa.” Santun esittelypuhe sai isokokoisen marsilaisen hieman punastumaan, johon Turbo kiinnitti ohimennen huomiota; ”Isoveljellä taitaa puntit tutista, muttei siinä mitään...”\n”Hauska tavata, E... siis neiti Shepard.” sanoi Moto ojentaessaan robottikätensä hieman hosuvan näköisesti kädenpuristusta varten. Elyz ei ujostellut, vaan kätteli hiirtä. Naisen käsi oli robottikäteen verrattuna hennon näköinen, mutta ei mennyt sekuntia pidempään, kun Moto jo tunsi voimakkaan puristuksen. Pituudeltaan lähemmäs 1,9 metriä pitkällä naisella oli auktoriteettisen imagon alle kätkeytyneen kauniin ulkomuodon (pitkät, ainakin olkapäihin asti ylettyvät tummat hiukset, auringonkeltaiset, jokseenkin surulliset silmät ja sitten vielä kroppa oli naisellisen solakka) lisäksi myös voimaakin. Ja nyt vieläpä puhuttiin aidosta voimasta.\n”Kiitos, mut... sano vaan Elyz. Ei mua tarvitse teititellä yhtään.” sanoi komentaja marsilaishiirelle lopettaessaan kättelynsä. Moto oli vakuuttunut naisen olemuksesta.\n”Ja viimeisimpänä ois sitten Turbo, tän karpaasitrion johtaja.”\n”Terve vaan. Tosin eipä uskois, että itse Allianssin porukkaa tulis tänne. Minkäs takia te... sori, siis sä joukkoines oot täällä, Elyz?” kyseli Turbo Elyzin silmäillessä pikaisesti taakseen.\n”No niin, miehet, etteköhän tekin jo voi ottaa kypäränne pois. Ei teille mitään kasvaimia pitäisi tulla.” tokaisi komentaja kroganin ja turianin ottaessa omat kypäränsä päältä lähes välittömästi. Vihreää panssaria päällään pitävä hiirinainen ei sitä sen sijaan vielä ottanut. Elyz jätti asian sikseen keskittyäkseen esittelemään muut toverinsa. Eiköhän asia ennemmin tai myöhemmin kuitenkin järjestyisi.\n”Tämä tässä on Garrus Vakarian, oikeudenjanoinen kuumakalle, joka työskenteli ennen joukkoihini liittymistä C-Secille.”\n”Hei vain.” tervehti Garrus.\n”Ja hän on Urdnot Wrex, yksi harvoista vielä elossa olevista kroganeiden taistelumestareista. Älkää antako hänen ulkomuotonsa pelottaa teitä, mutta älkää myöskään ärsyttäkö häntä. Hän on hieman... herkkänahkainen.”\n”Kiitos, komentaja. Ja jos ei haittaa, niin nyt...”\n”Wrex, älä viitsi.” sanoi Garrus kireälle ystävälleen kohteliaaseen sävyyn.\n”Älkää käsittäkö väärin, Santtu ja pojat... olisi kiva jutella teidän kanssanne, mutta hieman myöhemmin. Tahtoisin vain olla vähän aikaa yksin ja tutkiskella tätä kaupunkia. Käyhän se sinulle, Shepard? Saavun tapaamispaikalle, sille... korjaamolle viimeistään kolmen tunnin päästä.” Komentaja huokaisi syvään; Wrexiltä hän oli odottanut hieman parempaa käyttäytymistä, mutta kun hän oli taas 'sillä päällä', ei ollut syytä antaa hänelle kieltävää vastausta. Krogan -toverinsa pakottaminen talutushihnaan vain pahentaisi asiaa, joten...\n”Olkoon sitten.” päästi komentaja hetken päästä suustaan. Samassa Wrex lähti kävelemään pois heidän silmistään.\n”Papparaisella taitaa kenkä... AGH!!” Vitsaileva Vinski sai lähes välittömästi tuntea kroganin käden kurkullaan. Valkoturkkinen marsilainen meni katumapäälle nähtyään, kuinka paljon vihaa ja halveksuntaa kätkeytyi hänen kurkustaan kiinni pitävän liskon arpisille kasvoille. Hän tunsi itsensä pehmoleluksi, jonka silmämunat suurenisivat sitä mukaa, mitä kovemmin sitä puristaisi.\n”Sinuna pitäisin vain turpani kiinni, poju. Sinulla on muutenkin paljon opittavaa muiden kunnioittamisesta, toisin kuin veljilläsi.” murahti kyyninen krogan päästäen lopulta koppavan marsilaisen kurkusta irti, kävellen sitten pois koko joukon luota omille teilleen.\n”Köh köh! Varsinainen huumoriveikko...”\n”Onko sulla korvat täynnä sitä itseään, Vinski, kun sanoin, että älkää ärsyttäkö Wrexiä? Enpä ihmettelisi, jos hän olisi vielä korjaamolle saapuessaan sulle hieman vihainen.” tokaisi Elyz pudistellen päätään häpeissään.\n”Mutta miks se on tollanen?” kyseli Moto Garruksen huokaistessa syvään, valmistautuen vastaamaan.\n”Genofaagi. Pääosin juuri sen tähden ystävämme ei ole niitä suulaimpia kavereita, mitä löytyy. Toivottavasti nyt ymmärrätte, miksi häntä ei kannata ärsyttää, arvon Prätkähiiret ja Santtu, hän jos kuka on saanut kärsiä liiankin edestä.”\n”Muistetaan, Garrus. Mut kukas tää viimenen heppu oikeen olikaan?” kyseli Turbo saaden kaikki keskittymään viimeiseen henkilöön Elyzin joukosta, jolla vielä oli kypärä päässään. Turbo katseli ihmeissään hiljaiselta vaikuttavaa marsilaishiirtä. Hän vaikutti kultaruskeaturkkisen hiiren silmissä hieman pelokkaalta.\n”Joku, jonka taidatte jo tunteakin. On aika.” Marsilaishiiri otti vihreän, maastokuvioidun kypärän pois päältään. Naisella oli Elyzin tapaan mustat hiukset, eroavaisuutena ainoastaan se, että nainen oli marsilaishiiri, jolla oli vaaleanruskeat silmät ja häijyn näköinen arpi silmien välissä. Turbo ei ollut uskoa näkemäänsä.\n”Mi... Minni?” onnistui aina muulloin sanavalmis hiiri lopulta sanomaan ottaen kypärävisiirinsä ja samalla lasinsa pois hetkeksi. Hän hieroi silmiään epäuskoisen oloisena, mutta kun hän laittoi lasinsa takaisin päälle, hänen hämmennyksensä vaihtui iloksi. Se oli Minni. Ilmielävänä eikä mikään kangastus. Turbo nousi seisomaan ja Minni ryhtyi halaamaan häntä lähes heti.\n”Et arvaakaan, kuinka paljon mä oon sua ikävöinyt, Turbo...” Kätensä rakkaansa kaulan ympärille tiukasti kietonut kenraali painoi ilon kyyneleet silmissään otsansa tämän leukaa vasten. Piinallinen erossa eläminen oli lopultakin päättynyt.\n”No no no no, kyl mä ymmärrän.” tokaisi marsilaisuros painaen suunsa hellästi elämänkumppaninsa suuta vasten, alkaen suutelemaan tätä ystäviensä edessä estottoman intohimoisesti. Kaikki paikallaolijat katselivat mielissään rakastavaisia aikansa, keskittyen pian kuitenkin juttelemaan toisilleen jättäen lemmiskelevän parin rauhaan. Garrus jutteli Santun ja Vinskin kanssa niitä näitä, kun taas Elyz keskusteli Moton kanssa ja silmäili uteliaana hiirikolmikon pyöriä. Moton pyörä katseli hieman ihmeissään sen eteen kyykistynyttä naista, joka katseli sitä hyvin tarkasti.\n”Nämä fillarit siis... elävät? Mutta miten?”\n”Kui... joo, sitähän sanotaan, ettei oo parempaa ystävää ku prätkä, varsinkaan jos on hiiri. Meillä marsilaisilla on oltava täydellinen side näihin pikku monstereihin, ennen ku voidaan pistää kunnolla ranttaliks. Täytyy vaan laittaa...”\n”Kiva, tytöt. Isäntä sitten päätti ryhtyä turistioppaaksi.” piipitti Moton prätkä Helg turhautuneen kuuloisena muille prätkille.\n”Älä ny, Helg. Eiköhän se siitä ennen pitkää lopu.” äänteli Turbon prätkä Salt ystävälleen, Vinskin oman prätkän, Tylerin, jatkaessa: ”Toivottavasti sentään ei ennen ku isäntäs on saanut...”\n”Tyler!!!” ärähtivät Helg ja Salt ystävälleen kiinnittäen komentajan, Garruksen ja Moton huomion.\n”Mikäs niillä nyt oikeen on?” kyseli Elyz hieman ihmeissään.\n”Tiedä häntä, Elyz. Varmaan erimielisyyksiä siitä, millon öljyt pitäis seuraavan kerran vaihtaa. Niistä ei tosin koskaan tiedä satavarmasti, mistä ne oikein juttelee. Tää pienokainen on ollu mulla jo yheksän vuotta enkä vieläkään osaa tulkata sen ääntelyy täydellisesti. Mut ei se haittaa; kunhan sentään jotenkin ymmärtää menopeliään ja toisinpäin, niin ajan myötä side kasvaa.”\nElyzin kasvot muuttuivat hetkessä uteliaan näköisistä haikean oloisiksi. Marsilaishiiri mietti hieman, oliko se saanut jonkin vanhan, kenties jo unohtuneen asian nousemaan pinnalle. Pientä kateutta hän saattoi myös havaita naisen kasvoilta tämän katsoessa hänen pyöräänsä.\n”Jos mulla vaan...” päästi komentaja suustaan purren huuliaan jokseenkin katkeran oloisesti.\n”Jos sulla vaan mitä?” kyseli Moto hieman ihmetellen. Elyz pyysi hiireltä välittömästi anteeksi kuultuaan tuon.\n”Sori, olin vaan... ajatuksissani. Hei, Minni ja Turbo! Voisitteks te jo pikku hiljaa alkaa lopettamaan? Tässä olis muutakin tehtävää.” Kuultuaan Elyzin huudon Minni lopetti kuhertelun melkein välittömästi. Nyt hän tunsi olonsa pitkästä aikaa aidosti pirteäksi.\n”Selvä pyy, Elyz. No, muskelihiiri, eiköhän lähetä kierteleen kaupunkia, vai mitä sanot?”\n”No, sehän käy. Täytyyhän varmaan sun kaverillekin antaa kunnon purtavaa ja toimintaakin. Alright, ukot... eiköhän laiteta kullannuput taas pyörimään.”\n”Garrus, oletko tulossa mukaan?” kyseli Elyz turianilta, joka asteli muusta joukosta poispäin.\n”En. Mutta vain siksi, koska teillä hiirillä ei nähtävästi ole ylimääräistä tilaa noilla menopeleillänne, ajattelin mieluummin tehdä niin kuin Wrex ja lähteä kiertelemään kaupunkia. Nähdään sitten korjaamolla.”\n”Selvä sitten. Älkää kuitenkaan laittako ympäristöä aivan uuteen uskoon.” tokaisi Elyz Santun koputellessa sormellaan häntä olkapäähän. Komentaja kääntyi heti katsomaan ystäväänsä.\n”Täällä ei sitten oo elämä mitenkään parhaimmasta päästä, Elyz. Täällä on yksi haiseva limaköntti, jonka rakennuksen te kaadoitte tässä vähän aikaa sitten.”\n”Leipäjuustoako tarkotat? No, ei tää city koskaan oo näyttänytkään kovinkaan hääppöseltä paikalta, oli sitten plutolaisia paikanpäällä tai sitten ei. Täähän on käytännössä aika sama mesta niin ku silloin ennen vanhaan. Rujon kaunis siis.” sanoi komentaja laittaen kypäränsä takaisin päähän Minnin tehdessä samoin. Santtukaan ei aikaillut vaan laittoi omansa päälleen tuota pikaa. Prätkät odottivat kärsimättöminä hetkeä, jolloin ne saisivat päästä jälleen kerran vauhtiin.\n”Neiti voi ihan hyvin tulla kyytiin. Lupaan olla rusentamatta alleni.” ehdotti Moto liikuttaen ruhoaan hieman lähemmäs prätkänsä keulaa, antaen tilaa matkustajalle. Selkä suoraksi vielä ja nainen oli jo istumassa hänen takanaan. Aivan kuten Santtu Vinskin ja Minni Turbon takana.\n”Kiitos, Moto. Eipä susta uskois...” sanoi Elyz painaen selkänsä pitkää selkänojaa vasten, ottaen vielä ryhdikkään asennon.\n”Okei, jätkät, jos kerran rupattelut on ohi...” aloitti Turbo.\n”voidaan paneutuu itse pääasiaan...” jatkoi Vinski hieroen molempia kahvoja kuunnellen samalla mielissään silmäteränsä päästämiä sulosointuja.\n”eli pistämään...” jatkoi Moto pakoputkien savutessa. Ja ei aikaakaan, kun pyörät jo olivat jälleen kerran liikkeellä.\n”HANAT AUKIII!!!” huusivat kaikki kuusi yhtaikaa ajaessaan pois puistosta. Vähän matkan päässä kävelevä Garrus katseli mielissään kuusikon näyttävää poistumista, ennen kuin hän jatkoi taas kävelyään. Äsken vielä pirteä mieli tuntui vaihtuvan aivan päinvastaiseen vaaleankeltasuomuisen turianin kävellessä kaupungin rumimpaan osaan...\n”Hmm... jos kerran Wrex meni tänne... nilkkien on parempi olla varuillaan, jos edes yrittävät laittaa hänelle hanttiin. Toivottavasti hän sentään jättäisi minullekin muutaman hoideltavaksi...”\nJa sitä paitsi, ei hänellä olisi mitään sitä vastaan, jos joku kovapäinen ääliö yrittäisi antaa hänelle selkäsaunan. Mitä inhottavamman nilkin hän tapaisi läpikulkumatkallaan, sitä makeampi selkäsaunan antaminen olisi. Jossakin vaiheessa sellainen yksilö tulisi vastaan. Se oli vain ja ainoastaan ajan kysymys.\nViimeinen muokkaaja, DeadRat21 pvm Ti Huhti 07 2015, 19:08, muokattu 1 kertaa\nAihe: Luku 3 (1/2) La Huhti 04 2015, 08:34\nLuku 3: Vanhat kaverit\nVinski ja Santtu ajoivat kolmikon edellä, yhtä rämäpäisesti niin kuin aina, Moto ajoi taaempana hieman tavallista varovaisemmin Elyz kyydissään ja Turbo ja Minni seurasivat perässä.\n”Vai että tuo nainen on sun vanha kaveri teiniajoilta, söpöliini? En olis ikinä uskonut.” mutisi Vinski ajaessaan.\n”Elyz oli tosi kauan aikaa sitten yks mun läheisimpiä kavereita, Vinski. Tosin siitä on kerrottava se, ettei se oo aina ollut noin asiallinen ja sillä on ollu elämä aika hankalaakin.”\n”Varmaan yhtä helppoa mitä me veikat ollaan koettu." Santtu tuhahti marsilaisystävälleen vihaisesti tästä hyvästä.\n”Niinkö muka? Varmaan se on helppoa elää, kun ei ole vanhempia antamassa suojaa, eikös vain?” vastasi Santtu takaisin hiljentäen Vinskin lähes täysin, saaden myös Moton ja Turbon mietteliäiksi.\n”Onks tää totta, Elyz?” kysyi Moto hieman ujostellen Elyziltä, joka nyökkäsi hieman surullisena.\n”Tyttöparka, elääpä ilman vanhempien rakkautta.”\n”Miten sun kaveris on muka päässyt noinkin pitkälle, ilman mitään tukea?” kysyi Turbo Minniltä, joka vain sanoi hänen ystävänsä olevan ’ihmeiden tekijä’.\n”Pakko nostaa tolle pimulle hattua, jos kerran ilman mitään tukee selviää noinkin pitkälle.”\n”Tästäkö tää pikkusisko -jutska oikeen lähti? Voisitko vielä tarkemmin kertoo teistä kahesta?” kysyi Vinski hieman uteliaana. Santtu ei ollut uskoa kuulemaansa.\n”Ai jaaha! Kiinnostaako teitä nyt oikeasti kuunnella mua, niin kuin muulloinkin näiden viimesten neljän vuoden aikana? Enpä olis uskonut sun suusta tulevan tollasta.”\n”Anna palaa vaan, söpöliini! Me ollaan pelkkänä korvana.”\nChicagon peruskoululla hyviä arvosanoja etenkin tekniikan kursseilta saanut nuori tyttö, vasta hädin tuskin 13 vuotta täyttänyt Santtu Davidson oli kävelymatkalla koulusta kotiin, kunnes hän näki tummahiuksisen, tummaa nahkatakkia ja -housuja pukevan pari-kolme vuotta vanhemman tytön potkimassa vaaleanharmaaväristä ja punaraitaista moottoripyöräänsä. Päästellen kirosanan jos toisenkin suustaan siinä sivussa.\n”Vaikka potkisit pelis jopa öljyvuotoon asti, se ei silti liikkuisi milliäkään!” Äsken raivoissaan ollut tyttö vain ihmetteli, miten 7-luokkalainen kehtasi tulla aukomaan päätään. Tiesihän hän sen itsekin, mutta kun hän oli vihainen, oli hyvä purkaa raivoaan johonkin. Varsinkin tuohon roskaläjään, johon hän oli kuluttanut pitkän pennin.\n”Ala vetää, sisko!” käski tyttö ottaessaan taskustaan sytyttimen ja savukkeen tupakoidakseen.\n”Enkä ala, ja sitä paitsi toi sun fillaris ei oo kovinkaan kaukana hajoamispisteestä.” sanoi Santtu säälien tytön pyörää, jonka rungosta näkyivät potkuista tulleet jäljet. Tyttö puhalsi savua vastalauseena nuorta ruskeaverikköä päin ja Santtu joutui huitomaan käsiään välttääkseen hengittämästä savua.\n”Mitä sä oikein ajat takaa, napero?”\n”Mä voisin korjata ton sun fillarin. Tai vähintään katsoa sitä.” ehdotti Santtu tytön alkaessa nauramaan. Miten helvetissä 7-luokkalainen voisi korjata hänen pyöränsä?\n”Oliks toi vitsi? Hah hah hah!!” nauroi keltasilmäinen tyttö röyhkeästi Santun huokaistessa. Tämä olisi paljon vaikeampi pähkinä purtavaksi kuin tavallista ja vaikka moottoripyörien korjaaminen oli hänelle elämänkutsumus, ainoastaan pääsemällä kokeilemaan omia taitojaan hän voisi kehittää niitä.\n”Kuuntele, sul on kaks vaihtoehtoo: joko annat mun edes katsoa sun fillaris, ihan ilmaiseksi, tai sitten voit ihan vapaasti ettii yhtä anteliasta tarjousta seuraavan vuorokauden! No?”\nOtettuaan savukkeensa pois suustaan tyttö alkoi pohtimaan tuota tarjousta. Hän kuuli sen oikein: aivan ilmaista apua tuiki tuntemattomalta 7-luokkalaiselta...\n”Ainakin sillä on pokkaa puhua suunsa puhtaaks, mut... eihän se oikeesti...”\nSellaisia tarjouksia hän sai ani harvoin, eikä niitä todellakaan sopinut jättää käyttämättä.\n”Selvä sitten! Mut mihinkäs mun pitäs viedä mun vehje?”\n”Mun kotiin, se on noin 400 metrin päässä täältä koulusta eteenpäin.” Tämän kuultuaan tyttö huokaisi helpotuksesta auringon laskiessa samalla. Pikku jaloittelu tekisi ainoastaan hyvää.\n”Eiköhän sitten mennä, napero! Toivottavasti osaat sitten korjata mun fillarin, koska mulla olisi muutenkin menoo.”\nSanttua alkoi hieman pelottaa tummahiuksisen tytön ääni. Tai ei ainoastaan hänen äänensä vaan myös hänen keltaiset silmänsä, jotka hehkuivat auringon lailla, luoden kontrastia hänen muuten synkkään hahmoonsa.\n”Mikäs sun nimes muuten on?”\n”Sun ei tarvitse tietää kuin yks asia: korjaat mun fillarin ja siinä se! Vaikka hyväksynkin avunantos, se ei kuitenkaan tarkota, et luottaisin suhun.” Santtu alkoi pohtia äsken antamaansa tarjousta hieman toiselta kantilta: tuo tiukkapipoinen tyttö oli kyllä hyväksynyt hänen tarjouksensa, mutta sen myötä hän oli ajanut itsensä jonkinlaiseen umpikujaan. Mutta kuten hän sanoi, ruskeaverikön tulisi ainoastaan korjata hänen pyöränsä ja siinä se. Ei sen enempää murheita kummallekaan heistä.\nKotonaan Santtu katsasti fillarin läpikotaisin, samalla kun hänen 'asiakkaansa' katseli vanhojen sanomalehtien aivopähkinä-osiota. Rannekelloaan harmaapaitainen tyttö katseli aina silloin tällöin pähkäillessään sanaristikon seuraavaa sanaa.\n”Miltäs se vaikuttaa?”\n”Vaikuttaa enemmän kaatopaikkajätteeltä kuin oikealta mopolta.”\n”Ensinnäkin, taka- ja etuvanteet ei oo tehty kovinkaan kestävästä materiaalista, minkä takia koko peli olisi hajonnut ennen pitkää käsiin. Toiseksi: vaihdelaatikko on täysin madonsyömä ja kolmanneksi: mistä ja milloin ostitkaan tän menopelin?”\n”Noin kolme tuntia sitten Repe Tuhasin ajoneuvo-liikkeestä.” Santtu säpsähti kuultuaan tämän ja epäilykset alkoivat saada tuulta purjeisiin.\n”Ja mitä se Repe oikein on sulle syöttäny tosta fillarista?”\n”Syöttäny? No jos tuote-esittelyä meinaat, se kerto tän menopelin olevan malli, jolla kehtaa ajaa kilpaa jne. Muutapa en sitten muistakaan.” Santtu pudisteli päätään tämän kuultuaan.\n”Voi hyvänen aika sentään... Tuhasin tarjonnasta saattaa ehkä tuurilla jopa löytyä toimivakin lelu, mut luulenpa, että suakin on huijattu sekunda-mallilla!”\n”Mut... kai sen sentään voi korjata?”\n”Valitettavasti sen tekeminen vaatisi aivan perusteellista korjaamista. Moottorista voisi ehkä saada vielä käyttökelpoisen...”\n”Mutta muu on täyttä sontaa, näin pikaisesti tiivistäen?” kyseli tyttö ahdistavaan sävyyn Santun hieman nielaistessa huomattuaan, kun tämä otti käsiinsä pöydän vierestä pitkän metallitangon.\n”Tismalleen.” Tämän kuultuaan tummatukkainen tyttö potkaisi pyöränsä vihaisena nurin. Santtu katseli hieman peloissaan, kuinka tyttö löi tangolla pyörän runkoa säälimättömästi. Tuota temperamenttista ihmistä hänen olisi paras olla ärsyttämättä, jos hän siis halusi välttää kokemasta samaa kohtaloa kuin pyöräparka, jota tuo tyttö löi tangolla aina vain kovempaa naama punaisena.\n”1400... 1400 taalaa... vaan tälläsen... paskaläjän tähden! SAA.. TA... NA!!” Kolme kuukautta raskasta pätkätyötä ja nyt valtaosa säästöistä oli päätynyt huijarin käsiin. Lopetettuaan pyörän perusteellisen murjomisen tyttö heitti metallitangon syrjään Santun silmäillessä tarkemmin, miten menopelille oli oikein käynyt. Se ei ollut kaunis näky.\n”Jos kerran... antaa asiakkailleen kaatopaikkajätettä... tulis...” tuhisi tyttö hieroen käsivarrellaan hikistä otsaansa. Hampaitaan hän tosin vielä pureskeli yhteen todella vihaisena.\n”Rauhassa nyt vaan! Kyllä mäkin olisin tosta vihainen, jos olisin sun paikalla, mutta sun tulis...”\n”Kuules ny, mikä-ikinä-sun-nimes...”\n”Kuules, Santtu: tää on niin harvinaisen verinen loukkaus mua kohtaan, etten kyllä tätä tule painaan villasella!”\n”Ei taida olla se ensimmäinen kerta, vai?”\n”Ei todellakaan. Koko maailma vaikuttaa päivä päivältä enemmän huijarien asuttamalta. Mutta... mulla pitäisi vielä olla jotain todella spesiaalia just tälläsii tapauksia varten.”\n”Ei ei ei ei! Et todellakaan...”\n”Kyllä vain! Taidanpa järjestää sellaisen ilotulituksen Tuhasin kaupassa, ettei edes sekään tunnista sitä sen jälkeen enää omakseen! Kemian opiskelusta taitaa olla sittenkin hyötyä.”\n”Ja millä muka sen...” Tyttö osoitti pyöränromuaan niin pirullisella ilmeellä, että Santtu oli mennä sanattomaksi.\n”Annan vaan roskat takasin. Ei muuta.”\n”Omapahan on elämäs.” Santun laittaessa työkaluja takaisin paikoilleen tummahiuksinen tyttö otti takkinsa pöydältä ja nosti tämän jälkeen pyöränsä ylös. Tuosta romusta olisi sittenkin vielä jotain hyötyä.\n”Odota!” Kuultuaan Santun huudon tyttö lopetti pyörän taluttamisen, katsomatta kuitenkaan taaksepäin.\n”Mitä nyt vielä?”\n”Ethän sä edes kertonu omaa nimeäs.” Tyttö yritti pitää nimensä salassa niin hyvin kuin mahdollista, mutta kun hänelle oli tarjottu apua ja sitä hän oli myöskin saanut, ei ollut mitään syytä pidätellä totuutta. Olihan Santtu sentään sen ansainnut.\nNimensä sanottuaan keltasilmäinen tyttö asteli poispäin rikkinäisen pyöränsä kera nuoren mekaanikonalun silmistä. Mutta mitä Santtu ei ollut uskoa kääntyessään takaisin pöydälleen, oli sinne jätetty 10 dollarin seteli. Ilmeisesti poiskävelevän tytön mielestä häntä nuorempi tyttö ansaitsi sentään jotain vaivannäöstään.\nElyzille sen sijaan olisi luvassa töitä, mikäli hän halusi maksaa Tuhasille potut pottuina.\nIltamyöhäisellä, kaikkien käytyä jo nukkumaan, tummatukkainen nuori neiti työnsi pyöräänsä pitkää mäkeä ylös. Mäeltä pitäisi enää vain sytyttää sytytyslanka ja työntää sekundapyörä alas, suoraan liikettä päin. Pitkään kestäneen talutuksen jälkeen Elyz puhisi, mutta katseli sitäkin riemukkaammin näkymiä. Eikä ketään ollut nähtävissä myöhäisiltakävelyllä. Se sopi hänelle.\nPoliisi-asiaksi tämä menisi viimeistään ensi viikkoon mennessä, mutta yhtäkkiä hän muisti karmivan tosiasian... Hän ja Santtu olivat koskeneet pyörään ja jos joku tarkkaavainen kaveri saisi tämän selville, he molemmat olisivat pulassa.\n”Tehty mikä tehty. Ainakin roskiskuninkaan kaatopaikka saa ansaitsemansa päätöksen.”\nPohdiskellessaan asiaa Elyz katseli pyöräänsä, jonka satulaan hän oli sitonut tiukasti bensatankin ja sen suulle sytytyslangan. Tankissa oli voimakasta, syövyttävää ainetta, minkä tulisi räjähtää vasta lennettyään näyteikkunasta sisään. Lähimpänä ollut talo sijaitsi noin 20 metriä liikkeestä vasemmalle ja eihän hänen luomansa aine voinut lentää toisiin rakennuksiin, eihän? Olihan hän sitä itseasiassa testannut jo, mutta nyt puhuttiin parista litrasta, eikä muutamista pikkupisaroista, jotka aiheuttivat lieviä palovammoja.\nKatseltuaan vielä hetken alhaallapäin siintävää liikettä Elyz huokaisi pikaisesti ja alkoi hymyilemään. Kohta tulisi kuumat paikat.\nSytytettyään langan sytkärillään nuori neiti työnsi pyörän vihaisena eteenpäin. Prätkän vauhti ainoastaan kiihtyi kiihtymistään alamäessä.\n”Tän siitä saa, kun Elyz Shepardin hermojen kanssa alkaa leikkimään.”\nPyörän lennettyä suoraan näyteikkunasta läpi se vielä jatkoi matkaansa vastaanottoaulaan, valuttaen kemikaalia sinne sun tänne. Mutta se mikä sai kuunvalon loisteessa seisoneen tytön iloiseksi, oli näyttävä räjähdys ja sitä seurannut tulipalo. Kaupan katto näytti romahtavan heti alkuunsa syövyttävän aineen takia, kuitenkaan aiheuttamatta lähiympäristölle minkäänlaista varsinaista vahinkoa yöunien rikkomisen lisäksi. Omankädenoikeutta parhaimmillaan, ajatteli Elyz naureskellen hieman kävellessään pois paikalta.\nNyt hänen täytyi enää vain astella...\n”Oliko se todellakin niin hauskaa kuin odotit?” Elyzin nauru muuttui ihmetykseksi kuultuaan tutun äänen takaa. Käännyttyään katsomaan, kuka se oikein oli, hän näki Santun, joka kasvoista päätellen olisi halunnut antaa hänelle satikutia.\n”Nukkumaanmenoaikahan meni jo. Kellohan näyttää jo puol kahtatoista, jos huomaat.” tokaisi Elyz näyttäen rannekelloa ruskeaverikölle.\n”Tulin vaan kattomaan, tekisitkö sä sen ihan oikeasti.”\n”Jos jotain musta tulis tietää, se on se, että kun mä sanon jotain, mä myös tarkotan sitä... Santtu.”\n”Vaikka se tarkottaisi passitusta vankilaan?”\n”Aah. Sä siis tajusit?”\n”Yrittäessäni painua nukkumaan muistin ihan sattumalta, mitä voisi tapahtua jos tuon härvelin raadosta tunnistettaisiin sormenjäljet. MEIDÄN sormenjäljet siis. Vanhemmille oman skidinsä päätyminen vanki...”\n”Ei niiden siitä tarvi huolehtia.” Vai ei tarvitsisi huolehtia? Oliko tuo tyttö sekaisin, ajatteli Santtu hieroen päätään kummissaan.\n”Vai ei tarvi, Elyz? Ootko sä ottanu jotain vai...”\n”En. Tarkotin vaan, et jos meitä molempia syytetään tuosta, sun ei tarvi huolehtia siitä yhtään! Mähän ton ilotulituksenkin järjestin, joten...”\n”Sä ottaisit vastuun?”\n”Vai vastuun? Tässä maailmassa en enää oikein ymmärrä, mitä sekin oikein tarkoittaa. Mut joo, jos joku meistä päätyy poseen, se oon sitten mä. Sun ei tarvitse vaivata päätäs mun hyvinvoinnilla.” Elyz lähti talsimaan pois keskustelukumppaninsa näköpiiristä. Hänelle alkoi tulla jo outokin olo tuon mekaanikonalun lähellä.\n”Missä neiti Kovanaama sitten asuu?” kysyi Santtu poiskävelevältä tytöltä. Elyz ei pysähtynyt, mutta kuitenkin vaivautui vastaamaan hieman ystävällisempään sävyyn: ”Läävässä. Öitä!”\nSanttu katseli ihmeissään, kuinka röyhkeän itsevarmana keltasilmäinen nuori tyttö asteli asunnolleen päin kuunvalon loisteessa. Muutaman paloauton näkeminen parin minuutin kuluttua ei juuri kumpaakaan heistä pelottanut, sillä molemmilla oli paljon muutakin ajateltavaa. Santulla olisi fysiikan koekin ylihuomenna torstaina ja Elyzillä sen sijaan... no, ainoastaan vaihtoehtoja huomiseksi. Voisi vaikka mennä näpistelemään kaupunkiin tulleelta suursirkukselta popcornia ja hattaraa.\nMutta miksi hän edes alkuunkaan ajatteli sitä? Poppareista menisi maku ennen pitkää eikä niitä pystyisi säilömään. Eikä hattarakaan sokeripommi-maineensa vuoksi häntä miellyttänyt, ennemminkin oksetti. Lapsena hän sitä mielellään popsi, mutta tajuttuaan, kuinka vaarallisia makeisten ylensyönti voi olla, hän ryhtyi kuntoilemaan pitääkseen painonsa kurissa. Kuntoilulla hän tarkoitti kaikkien tuntemaa leikkiä, 'poliisia ja rosvoa' eikä tarvinnut olla Einstein tajutakseen, kumpi Elyz oikein oli.\nEntä sitten koulun snobi-kerhon vuosittaisen suurpiknikin pilaaminen? Aina silloin tällöin hylkiöiksi oppilaiden keskuudessa luokitellut ihmiset joutuivat juuri snobien uhreiksi. Elyz itsekin joutui kokemaan tämän kerran: koulun käsityötunnilla hän oli saanut huomata, että hänen värittämästään moottoripyörä-kypärästä olivat värit kadonneet hänen poistuessa työpisteeltään pikku hetkeksi. Joku oli ruiskuttanut koko komeuden päälle hopean värityksen ja siitäkös nousi myräkkä.\nTummatukkainen tyttö kävi vihaisena kahden kikattavan snobi-tytön kimppuun, jotka yrittivät peloissaan turhaan kertoa, ettei siitä ollut oikeasti kadonnut mitään. Kolmen tytön nujakka päättyi aneluista huolimatta muutamaan murtuneeseen luuhun ja pariin tummaan poskeen, Elyzin noustessa lattialta ensimmäisenä jättäen snobit pillittämään lattialle.\nLopetettuaan nujakoinnin Elyz kokeili putsata kypäräänsä paperilla ja hän lähestulkoon järkyttyi nähtyään hänen värityksensä aivan koskemattomana. Hopea väritys olikin jonkinlainen vale-väritys, jonka saamisessa pois ei kestänyt pitkään. Opettajansa kurinpitotoimilta temperamenttinen tyttö ei kuitenkaan säästynyt anteeksipyynnöistä huolimatta.\nJa jos tuo jätti katkeran sivumaun Elyzin suuhun, yhtä katkeran makuinen oli hänen vastavetonsa. Suurpiknikkiä edeltävänä yönä katkeroitunut tyttö oli vaihtanut turvallisen laimeat mausteet hieman tulisempiin. Kaikki alkuperäinen tavara vain pois ja tulinen tavara tilalle eikä kukaan huomaisi mitään ennen kuin olisi liian myöhäistä. Seuraavana päivänä hän saattoi vannoa kuulleensa jostakin hyvin kaukaa avunhuutoja. Joku niistä ääliöistä taisi kaivata kipeästi vettä.\n”Pah! Ennemmin voisin vaikka nukkua pitkään ja siten pitää -HUOH!- huomisen vapaata vaikka... se saamarin opinto-ohjaaja varmaan pitää mulle pitkän puhuttelun, jos en taaskaan mene sen tunnille. Mä en vaan kestä sitä narsistista äpärää ja sen pitkäveteistä valintojen vaikutuksiin paneutuvaa monologia! Ja jos kytät tulee visiitille... sitten se on sillä selvä. Pääsenpähän sentään jonnekin, missä ainakin tarjoilu pelaa...”\n”Vau, söpöliini! Olisinpa nähny sen omistajan naaman, kun se sai kuulla liikkeensä palamisesta.”\n”Itse asiassa mä näin sen naaman, Vinski. Jo seuraavana päivänä.”\n”Ai niinkö nopeasti? Kaiken sen romun seastakin löyty todistusaineistoa, vai?”\n”Tismalleen. Mutta Elyz oli juuri se, joka otti vastuun ja... mitä sä muuten sanoit sille Tuhasille kuulustelun päätteeksi kielen näyttämisen ja muun pelleilyn lisäksi?”\n”Uhm...” Elyzin asenne muuttui hieman kangertelevaksi. Prätkähiiret katselivat komentajaa hieman vihjailevin katsein painostaakseen häntä.\n”Taisin sanoa 'Tanssipa mursujen kanssa, kun kerran siltä jo näytätkin!' tai jotain...” Moto, Turbo ja Vinski purskahtivat nauruun tämän kuultuaan. Naiset eivät itsekään kyenneet pidättelemään nauruaan ja pian kaduilla saatiinkin ihmetellä, oliko kaduilla liikkeellä äänekäs hyeenalauma.\n”Sehän oli – heh heh heh! - loistavasti sanottu, sisko! Tuli vaan tässä mieleen meidän ensivisiitti tonne kaupungin laitamalla olevaan monttuun.” lausui Turbo nauraessaan ratkiriemukkaasti.\n”Monttuun, jota asuttavat kriminaalit ovat lain ulottumattomissa ja jotka tekevät sääntönsä itse? Oon kyllä kuullu siitä, ja kuulemani mukaan siellä saisi potkaista tyhjää jo asteltuaan sinne.”\n”Just se, neiti Elyz. Tarkennettuna Turbo tarkotti sen valtakunnan hallitsijaa, Monttupomoa. Haukuttiin sitä mursunhenkäykseksi, vaikka oltiin köysissä ja itse asiassa haisikin siltä.” Moton kerrottua tämän Elyz jatkoi nauramistaan.\n”Hah hah! Onpa kummallinen yhteensattuma...” Naisen nauraessa hänen ajatuksissa tosin oli pientä vakavuutta; ”turhankin kummallinen, itse asiassa.”\nElyzistä tuntui mukavalta päästää viime viikkoina kasaantunutta stressiä ulos tällä tavoin ja hän jatkoi kertomustaan muille vielä vähän aikaa...\nViimeinen muokkaaja, DeadRat21 pvm To Toukokuu 07 2015, 14:41, muokattu 1 kertaa\nAihe: Luku 3 (2/2) La Huhti 04 2015, 08:38\nValkoinen, purkulupia jo kolme pitkää vuotta välttänyt kerrostalo Piethrower- ja Opalier-katujen välissä ei ollut mikään viiden tähden lomaparatiisi. Muualle Elyzillä ei oikein ollut varaa ja hyvä jos hän pystyi ottamaan kunnon aterian edes kerran päivässä. Oli hänen onnensa, että yläkerrassa asusti neljän rakkarin porukka, jolta löytyi kuitenkin jonkinlaista kunnioitusta häntä kohtaan.\nTosin eräs yläkerrassa asuvista pojista oli viime vuoden puolella saanut Elyziltä palkinnoksi toistuvista lähentely-yrityksistä nyrkiniskun nenäänsä eikä hänellä sen kummemmin ollut asiaa yläkertaan muulloin paitsi ennaltamäärättyinä aikoina, jolloin hänen täytyi luovuttaa jotain löytämistään tavaroista heille ja toisinpäin. Jokainen heistä oli samassa veneessä ja pienistä eripuraisuuksista huolimatta Elyz kunnioitti talon 'sääntöjä'.\nAsteltuaan ovesta sisään omaan asuntoonsa tummatukkainen tyttö huokaisi pettyneen, mutta samalla myös helpottuneen oloisena. Ennen pitkää pollarit kyllä saisivat selville, kuka oli liikkeen polttamisesta vastuussa ja jopa vankila kuulosti lupaavammalta kuin läävä, mitä hän asutti. Jääkaappi reistaili päivittäin eikä vettäkään ollut kovinkaan paljon saatavilla. Suihku asunnosta kyllä löytyi, mutta kuten muutkin kodinvälineet, senkään toimivuudesta ei voinut mennä takuuseen.\nPikasuihkun Elyz oli kuitenkin päättänyt ottaa ennen nukkumaanmenoa. Kylpyhuoneen lavuaarin ylläolevan kaapin peileistä hän ei voinut olla katsomatta pikku hetken ajan mustelmia ja puukonviiltoja täynnä olevaa kehoaan. Varsinkin hänen vasemman rintansa alla olevan, valtavan palovamman hipaiseminenkin kirpaisi ja pahasti.\nHetken tuskailtuaan suihkusuuttimen vedenannin kanssa hän ei olisi voinut olla enempää tyytyväisempi, tosin vesi oli lähes jäätävän kylmää. Hänelle se ei kuitenkaan ollut ongelma. Kunhan vettä vain tuli, se riittäisi hänelle. Uuden työpaikan haku tosin saisi odottaa jonkin verran ja sitten vielä uuden, toimivan moottoripyörän ostaminen... sitä hän joutuisi lykkäämään ja kunnolla edes saadakseen haluamansa rahat kasaan. Ei hänellä ollut varaa pröystäilyyn, mutta kunnon menopelin hommaaminen oli hänelle lähes pakkomielle.\nPyyhittyään itsensä Elyz oli jo astelemassa unten maille, kunnes hän kuuli aggressiivista ääntä ulkoa. Katsellessaan ikkunasta ulos hän helpottui nähtyään, etteivät poliisit olleet vielä tulleet vaan se oli motoristi. Motoristi, jolla tosin oli häntä. Tyttö ei voinut kuin pyöritellä päätään ja pohtia, oliko hän nähnyt näkyjä. Tupakoinnin lisäksi hän ei päihteitä käyttänyt, tosin silloin tällöin hän halusi hukuttaa surunsa ajautumalla humalaan.\n”Taisin joko nähdä jonkinlaisen prätkähiiren tai sitten vaan...” Elyzin ajatukset katkesivat hänen päätyessä naama edellä rikkinäiselle sohvalle nukkumaan. Vaatteita väsynyt tyttö ei ollut vaivautunut laittamaan päälleen pikkuhousuja lukuun ottamatta.\nParasta hän kuitenkin toivoi kuorsatessaan.\n”Neiti Shepard! Herätyyyyys...” Herätessään Elyz kiljaisi tyttömäisen kovaa nähtyään kaksi poliisia hänen asunnossaan. Tummatukkaisen tytön naama meni punaiseksi tästä julkeudesta eikä tarvinnut paljoakaan päätellä, minkälaisia sanoja hänen päässään pyöri toisen poliiseista ojentaessa hänelle hänen vaatteensa.\n”Kiitos. Saisinko vielä laittaa vaatteeni päälle ilman...” Ylikonstaapelin jäykät, lähes tunteettomat kasvot antoivat jo sinällään vastauksen.\n”Ikävä kyllä suosittelen teitä laittamaan ne päälle tässä ja nyt, neiti! Herra Tuhas nähkääs jo odottaa asemalla.” Tyttö ei viivytellyt hetkeäkään vaan laittoi vaatteensa päälle alle puolessa minuutissa väsymyksestä huolimatta. Tämän jälkeen ylikonstaapeli veti Elyzin kädet tämän selän taakse ja käsiraudat napsahtivat.\n”Olisin kyllä ihan mukisematta kulkenut kädet edellä.” murahti Elyz ylikonstaapelin alkaessa tylysti taluttamaan häntä poliisiautolle keltanokalta vaikuttaneen konstaapelin seuratessa ylempi-arvoista kollegaansa ulos asunnosta. Tytön huulille muodostui tilanteesta huolimatta pieni virne, joka kuitenkin muuttui järkytykseksi hänen nähtyä, kuka istui auton takapenkillä.\n”Voi helevetin helvetin...”\n”Rikoskumppaneitako olet viime aikoina hankkinut, Elyz? Eipä sinusta uskoisi.” kyseli arvonsa tunteva, vaaleahiuksinen ja sinisilmäinen konstaapeli Ard Reftov, lähes ihmeissään heti nähtyään esimiehensä taluttaman teinitytön. Elyz katseli hieman murheissaan maata, mutta hän kuitenkin kokosi itsensä suhteellisen nopeasti. Viimeisin asia, mitä hän nyt halusi tehdä, oli ärsyttää tuota koppavaa konstaapelia. Hän oli erään pikku näpistyksen yhteydessä antanut Elyzille kunnon läimäytyksen oikealle poskelle naamalle sylkemisestä ja sen iskun hän saattoi vieläkin tuntea.\n”Sillä ei oo osaa eikä arpaa sen kanssa. Ja ei, se ei oo mun rikoskumppani.”\n”Ei vai? Entäpäs sormenjäljet? Löytämästämme pyöränraadon rungosta saimme ainoastaan kolmet: herra Tuhasin, sinun ja neiti Davidsonin.”\n”Olinpas hölmö, kun en ottanut sitä seikkaa huomioon. Oot säkin varsinainen älyn jättiläinen, Ard.” pukahti Elyz sarkastiseen sävyyn.\n”Kuunteles nyt ja hyvin tarkkaan, Elyz... ” aloitti Ard todella vihaiseen sävyyn, tehden asenteessan täyskäännöksen juuri alkaessaan kuiskaamaan Elyzin korvaan haluamatta kiinnittää kollegoidensa huomiota; ”Huolimatta tästä tuhopoltosta voit hyvällä todennäköisyydellä saada muutaman kuukauden vähemmän kakkua. Asemallakaan ei kuule pidetä Tuhasista pätkääkään.”\n”Sitä en kyllä yhtään ihmettele. Kuinkakohan paljon sekin rotta ehti huijata rahaa?”\n”Hyvässä lykyssä ehkäpä muuttamia miljoonia. Eric-serkkuni ei vieläkään ole antanut Repelle anteeksi halvaantumistaan, mutta siltikään minulla ei ole suoraa valtaa vaikuttaa tuomarin päätökseen. Tosin jos suurin osa paikalla olevasta kaupungin väestä kannattaa oikeudenkäynnissä lyhyempää tuomiota, se voidaan laittaa toimeen, vaikka Tuhas käyttäisikin kaikki mahdolliset puhujanlahjansa.”\n”No sehän ei ois yhtään huono juttu. Siis mulle.”\n”Voi, Elyz, sinulle ei tule päivä paistamaan pitkään aikaan, hyvä jos koskaan. No niin, autoon siitä!” Ardille pelkkä selästä kiinnipitäminen ei riittänyt vaan hän myös läpsäisi varoittamatta Elyzin takapuolta. Ymmärrettävästi tyttö oli todella vihainen tuosta inhasta tempusta.\n”Mulkku.” mutisi käärmeissään oleva Elyz käydessään istumaan auton takapenkille Santun viereen, kun taasen hänen takanaan tallustellut kokelas kiersi auton toiselta puolelta takapenkille tyttöjen vasemmalle puolelle. Ruskeaverikkö yritti saada edes katsekontaktia vierellään istuvaan tyttöön, kuitenkaan siinä onnistumatta. Santtu kuitenkin ymmärsi, mitä tuo tummatukkainen teini välinpitämättömällä asenteellaan oikein halusi häneltä: hiljaisuutta. Jos hän menisi aukomaan päätään, sitten hän olisi vielä pahemmassa pulassa kuin missä hän nyt oli.\nRepen näkemistä ja oikeudenkäyntiä Elyz kuitenkin odotti lähes innoissaan. Eivät nuo kaksi asiaa saisi häntä pelkäämään, ei niin millään. Olihan hän paljon pahempaakin kokenut. Toivottavasti hän sitten saisi nähdä autoa ajavan Ardin ennustuksien vastaisesti päivänvaloa elämässään, jos ja kun hän pääsisi vankilasta ulos.\n”Eipä susta tuollaista uskos, Elyz. Siis noinkin raju kosto vaivaisesta sekundafillarista...” tokaisi Moto takanaan istuvalle naiselle.\n”Sittenhän meitä on kaksi. Tosin se mun on myönnettävä, että sen tekeminen jokseenkin kaduttaa nyt. Silloin nuorempana mä olin niin erilainen ja... tasapainoton. Nyt mulla kyllä pyyhkii ihan hyvin, toisin kuin vielä tuolloin nuorempana.” sanoi komentaja katsellen samalla maisemia.\n”Mitäs sitten oikeen tapahtu, sisko? Ei tainnu kaupunkilaiset oikeen tietää oikeudenkäynnin aikana, kannattaako sua vaiko sitä huijaria, vai?” virnuili Moton vierellä ajanut Turbo Elyzin naurahtaessa itsekin.\n”Sitä istuntoa en oo itseasiassa vieläkään unohtanu. Muistathan, Santtu, et se mursukorsto joutu käyttämään koko sanavarastonsa viimeistäkin sanaa myöten välttääkseen päästämästä painokelvottomia sanoja ilmoille?”\n”Niin, mut et säkään ollut silloin mikään viilipytty, Elyz. Oli sun onnes, et käytännössä yli puolet paikallaolijoista äänesti sitä seitsemän kuukauden tuomiota 13 sijaan.”\n”Äläs ny. Vaikken vieläkään mikään varsinainen viilipytty oo, olisinhan mä jopa viistoistakin kuukautta siellä kestäny. Se vankila oli kyllä ihan mukavakin paikka. Ei mikään luksushotelli, mutta kelpas paremmin ku hyvin.”\n”Niin varmaan joo. Jätkäparat saivat pelätä henkensä edestä, vai?”\n”Itse asiassa, Vinski, niin saivat. Varokin, ettet ala ärsyttämään meikäläistä. Yhtään enempää, siis.” Vinskin kuultua tämän hän nielaisi ja menetti kosketuksensa nykytilanteeseen. Niinkin pahasti, että hän oli lähellä törmätä liikennevalotolppaan.\n”VINSKI!!” Santun huudahdus sai äkkishokkiin ajautuneen marsilaisen takaisin maan pinnalle juuri ajoissa. Valkoturkkisen hiiren vatsa alkoi mennä sekaisin pelkästä ajattelusta. Jos tuo Santun ystävä oli ollut todella kova jo monta vuotta sitten, hän ei todellakaan halunnut miettiä, kuinka paljon kovempi hän nyt oli. Hän ei sitä veljilleen myöntänyt, mutta jo pelkkä ajatuskin voimakkaan naisen läsnäolosta sai hänet pelokkaaksi.\nMoto sen sijaan osoitti mielenkiintoa takanaan istuvaa naista kohtaan. Lähes musertavan itsevarman naisen kasvoilta hän kuitenkin näki jonkinlaista varautuneisuutta ja huolta. Aivan kuin se olisi naamio rikkinäiselle sielulle.\n”Jos ei haittais, Elyz, niin voitasko pysähtyä tolla hodarikioskilla?” Turbo palautti täten sekä Moton että Elyzin maanpinnalle. Kioskin sijainti oli jättiyllätys komentajalle. Risteyksen oikealla puolella näkyi jyrkkä alamäki, jota pitkin hän oli työntänyt pyöränsä alas ajoneuvoliikkeeseen. Pikaruoka-kioski oli se viimeisin asia, mitä hän oli itse kyllä odottanut nousevan raunioituneen liikkeen päälle, mutta käytännössä mikä tahansa voitti Tuhasin ajoneuvoliikkeen.\n”Ilman muuta, Turbo...” Elyzin vatsa alkoi kurnia voimakkaasti.\n”Jäikö muka aamupala väliin vai minkä takia kupu kurnuttaa?” kiusoitteli Moto saaden naiselta äkäisen nyrkiniskun vasemmalle olkapäälleen.\n”Ei tietenkään, senkin tomppeli. Kupu kaiketi janoaa muutakin kuin armeijan tarjoamaa roskaa. Meiän sapuskat ei oo kyl mitään gourmet-aterioiden kermaa, mut ei niissä sinänsä mitään valittamista ole.”\nHiirten pysäytettyä prätkänsä moottoripyörille tarkoitetulle pysäköinti-alueelle he astelivat ystäviensä kera kioskille tilaamaan sapuskaa. Vanha, viiksekäs ruokalan omistaja Antti Steinhaw toivotti neljä kanta-asiakastaan iloisena tervetulleiksi avattuaan oven.\n”Menua ei ole viimeiseen kahteen vuoteen uudistettu ja siltikin te jaksatte tulla tänne syömään, arvon herrat ja neiti Santtu.”\n”Tunnethan sä meiät, vanhus. Miksi etsiä hyvää sapuskaa kalleista ravintoloista, kun päivän napostelu-standardit voi täyttää harvinaisen rennossa mestassa?” kysyi Vinski saaden kioskin omistajan nauramaan ja valkoturkkinen hiirulainen seurasi epäröimättä perässä. Miesten nauraessa Elyz asteli melkein kenenkään huomaamatta rakennuksen päähän. Sama vanha kerrostalo sijaitsi vieläkin noin parinkymmenen metrin päässä vasemmalla ja vahingoittumattomana. Jopa samat vanhat spraymaali-kuviot saattoi vieläkin nähdä sen seiniltä, vaikka ne olivat selvästi haalentuneita.\nRomahtaneen liikkeen perustuksia näkyi kuitenkin laajalla tontilla siellä sun täällä pikku murusina eikä naiskomentaja voinut olla muistelematta sitä hetkeä, kun hänen ostamansa pyörä räjäytti koko liikkeen maantasalle.\n”Neiti taitaa olla täältäpäin, otaksun?” Yllättynyt Elyz kääntyi katsomaan takanaan olevaa Anttia tiputtaen sementinmuruset maahan. Muut olivat jo astelleet sisälle ruokalaan syömään hänen uppouduttua tutkimaan jäännöksiä.\n”Sitähän sitä. En vieläkään ole unohtanu...” Elyz ryhtyi ottamaan kypäränsä pois päästään keskeyttäen puheensa. Sekuntien sisällä vanha mies sai nähdä hänen kasvonsa.\n”Unohtanut mitä, neiti?”\n”Sitä hetkeä, kun tässä ollut ajoneuvoliike sytty liekkeihin ja räjähti. Oletko edes kuullut?”\n”Toki. Tosin minun on kerrottava, että silloin kun tulin tänne nelisentoista vuotta sitten, kuulin ainoastaan ohimennen tuntomerkkejä sen tekijästä. Tummatukkainen. Keltaiset silmät. Tummaa vaatetusta suosiva nuori neiti. Mutta...”\n”Tekö siis siitä olitte vastuussa, komentaja Shepard?” Elyzin huulille muodostui lähes ilkikurinen virne ruokalan omistajan pääteltyä asian noinkin nopeasti.\n”Maineeni taitaa kiiriä nimeni edellä, vai?”\n”Tottahan toki, komentaja. Eihän teidän uroteoistanne kertoviin artikkeleihin ole voinut törmäämättä koko päivänä. Tunnistin teidät jo saapuessanne tänne, jopa kypärän kera.” vastasi Antti huokaisten ja katsoen taakseen pikaisesti; ”Kanta-asiakkaani tosin taitavat olla aivan tietämättömiä koko asiasta.”\n”Eiköhän ne saa tietää sen tuota pikaa.”\n”Niinpä kai sitten, neiti. Tämän kerran suostun tarjoamaan koko remmille ilmaisen buffetin. Vähintä, mitä teidänlaiselle...”\n”Vou vou vou, hyvä herra! Vaikka vatsani suorastaan huutaa ruokaa, en sentään täysin ilmaista...”\n”Älkää nyt, komentaja. Tarjoan vain ja ainoastaan tämän ainoan kerran teille ilmaiseksi. Kyllä budjettini sentään sellaisen sallii.” Elyz huokaisi pettymykseksi, mutta lopulta hän hyväksyi vastahakoisesti omistajan tarjouksen. Eipä hän hävinnyt siinä killinkiäkään.\n”Öhm!” kuuli Elyz lähes heti astuttuaan ovesta sisään. Moton kanssa pöydässä istuva Santtu näytti päivän lehteä. Etusivulla luki lähes kissankokoisin kirjaimin ”Vakava kriisi vältetty komentaja Shepardin toimesta!” , mikä sai Elyzin huokaisemaan taas minuutin sisään. Tällä kertaa sen takia, koska hän ei saanut itse kertoa tuosta tapahtumasta.\n”Päätit sitten jättää kovimman pommin viimeiseksi, vai?” kiusoitteli Santtu hänen ystävänsä istuutuessaan kotikaljaa juovan Moton viereen. Elyz suhtautui edessään istuvan ystävänsä kiusoitteluun hieman välinpitämättömän oloisesti.\n”Täsmälleen. Olenpahan sentään jotakin tärkeää näiden 10 vuoden aikana oppinu. Nimittäin itsehillintää.” Elyz alkoi itsekin syömään hodareita, tosin ensimmäisen haukun jälkeen Santtu katsoi häntä hieman huvittuneesti.\n”Mitäs ny...” Vastauksen naiskomentaja sai nähtyään hodarista valunutta sinappia panssarinsa päällä, tarkalleen sanottuna vasemman rintansa kohdalla. Elyz pureskeli huuliaan tästä hyvästä muutaman sekunnin, kunnes tilanteen huomannut Moto tarjosi naiselle kohteliaasti käsipaperia.\n”Kiitos. Herrasmiesmäisyys ei näköjään ole kuollutkaan.” kiitti komentaja putsatessaan tahran pois.\n”Kyllähän kaveria hädässä autetaan, oli kyse mistä tahansa.” vastasi harmaaturkkinen marsilainen ennen kuin hän jatkoi taas syömistään. Santun takana kuului tutun oloista mekkalaa, josta pääosin Vinski oli vastuussa. Ehkäpä koko galaksin suurimman egon omaava marsilainen kertoi Turbolle ja Minnille surkeita vitsejä laittaen huomaamattaan samalla pöytää uuteen uskoon.\n”Säpä vasta oot hyviä ystäviä hankkinu, sisko. Tosin jättihiiriä en kyllä olisi osannu ikimaailmassa odottaa.”\n”Ikuisia elämän arvoituksia. Ilmeisesti kohtalon suomia.” Elyz naurahti ystävälleen keskeyttäen syömisen.\n”Vai että kohtalon? Kaikkea hölynpölyä sitä nykyään uskotaankin. Tästä lomaviikosta tosin aion nauttia.”\nKoko kolmikko jatkoi syömistään Vinskin äänekkäästä mekastuksesta huolimatta. Santtu tosin olisi voinut vannoa nähneensä pientä punastumista ystävänsä kasvoilta tämän silmäillessä pikaisesti aina silloin tällöin vieressään istuvaa Motoa. Mekaanikko kuitenkin työnsi ajatuksensa syrjään syödessään, sillä edes ajatteleminen sitä tehdessä ei ollut kovinkaan fiksua.\nSamaan aikaan Leipäjuuston työmaalla Nuikki oli säätämässä Rasvanahan kanssa monistuskonetta kuntoon. Professori oli ohjeidenjakajan roolissa.\n”Kytke sininen töpseli oranssiin pistokepaikkaan, ja vihreä töpseli punaiseen, Rasvis!” Rasvanahan käsissä olleet johdot lipesivät hänen käsistään jatkuvasti, eikä hän saatuaan ne käsiin enää muistanut, minkävärinen johto oikein meni mihinkin paikkaan. Rasvaa valuttava karpaasi päätti kuitenkin yrittää laittamalla töpselit ihan minne sattuu.\n”Okei, siis... ööh... kytke oranssi johto vihreeseen pistokepaikkaan, ja sit punanen töpseli siniseen...”\n”Ei niin, imbesilli, vaan...” Nuikki ei ehtinyt sanoa sanottavaansa loppuun, kun väärät kytkennät aiheuttivat oikosulun ja pikku räjähdyksen. Rasvanahka-parka lensi tämän jälkeen suoraan kohti Leipäjuuston asuntovaunua. Plutolainen oli jo valmistautumassa ottamaan yhteyttä itse Pluton ylipäällikkö Camembertiin kertoakseen hiirenvarmasta suunnitelmastaan.\n”Kaikki hyvin. Puku hyvin. Puhekin hyvin...” Kaikki hyvin, siis aina siihen asti, kunnes itseäänkehuva plutolainen sai yläilmoissa lentäneen Rasvanahan päälleen.\n”Sori taas, pomo!” Rasvanahan pyydellessä anteeksi hänen pomonsa yritti pitää äskeistä hymyään yllä, mutta silmät kertoivat hänen kiehuvan raivosta.\n”Rasvanahka, pojuseni, etkö voisi ystävällisesti poistua? Minulla olisi vähän tärkeää asiaa juuri nyt!” sanoi plutolainen kaamean näköinen tekohymy kasvoillaan.\n”Selvä pomo, no probleemo!” Rasvaa valuttava mies ei tosin olisi päässyt ulos asuntovaunusta, koska hän liukasteli rasvaansa. Hänen 'onnekseen' hänen pomonsa potkaisi häntä ilkeästi takamukselle saaden hänet lentämään muutaman metrin päähän naamalleen.\n”Ja hoidakin homma tällä kertaa kuntoon, senkin epäsikiö, tai laitan sinut keihään varteen ja teen sinusta varrasta!!” huusi plutolainen heristellen nyrkkejään sulkien sitten oven vihaisesti, putsaten punaisella servetillä asuaan; ”Mitä ajan- ja energianhaaskausta!”\nPienen hetken päästä jättiläisen tv-ruutuun ilmestyi plutolaisten ylilordi Camembert, joka oli Leipäjuuston hämmästykseksi maalaamassa jotain.\n”Mit... Leipäjuusto, sinä vanha ja ikuinen häviäjä! Etkö ole jo pakannut laukkujasi lähteäksesi siltä surkealta Maa-planeetalta?” kyseli Camembert hänen jalon harrastuksensa keskeytyessä.\n”Ajattelin sitä vähän aikaa sitten, mahtava ylipäällikkö, mutta kävisikö minun sanoa, että kerrankin minua potkaisi onni!” Maalaamistaan jatkava Camembert alkoi nauraa ilkeään tapaansa: vai että onni potkisi tuota surkeaa sinttiä?\n”No, miten onni sinua voisi potkaista? Sinussa on aina ollut potentiaalia yltää vaikka mihin...”\n”Katsokaas, herra ylipäällikkö, vaikka Pluto kirjoitti rauhansopimuksen Marsin kanssa tässä taannoin, eikö olisi kiva antaa niille hiirille pikku opetus?” Camembert lopetti maalaamisensa kuin taikaiskusta.\nAinoastaan nauraakseen hetken päästä vieläkin ilkeämmin.\n”Oletko sinä päästäsi vialla, Leipäjuusto? Kuten äsken yritin sanoa, vaikka sinussa on potentiaalia jopa tähtiin asti, et osaa käyttää sitä oikein! Ja muutenkin Marsiin hyökkääminen olisi sulaa hulluutta.”\nPari vuotta sitten Marsin sota marsilaishiirten ja plutolaiskalojen välillä jatkui yhä raivoisana, tosin molemmat osapuolet olivat jo kyllästyneet sotimiseen. Plutolaisarmeijan jalkaväki (pääosin alempiarvoiset sotilaat, siis) olivat jo osoittaneet mieltään sotaa kohtaan muutamilla lakoilla, mutta eivät todellakaan säälistä vihollista kohtaan vaan siitä, ettei kumpikaan osapuoli saanut yliotetta toisesta. Heidän mielestään Pluton tulisi keskittyä ryöstämään muita planeettoja, sillä marsilaisiin hiiripiruihin oli uponnut paljon aikaa ja resursseja, joista jälkimmäistä ei ollut edes Plutossa saatavilla loputtomiin.\nPlutolaiset allekirjoittivat Marsin silloisen hiirijoukkojen kenraalin Minni Olivuksen kanssa rauhansopimuksen, mikä sinetöi sodan lopun. Korkea-arvoisille plutolais-upseereille ja virkamiehille kuitenkin jäi katkera maku suuhun tästä sopimuksesta.\n”Mutta ylipäälllikkö, jos sallitte kuulla ehdotukseni, voisimme jatkaa tätä sotaa! Ihan totta.” Camembert laittoi maalausvälineensä syrjään ja kävi seisomaan kädet puuskassa. Ei tuo sekundasintti varmaan lopettaisi, ellei hän edes kuuntelisi hänen ehdotustaan loppuun...\n”No jos kerran niin paljon haluat minun kuulevan ehdotuksesi, sano se vain. Ja mieluummin äkkiä! Minun on pian mentävä serkunserkkuni lihansyöjäkasvi-kaupan avajaisiin.”\nLeipäjuusto otti taskustaan pienen adamantiumin palasen, ja tulitti sitä laserpyssyllä. Camembertin hämmästykseksi kivi ei hajonnut vaan lasersäde kimposi asuntovaunusta yläilmoihin.\n”Leipäjuusto, mitä sinä tuolla kivenpalasella oikein teet?” kysyi ylipäällikkö ihmeissään.\n”Tämä adamantiumiksi kutsuttu metalli auttaa teitä voittamaan sodan Marsia vastaan. Siis jos teitä vain yhtään kiinnostaa kuulla ehdotukseni loppuun...”\n”Mutta mitä ihmettä minä tuolla mitättömällä palasella oikein teen? Heittelenkö sitä hiiriä vai sinua päin?” Leipäjuusto melkein punastui häpeästä kuultuaan tämän.\n”Ei, parahin ylipäällikkö, ei! Monistuskoneella voisin monistaa adamantiumin palasia loputtoman määrän ja voisitte sitten varustaa aluksenne sillä. Katsokaas kun, adamantiumia ei läpäistä lähes millään ja tuskin sillä varustettuja aluksia Marsista edes löytyy.” Camembert kuitenkin hieman epäili Leipäjuuston suunnitelmaa, vaikka olihan siinä kieltämättä ideaakin. Tosin tuosta suunnitelmasta löytyi ainakin yksi huomionarvoinen aukko...\n”Hmm... kiintoisa ehdotus. Tosin sinun on otettava huomioon se, ettei adamantium ole mitä tahansa metallia, Leipäjuusto. Kuulemieni tarinoiden mukaan se on itse asiassa hyvin konstikas metalli, itseasiassa hengenvaarallinen, jos sitä ei ole jalostettu oikein. Ja nyt kun kyse on kopioidusta metallista, mikä tuskin edes on jalostettua...”\n”Ei mitään syytä huoleen, teidän Majesteettinne. Professorini on parhaillaan keksimässä tähän ongelmaan ratkaisua.”\n”Yhtäkään alusta en kuitenkaan varusta jalostamattomalla metallilla ennen kuin olet lähettänyt minulle tarkat ohjeet. Tiedäthän itsekin, että turvallisuus työssä on kaikki kaikessa?”\n”Ky... ky... kyllä, teidän hidalgoisuutenne.” onnistui selvästi hikoileva Leipäjuusto sanomaan ylipäällikön silmäillessä häntä säälimättömän halveksuvasti. Plutolaisella liikemiehellä oli nyt paljon todistettavanaan kotiplaneettansa nokkamiehelle eikä hänellä ollut varaa yhteenkään virheeseen. Ylipäälliköllä ei pitänyt olla enää pienintäkään syytä antaa tuolle ikuiselle epäonnistujalle mahdollisuutta, mutta toisaalta hän ajatteli, että mitä hän siinä muka edes menettäisi?\n”Mutta näin alustavasti annan hyväksyntäni suunnitelmallesi...” Leipäjuusto alkoi hyppimään riemusta ylipäällikön sanottua tämän, vaikkei hän ollut vielä sanonut sanottavaansa loppuun.\n”MUTTA JOS EPÄONNISTUT VIELÄ TÄMÄNKIN KERRAN, MINÄ HIRTÄN SINUT KOKO PLUTON EDESSÄ!! KÄSITÄTKÖ??!!!” huusi Camembert kurkku suorana saaden Leipäjuuston kaatumaan selälleen.\n”Kyllä, kyllä, herra ylipäällikkö! Ei ongelmaa.” Ylipäällikön suljettua vastaanottimensa Leipäjuuston pelko vaihtui pirulliseen hymyyn. Pieni kivenmurikka sai hänet vetämään vieläkin kunnianhimoisempia johtopäätöksiä;”Mutta saa nähdä, kuka parhaiten nauraa, kun ne hiiret ovat mennyttä!”\nNyt hänellä oli mahdollisuus voittoon tämän metallin ansiosta. Voittoon, jonka hän ei ikinä uskonut koittavan.\nViestien lukumäärä : 6568\nAihe: Vs: Pientä lomaa REDUX (K15) Pe Huhti 10 2015, 07:56\nTää on tosi kova stoori\nAihe: Vs: Pientä lomaa REDUX (K15) Pe Huhti 10 2015, 08:34\nKiitoksia . Ja se menee vaan kovemmaksi seuraavissa luvuissa\nViestien lukumäärä : 5678\nAihe: Vs: Pientä lomaa REDUX (K15) Pe Huhti 10 2015, 11:22\nIlman muuta hieno tarina. Tykkään siitä miten kirjoitat.\n"Kuinka te riiviöt uskallatte!" - Lalli Leipäjuusto\nAihe: Vs: Pientä lomaa REDUX (K15) La Kesä 20 2015, 22:41\nMielenkiintoinen tarina, sujuvaa tekstiä ja mainiota dialogia! Jatkoa odotellessa\nAihe: Vs: Pientä lomaa REDUX (K15) Ke Kesä 24 2015, 07:31\nKiitos, Feila. Mukavaa kuulla, että tarinasta pidetään .\nJatkoa tosin joudutte odottelemaan jonkin aikaa (hyvässä lykyssä aina vuoden viimeiselle neljännekselle), koska minulla on tällä hetkellä turhan monta rautaa tulessa, jotta voisin keskittyä tähän. Uskokaa pois, tahdon todellakin antaa tarinalleni juuri sen kohtelun, mitä en silloin muutama vuosi takaperin antanut. Pelkällä hosumisella ja väkisin kirjoittamisella ajaisin itseni vain pahempaan umpikujaan.\nAihe: Vs: Pientä lomaa REDUX (K15) Ma Kesä 29 2015, 23:31\nKyllä mä ainakin odottelen mieluusti vähän kauemmin sitä huolella tehtyä tarinaa, kuin luen nyt heti väkisin kiireessä sinne päin kasaan kaavittua tekstiä Väkisin kirjoittaminen on kauheaa...\nAihe: Vs: Pientä lomaa REDUX (K15) To Kesä 30 2016, 07:41\nOn kyl tosi iso harmi jos nää sun stooris jää kesken mut ymmärrän kyllä jos inspiraatio lopahtaa\nAihe: Vs: Pientä lomaa REDUX (K15)