GOW: TALVISOTAISIA MYYTTEJÄ JA MUISTELMIA\nTekniikkaa ja historiaa, osa 5.\nKertoja: MIHAIL LUKINOV (1981)\nEnglanniksi kääntänyt: OLEG SHEREMJOT\nKuvat: M. LUKINOVin arkistosta\nAlkuperäinen nettisivu: http://history.vif2.ru/atwar/lukinov/lukinov2.htm\nSiinä oli Leningrad - Pietari Suuren ja Leninin suurkaupunki; maailmaa järkyttäneen vallankaappauksen kaupunki; kauniiden arkkitehtoonisten luomusten, palatsien ja museoiden kaupunki. Nyt se oli vaikea tunnistaa. Se oli toisenlainen Leningrad; kylmä, karu eturintaman kaupunki, synkkä, pimennetty, pakkasen piirittämä ja lumen peittämä.\nMeidät päästettiin junista tavara-asemalla. Tykit, etuvaunut, kärryt ja vankkurit, kaikki tuo hevosvetoinen kalusto kulki kaupungin halki hevosvoimillaan. Raitiovaunut, joiden ikkunoita himmensi huurre, saapuivat noutamaan jalankulkevaa henkilöstöä, kuljettamaan meidät pitkin pimeitä, jäisiä katuja kaupungin pohjoispäähän. Kuljimme sen läpi, päätyen esikaupungin reunamille, missä meidät majoitettiin tiukkaan ahdettuihin talonpoikaismökkeihin. Mutta ankarassa pakkassäässä me olimme onnellisia mistä tahansa katosta päämme päällä ja seinistä ympärillämme.\nUpseerit komennettiin käskynjakoon: Meidät määrättiin marssimaan seuraavana päivänä yli Suomen rajan, taistelukentälle, ja valmistautumaan kaikkiin sodan vaihteleviin vaiheisiin. Jo iltayöllä palasin lopen uupuneena mökkiin, johon jaoksemme oli majoitettu. Oven avattuani en päässyt kynnystä pidemmälle. Väsyneet sotilaat makasivat kylki kyljessä penkeillä ja lattialla, tiukkaan ahtautuneina. Istahdin kynnykselle, asetuin makuulle sen viereen ja nukahdin heti.\nOTE NEUVOSTO-VENÄJÄN SOTAHISTORIASTA:\n306. jalkaväkirykmentti osallistui Talvisotaan osana 62. jalkaväkidivisioonaa, joka oli muodostettu Belaja Tsherkovissa ja Fastovissa, Kiovan sotilaspiirissä. Se oli 13. armeijakunnan alaisena Karjalan Kannaksella tammikuun 18. päivästä 1940. Se sai käskyn keskittäytymiseen Lipolan kylän ympäristöön tammikuun 30. päivänä 1940. Divisioona saapui rintamalle helmikuun 3. päivänä. Se siirrettiin 23. armeijakunnan alaisuuteen ja sijoitettiin uudelleen Lipolasta Kangaspeltoon 17 - 20. 02. 1940. Rykmentti osallistui taisteluihin Volossulassa 19.02. sekä Keljassa 20.02. ja sijoitettiin Mutarannan alueelle ajaksi 21 - 23. helmikuuta 1940. Rykmentti kuormattiin "siviilijuniin" 21. maaliskuuta ja siirrettiin Leningradin kautta takaisin Kiovan sotilaspiiriin.\n(Nämä tiedot ovat peräisin teoksesta: "Tervehdi Meitä, Kaunis Suomi", 1. osa, julkaistu v. 1999 Pietarissa. 306. jalkaväkirykmentin komentaja, eversti V.V. Krjukov, osallistui Kommunistisen Puolueen Keskuskomitean kokoonkutsumaan Talvisodan jälki-karonkkaan 14 - 17. huhtikuuta 1940, joten rykmentin vaiheista "sodassa, jota ei käyty milloinkaan" on tallella jopa yllättävän paljon aineistoa, joka on yhtäpitävää Suomenkin sotahistorian kanssa. "Kaunis Suomi" tervehti vapauttajiaan soittopeleillä nimeltä "Suomi KP/-31", joiden lukumäärä oli tosin alle 10% vähimmäistarpeesta, kiitos "sotaansyyllisen" valtionvarainministeri Väinö A. Tannerin harjoittaman puolustusmäärärahojen pihtailun. Kansamme vapauttajia tervehdittiin myöskin runsaasti etanoolia sisältävillä, vilua karkoittavilla veljenmaljoilla nimeltä "Molotovin Coctail". Suomentajan huomautus).\nAliluutnantti Lukinovin kertomus jatkuu: Aamulla muodostimme marssikolonnan ja lähestyimme Suomen rajaa, joka kulki, niinkuin pian havaitsimme, likellä Leningradin esikaupunkeja. Olimme äimän käkinä: Valtava kaupunki, eräs maamme tärkeimmistä taajamista, sijaitsi näinkin likellä uhkaavan vihollisvaltion rajaa. Näimme vartijoiden poterot ja "ei-kenenkään maan". Meidän puolellamme rajaa eivät vartiopaikat olleet puiden suojaamia, mutta katettuina rautalangoin sidotuilla männyn ja kuusen oksilla. Ilmeni, että ne olivat olleet rajavartijoidemme näkösuojia Suomen puolelta tulleita sala-ampujien laukauksia vastaan. Kuten jo aiemmin Puolassa, ylitimme rajan, koska se oli välttämätöntä.\nSuomen maaperä: Talot poltettu peräännyttäessä. Sillat räjäytetty. Lumessa mustia miinojen ja kranaattien räjähdyskraatereita. Varoituskylttejä paikoin tien ohessa: "Liikenne sallittu vain tie-uralla! Tienvieret miinoitettuja!" Lumi kätki asetetut miinat. Suomalaisten hylkäämät kenttäpuhelinjohdot erottuivat selvästi hangesta: Kevyttä, ohutta, värillisellä muovilla eristettyä piuhaa. Meidän "kenttäkaapelimme" oli paksua ja painavaa, paksulla mustalla materiaalilla eristettyä rautalankaa. Metalliset kaapelikelamme olivat raskaita, ja jäykkä lanka oli vaikeaa purkaa sekä kelata. Pakkanen oli hirmuinen. Ei voitu ratsastaa; piti kävellä hevosia taluttaen. Niiden karvoja peitti pian pakkashuurre.\nPioneerit sytyttivät nuotioita marssireitin tienvierille. Niiden äärellä voitiin lämmitellä vähän aikaa, tosin uhmaten savuun tukehtumista. Ensimmäisen päivän iltana pysähdyimme yöpymään pioneerien majoituspaikkaan. He olivat tutkimassa tietä ja korjaamassa siltoja. Majapaikkoina oli lämmitettyjä karjasuojia ja latoja jonkin kartanon tiluksilla. Sen päärakennuksen ja muutkin ihmisasumukset olivat vetäytyvät valkosuomalaiset polttaneet, mutta navetat ja ladotkin näyttivät meistä melkeinpä palatseilta. Pioneerien vieraanvaraisuus, jollainen oli varsin harvinaista, oli suorastaan liikuttavaa.\nSeuraavana päivänä aloimme lähestyä varsinaista rintamaa. Ensimmäinen meitä hätkähdyttävä näky olivat sotilaiden ja upseerien jäätyneet, lumen puuteroimat ruumiit. He makasivat siinä, missä kuolema oli heidät kohdannut, kuka missäkin asennossa. Meidän tapoihimme oli kuulunut kohdella vainajia arvonannolla: Ruumisarkku, hautajaismenot ja jäähyväisseremoniat. Kaikki läsnäolijat puhuivat kuiskaten, peittivät peilit ja pysäyttivät surutalon kellot. Mutta täällä näytti siltä kuin kuoleman kunnioitus olisi yliviivattu, ikäänkuin vainajat kertoisivat meille etenijöille, että kuolema on täällä arkinen tapahtuma. He olivat kaatuneita: Levätkööt rauhassa. Mitään epätavallista ei ollut tapahtunut. Täällä oli sota, ja kaikki oli erilaista siviilielämään verrattuna. Tällaiseen pitäisi tottua.\nPian lähestyimme jo etulinjaa; viimeistä linjaamme valkosuomalaisten linnoitusten edessä. Joukko-osastot oikealla ja vasemmalla puolellamme tekivät meille tilaa mielisuosiolla, luovuttaen divisioonallemme rintamavastuun erillisellä lohkolla. Myöhemmin kuulin jalkaväen upseerien kuiskivan vahingoniloisina, että "naapurimme" olivat järjestäneet meille kaikkein kusisimman paikan, siirtäen omat porukkansa rauhallisemmille lohkoille. Niinpä niin, olimme tulleet "Mannerheim-linjalle". Betonibunkkereista koostuvalle puolustuslinjalle, joka sijaitsi puiden peittämällä hiekkakummulla, kihisten tykinputkien ja konekiväärinpiippujen suita.\nJäätymättömiä "ikkunoita" eli avantoja oli tehty shakkilaudan ruutujen tapaan bunkkereiden välisien suo-lampien jäähän. Ne oli peitetty öljyllä ja puuteroitu pakkaslumella. "Ikkunaan" putoamisen seuraamus oli varma kuolema. Sen lisäksi olivat tulipesäkkeet järjestetty siten, että niistä voitiin ampua ristitulta bunkkerien väliseen maastoon.\n(Kertomus jäähän sahatuista "ikkunoista" kuuluu Talvisodan lukuisien legendojen joukkoon, tosin ennenkuulemattomana asiana, poiketen täten esimerkiksi "kukushka-legendasta", johon törmäämme useinkin kertomuksen edetessä. Kranaattien puhkomiin avantoihin hukkuivat toki monet punasoturit mm. Taipaleenjoen rintamaosuudella, mutta kranaatit olivat useimmiten venäläisen tykistön ampumia. Suomentajan huomautus)\nPysähdyimme. 306. rykmentti komennettiin rintamalle. Divisioonamme kaksi muuta rykmenttiä ryhmitettiin reserviksi taaemmas. Kuten aina, oli "onni suosinut" juuri meitä. Aloimme kaivaa korsuja. Maa oli roudassa. Poterot piti räjäyttää trotyylilla. Kaadoimme mäntyjä korsujen katoiksi, koska puuta riitti tällä rintamaosuudella. Minulla oli jotain asiaa politrukille, jota aloin etsiskellä. Kuulin hänen menneen "töpinään" hakemaan votkaa patterin miehistölle. En ollut uskoa korviani: Raivoraitis politruk, joka oli pilannut uudenvuoden juhlintamme epäilyksillä, että olimme juoneet lasillisen mietoa viiniä mieheen, oli nyt noutamassa votkaa! Totta se kuitenkin oli: Meille alettiin jakaa sata grammaa votkaa päivittäin. Se lämmitti ja reipastutti meitä pakkasella, sekä rohkaisi taisteluissa.\nPari päivää etulinjaan tulomme jälkeen käski rykmentin tykistön komentaja tyköpuhutteli patterin kaikki upseerit käskynjakoon. Julistettiin, että hyökkäys vihollisen asemiin alkaisi seuraavana päivänä. Tänään piti jonkun divisioonan komentopaikan upseerin koota ryhmä nuorempia upseereita tiedusteluretkelle. Palasin patteriin käskemään joukkueeni varajohtajan ottamaan komennon poissaollessani. Kaksi viestimiestämme alkoi ronkua lupaa päästä mukaani "vilkaisemaan valkosuomalaisia". Suostuin vastahakoisesti. Ryhmä jalkaväen ja tykistön upseereita, 12 - 15 miestä, lähti leiristä metsään, pohjoisen suuntaan, kävellen jonossa pitkin kapeaa lumikinosten välissä kulkevaa polkua. Arvoltaan ylin upseeri johti; me muut seurasimme. Uteliaat viestimiehet tallustelivat hännillä.\nOikealla puolellamme oli jono kukkuloita, ja alaspäin viettävä laakson rinne vasemmalla sivustalla. Aamupäivä oli kaunis: Pakkasta, sininen taivas, aurinko paistoi, ja oli hiljaista. Ainoa ääni oli lumen narskunta anturoiden alla. Etenimme aina syvemmälle ja syvemmälle metsään. Enää en tiennyt, missä olivat asemamme, missä oli jalkaväki, missä etuvartiomme? Oli vain männikköä, luminietoksia ja petollinen hiljaisuus. Vaaran ja levottomuuden tunne alkoi kasvaa. Viestimiehet alkoivat jäädä jälkeen jonostamme. Ilmeisesti he ymmärsivät, että olimme kulkeutuneet visiitille suoraan suomalaisten keskelle. Metsä päättyi äkkiä pystyjyrkkään rotkoon, ja päädyimme aukealle. Rotkon pohjalla oli kapea jäätynyt joki, jonka yli kulki silta. Se oli suljettu suurista kivijärkäleistä koostuvalla panssariesteellä. Rotkon vastapäisellä reunalla, vajaan sadan metrin päässä kohosi betonibunkkeri, tähyämässä meitä ampuma-aukkojensa tykkien ja konekiväärien suilla.\nBunkkerin takana näimme muutamia miehiä kaivamassa lumeen yhdyshautaa. Olimme avomaastossa, suomalaisten bunkkerin aseiden ulottuvilla. Koko ryhmämme olisi voitu niittää yhdellä konekiväärin sarjalla. Meitä lähellä oli ahkio, jossa oli kirkkaansininen emalipata, joka erottui selvästi valkoisesta lumesta. Ilmeisestikin se oli jätetty aseiden kohdistuspilkaksi. Johtava upseerimme alkoi esitelmöidä käsillään viittilöiden: "Tykit täytyy ryhmittää tälle kohtaa, ampumaan suorasuuntauksella. Jalkaväki etenee laakson pohjaa myöten...", ynnä muuta samaan tapaan. Omat ajatukseni toimivat kuumeisesti: "Miksi suomalaiset eivät ammu? Näkevät meidät varmaan selvästi?!" Kaksi ryhmämme jäsentä erkani meistä, rohkaistuneina bunkkerin hiljaisuudesta, alkaen pudotella estekiviä alas sillalta. Johtava upseeri meni, mumisten strateegisia ohjeitaan, mutta bunkkeri pysyi vaiti: Miksi?\nSitten, äkkiarvaamatta, hiljaisuus repesi. Laukauksia kajahteli meidän takanamme. Katsoin taakse. Kauas taaksemme polulle jääneet viestimiehet paukuttelivat kivääreillään vasemmalle, laaksoon. Siellä vilkkui puiden välissä lumipukuisten hiihtäjien hahmoja. He olivat koukanneet taaksemme, aikomuksenaan sulkea perääntymisreittimme. Karjaisin: "SUOMALAISIA!" Koko ryhmä juoksi taaksepäin, juuttuen syvään hankeen. Nyt minulle selvisi se, miksi meitä ei ammuttu bunkkerista: Meidät haluttiin elävinä, sulkemalla paluureittimme. Mitäpä olisimme mahtaneet käsiaseillamme, syvässä lumessa kahlaten, kun suomalainen osasto konepistooleineen piirittäisi meidät? Puolet ryhmästämme tapettaisiin ja toinen puolisko vangittaisiin. Viholliset tarvitsivat tietoja hyökkääjien vahvuudesta, ja he kiduttaisivat niitä esiin eloonjääneistä. Onneksi suomalaiset hiihtäjät törmäsivät viestimiehiimme, jotka alkoivat ammuskelunsa. Suomalaiset eivät osanneet edes kuvitella, että vain kaksi punasoturia oli jäänyt (vahingossa) jälkeen ryhmästämme, jota ei seurannutkaan saattojoukkue. Siksi eivät hiihtäjät uskaltaneet sulkea mottia.\nRyhmämme palasi pikamarssia. Jotkut kiroilivat häpeilemättä, toiset olivat synkkiä ja vaitonaisia, ymmärtäen sen, kuinka tämä vetäytyminen olisi voinut päättyä. Eräs meistä nauroi hysteerisesti tapahtuneelle, salatakseen pelkonsa. Johtava upseeri yritti aloittaa puheensa uudelleen, mutta kukaan ei enää kuunnellut. Jokainen yritti päästä pois vaarallisesta korvesta mahdollisimman pian. Kun palasimme leirille, ei meitä vastassa ollut jalkaväen ampumaketju tai etuvartiomme, vaan kenttäkeittiö ja kokki, joka kauhoi lunta soppakanuunan pataan. Joku meistä mainitsi kokille, että on uhkarohkeaa tulla näin kauas eteen, kun suomalaisia on lähistöllä. "Mitä suomalaisia? Minä kolkkaan semmoiset soppakauhalla!" Sellainen uho oli tyypillistä miesten enemmistölle, kunnes olimme rypeneet perusteellisesti omassa veressämme. Tietenkään ei kukaan kiittänyt minua viestimiesten ottamisesta mukaan retkellemme, vaikka nuo soturit pelastivat henkemme. Tositoimet ja tosi vaara olivat vielä edessäpäin.\nLoppupäivä kului huomisen taistelun valmisteluissa: Tarkistin radiot ja kenttäpuhelimet. Meidät käskettiin vielä illalla komentajan luo "palaveeriin". Kun viimein yöllä palasin korsuumme, nostin ovena toimivaa pressua ja valaisin sisätilaa taskulampullani. Näky oli hirmuinen: Sotilaat lojuivat melkeinpä pinossa, ja hiekkaa valui katosta. Korsu oli liian ahdas. Menin yöpymään politrukin luokse. Hänellähän oli oma pyöreä pikkuteltta ja siinä kamiina. (Sanonta: "Herra on herra Helvetissäkin" lienee tunnettu myös Venäjällä, ainakin käytännössä. Suomentajan huomautus). Politruk oli "valmistautunut" huomiseen taistoon ompelemalla valkoisen kauluksen asepukuunsa. Asettauduin nukkumaan täysissä pukeissa lattialle, joka oli männynhavuilla peitettyä lunta.\nEnsimmäisen taistelun aamu: Minut määrättiin viestimiesteni kanssa seuraamaan tulenjohtojoukkueita, mukanamme radio- ja puhelinkalustolla lastatut kärryt, sekä valmistautumaan viestiyhteyksien perustamiseen niitä tarvittaessa. Metsän halki kuljimme jalkaväen perässä. Ensimmäinen kaatunut rykmenttimme sotilas makasi aukiolla. Se merkitsi, että suomalaiset olivat edenneet yöllä aukiolle ottamaan vastaan yksikkömme hyökkäyksen. Kaatuneen vieressä lojui luodin lävistämä kypärä, ja kaasunaamari, jonka "rokkatorvi" oli veren peitossa. Ensimmäinen kaatunut: Tulikaste oli alkanut! Etenimme metsäpolulla kohti eilen näkemäämme bunkkeria. Edestä kuului "URAA!"-huutoa, räjähdyksiä ja konekiväärin sarjoja. Näköpiiriin tuli ensimmäinen haavoittunut, äskettäin sidottuna, äänekkäästi vaikeroiden. Kenttäohjesäännön mukaan olisi haavoittuneet pitänyt evakuoida täydennysmiesten etenemisreitistä poikkeavaa kulkuväylää pitkin, ettei heidän näkemisensä näivertäisi hyökkäyshenkeä. Mutta kukapa ajattelisi tuollaisia pikkuseikkoja taistelutilanteessa?\nKuva: Kartta no. 4. Txt: Venäläisten eteneminen Kannaksella (punaiset nuolet). Musta yhtenäinen viiva Taipaleesta Suomenlahdelle on Mannerheim-linja. Sen läpimurtokohta kertomuksessamme lienee Muolaa. Helsinkiin oli vielä matkaa...\nKranaatinheittimen ammuksia alkoi tipahdella sinne-tänne meitä kohti. Räjähdykset nostattivat lumi- ja multaryöppyjä. Kävelin viestivälinekärryjen vasemmalla puolella, upoten ajoittain hankeen. Äkkiä sai jokin minut siirtymään kärryjen oikealle puolelle, vaikka polun reuna oli siellä vieläkin upottavampi. Muutamia askelia otettuani putosi kiljuen lentävä heittimen ammus juuri sille kohdalle kärryjen vasemmalle sivulle, missä olin äsken kävellyt. Ammus upposi syvälle hankeen, mutta jäi suutariksi. Jos olisin talsinut kärryjen sillä puolella, olisin kuollut varmasti. Toisellakaan puolella en olisi pelastunut, jos kranaatti olisi räjähtänyt. Onneksi eivät läheskään kaikki suomalaiset heitinammukset räjähtäneet. Myöhemmin kuulin, että Suomen läntiset liittolaiset olivat lahjoittaneet perivihollisillemme ammuksia omista ikivanhoista varastoistaan: "Ottakaa te nämä, jotka eivät enää kelpaa meille".\n(Suomalaisten heitinkranaattien suuri "suutarifrekvenssi" Talvisodassa on tunnettu tosiasia, mutta sen aiheutti kranaattien sytytinten sopimattomuus Suomen talviolosuhteisiin: Sytyttimet oli suunniteltu Ranskassa, vaikkakin yleensä valmistettu lisenssillä Suomessa. Konstruktio oli vääränlainen, "ylivarma", ajatellen toimivuutta pakkassäällä ja/tai ammuksen uppoamista syvään, pehmeään lumihankeen taikka hyllyvään rahkasuohon. Ensimmäisen maailmansodan ylijäämä-sytyttimet olisivat toimineet varmemmin, mutta Ranska ja Englanti tarvitsivat ne omaan käyttöönsä. Ja hyvin kelpasivat! Suomentajan huomautus).\nMikä sai minut siirtymään paikalta, johon kranaatti iski hetkeä myöhemmin? Ilmeisesti se oli vaisto, joka ohjaa eläimen lähtemään paikalta, josta metsästäjän luoti sen tavoittaisi. Näin on asia nähtävä.\nJalkaväki rynnäköi bunkkeria kohti suoraan edestäpäin, kärsien valtavan miestappion. Mutta ei sitä voitu myöskään myöskään kiertää ja vallata takaapäin, minne se ei olisi voinut tulittaa tykeillään ja konekivääreillään. Esimiestemme käskyjä ei saanut arvostella. He olivat erehtymättömiä kuin keisarinnat. Onnistuimme lopulta valtaamaan bunkkerin. Avuksemme tullut liekinheittimellä aseistettu panssarivaunu suuntasi tulisuihkunsa sen ampuma-aukkoihin. Suomalaiset pinkoivat pakoon. Heidän vetäytymistään jäi suojelemaan muuan pienikokoinen konekiväärimies, joka kiskoi aseensa bunkkerin katolle, saaden sankarikuoleman vastatessaan tuleemme. Kun jalkaväkemme eteni takaa-ajoon, minä juoksin tutkimaan bunkkerin sisäpuolta. Uteliaisuuteni miltei maksoi kalliin hinnan: Viereiset bunkkerit olivat yhä suomalaisten hallussa. Niistä avattiin tykkituli. Lukuisat kranaatit räjähtivät, tuottamatta onneksi vahinkoa bunkkerille. Sen paksut teräsbetoniseinämät oli päällystetty panssarilaatoilla, joiden alla oli vahvat iskunvaimennusjouset. Siksi siis eivät panssariammuksetkaan läpäisseet seinämiä, vaan ne kimposivat pois.\n(Vuonna 1981 ei ilmeisesti enää viljelty myyttiä "Mannerheim-linjan kumibunkkereista", vaan oli sepitetty todentuntuisempi legenda käsittämättömän suurten miestappioiden selitykseksi. Vieläkään ei tohdittu myöntää Puna-Armeijan esiupseerikunnan taitamattomuutta sodanjohtotehtävissä menetysten aiheuttajaksi, joten Maginot'n linjaan rinnastettu Mannerheim-linja lienee yhä käyttökelpoinen myytti. Ainakin neuvostovallan aikana unohtui fakta, ettei osin keskeneräinen Karjalan Kannaksen poikki kulkenut linnoite ulottunut Suomussalmelle, Kuhmoon, tai edes Ilomantsiin saakka. Suomentajan huomautuksia).\nKuva Lukinov-sivulla: Liekinheitin-panssarivaunu malli T-130, edelleenkehitelmä mallista T-26 B, "henkäilemässä". Lieskarin lyhyen kantaman takia oli näiden vaunujen taktinen arvo varsin vähäinen, ja kun polttopullo (nyky-latinaksi "Ampulla Molotovii") kolahti vaunun peräkanteen, oli sen miehistön kohtalo sinetöity. Suomen sotahistoria tuntee M. Lukinovin kertoman tapahtuman: T-26 B tai T-130 onnistui karkoittamaan miehistöt kahdestakin bunkkerista. Toinen tapaus sattui Muolaassa: Mahdollisesti juuri tekstissä kuvailtu.\nKaatuneiden sotilaidemme ruumiit makasivat bunkkerin edessä, jotkut kärventyneinä liekinheitinvaunun hönkäisyistä ja jotkut sen telaketjujen muhentamina. Vaunu ilmaantui avuksemme vasta jalkaväen rynnäkön jälkeen ja vyöryi vainajien yli. Näky oli hirmuinen. Pienen suomalaisen konekiväärimiehen ruumis lojui bunkkerin oviaukon edessä. Bunkkeria tutkimaan menevät sotilaamme potkivat vainajaa raivoissaan. Konekivääri makasi myös siinä. Se oli vanha; Maximin järjestelmää. Vilkaisin rekyylijousen suojukseen kaiverrettua leimaa: "Keisarillinen Tulan Asetehdas. 1915". Tällaisia ovat kohtalon kiemurat: Venäläiset aseet venäläisiä vastassa.\nOsa bunkkerin sisustuksesta oli kärventynyt liekinheittimen suihkusta. Huomasin kookkaan kuparikolikon pöydällä. Lienee ollut jonkun bunkkerin puolustajan onnenamuletti. Sieppasin sen ahnaasti. Se oli vanha ruotsalainen raha, leimanaan kolme kruunua. Bunkkerista poistuttuani rynnistin patterinpäällikön luo, kiljuen: "Katsokaa, mikä löytö! Vanha ruotsalainen kolikko; kai 17. vuosisadalta, ellei Kustaa Vaasan kaudelta!" Patterinpäällikkö otti rahan, vilkaisi sitä, ja heitti sen lumikinokseen. "Teidän ei ole sallittua pitää hallussanne ulkomaanvaluuttaa!" - hän esitelmöi ja käveli pois mahtipontisena. Olin raivoissani. Yli 40 vuotta myöhemminkin, ja vaikka monia tapauksia on sattunut ohikuluneena aikana, olen yhä kiukuissani tuolle vajaamieliselle patterinpäällikölle, ja loputtomasti murheellinen tuon kolikon takia, joka olisi ollut arvokas numismaattisen kokoelmani täydennys, ja unohtumaton sotamuisto.\nTulikasteemme päivänä saapuivat monet muutkin toverit, eivätkä vain bunkkeria kohti rynnistäneet jalkaväkimiehet, matkansa päähän, vain "mentyään vilkaisemaan suomalaisia". Patterimme taisteluväline-aliupseeri, jolla ei ollut ehdottomasti mitään tekemistä etulinjassa, edesmeni tällä tavoin. Kun häntä kannettiin pahoin haavoittuneena ohitsemme, hän kirkui patterinpäällikölle paleltuvansa kuoliaaksi. Todellakin; pakkanen oli sellainen, ettei hirmuinenkaan haavoittuminen yksin ollut kohtalokas, vaan se, että haavoittunut jouduttiin riisumaan pakkassäällä haavan sidontaa varten. Ase-aliupseeri kuoli kenttäsairaalassa seuraavana päivänä. Lukuisat patterimme miehet saivat osumia myös työntäessään tykkejä eteenpäin suorasuuntausammuntaa varten.\nKerrotaan, että ennen ensimmäistä taistelua oli joku jalkaväen komissaari puhunut sotilaille, joiden oli edellytetty rynnäköivän bunkkeria kohti, kutsuen heitä sankaritekoihin. Kun rynnäkkön oli alkamassa, alkoi komissaari hyvästellä kuolemaan meneviä, mutta sotilaat vaativat: "Lähtekää itsekin mukaamme, toveri komissaari!" Näin itsekin tuon komissaarin ruumiin, joka lojui suullaan sotilaiden ruumiiden seassa. Tunnistin hänet manttelin tampin kullatuista napeista. Tuon päivän taistelun jälkeen vain jalkaväki eteni perääntyviä suomalaisia seuraten. Patteri jäi asemiinsa. Ensimmäistä kertaa jouduimme yöpymään paljaan taivaan alla, istuen nuotioiden äärellä, koska korsumme olivat täynnä haavoittuneita. Se tarkoitti, että kenttäsairaalakin oli täpötäynnä. On muuten perin hankalaa nukkua istuallaan pakkasyönä nuotiolla: Etupuoli paahtuu, selkäpuoli paleltuu. Kun torkahdat, kallistut tuleen päin: Vaatteesi syttyvät palamaan. Saatanallista sotaa!\nOlimme alkaneet edetä taistellen. Vetäytyvät valkosuomalaiset ylläköivät tappioita tuottaen, polttivat kaikki rakennukset ja kylvivät miinoja kaikkialle. Nopean perääntymisen aikana he polttivat navetat, joissa karja oli vielä sisällä. (Eläimet tosin ammuttiin parsiinsa ja pilttuisiinsa. Suom. huom.). He tappoivat koirat, jotka eivät suostuneet lähtemään poltettavista taloista. He virittivät miinoja pakoreittinsä tienvierille. Kun nuo polut levennettiin kuorma-autoilla ja panssarivaunuilla kuljettaviksi teiksi, alkoivat räjähdykset. Kevyet hiihto-osastot ahdistelivat meitä ahkioissa kuljettamillaan kranaatinheittimillä. Samanlaisissa ahkioissa he kuljettivat pois kaatuneensa ja haavoittuneensa. He käyttivät hyväkseen metsämurroksia ja kaikenlaisia luonnollisia esteitä, kuten graniittilohkareita, joita siellä olikin runsaasti. (Kaikki ne eivät olleet luonnon luomia "pirunpeltoja", vaan Kannaksen linnoittajien paikoilleen asettamia panssariesteitä. Suom. huom.).\nHe avasivat väijyksistä sarjatulen, tuottaen raskaita tappioita etummaisille osastoillemme. Kun saimme paikalle tykistöä, ampumaan suorasuuntauksella, he vaihtoivat asemiaan, ilmaantuen sivustoillemme, ja kaikki alkoi uudestaan. Sitten he häipyivät äkkiä metsään, yllättääkseen meidät marssireitillämme seuraavan murroksen luona. Perääntyvä vihollinen ei jättänyt jälkeensä vain miinoja, vaan myös värikkäitä lentolehtisiä, jotka erottuivat selvästi lumesta. Lehtisten teksti oli naiivia, kuin vajaamielisille tarkoitettua. Uhattiin, että maailman valtiot ryntäävät pian meitä vastaan. Toiset suostuttelivat meitä heittämään pois aseemme ja palaamaan kotiin, kaipaavien perheidemme luo, jne. Selvästikin venäläisten valko-emigranttien sepitelmiä: Luulivat sotureittemme jääneen vallankumousta edeltäneen kylä-yhteisön sivistystasolle.\n(Otaksuma piti paljolti paikkansa! Jonkun emigrantin laatima oli ainakin suomalaisten avokätinen tarjous ostaa aseita venäläisiltä "loikkareilta". Lentolehtisen tekninen sanasto oli jouduttu nyhjäisemään tyhjästä: Esimerkiksi konepistooli oli "pika-ampumarevolveri". Uudissana huvitti venäjänkielen taitavia suomalaisiakin. Venäjälläkin tosin väiteltiin vielä vuonna 1943, onko asetyyppi "pistoljet pulemjot" vaiko "avtomat". Ainoa säväyttävä lehtinen oli kolkko kuva jäätyneestä vainajasta, tekstinä kaksi sanaa: "BJELAJA SMJERT!" = "Valkoinen Kuolema!". Se on eräs propagandan historian hienoimpia älynväläyksiä.\nEtenkin Jatkosodan aikana luopuivat suomalaiset pitkistä julistuksista lentolehtisissään. Kaksi silmiinpistävää sanaa: "VALKOINEN KUOLEMA", ja kuva osittain lumen peittämästä toppatakkisesta vainajasta ovat propaganda-asiantuntijoiden mukaan iskevin oivallus kautta aikojen, yleismaailmallisestikin, lentolehtis-propagandan alalla. Alarivien teksti, jonka muutamat uskalikot lukivat ankaran rangaistuksen uhallakin, on seuraavansisältöinen: "Ette pysty vastustamaan tätä vihollista - pakkasta. Ette voi nähdä sitä, mutta se saartaa teidät kaikkialla." Vain yksinkertaisiin konkreettisiin tosiasioihin perustuva propaganda on todella tehokasta\nYleisesti katsoen ei lentolehtis-propaganda tehonnut: Venäläiset lehtiset, joita tiputeltiin suomalaisten puolelle, olivat - jos mahdollista - vielä naiivimpia ja todellakin kuin vajaajärkisille metsäläisille tai pelokkaille pikkulapsille osoitettuja. Jo pelkästään painopaperin laadusta osattiin tehdä johtopäätöksiä rajantakaisesta elintasosta. Suomentajan huomautus).\nTaistelua johdettiin ensisijaisesti päiväsaikaan. Toimeliaisuus venyi kuitenkin yöhön asti: Silloin alkoi viestimiesten työ. Pimeyden suojassa meidän piti kelata talteen vanhat kenttäkaapelit ja luoda yhteydet uusista tykistöasemista rykmentin sekä tykistön johdon komentopaikkoihin. Kaiken piti olla valmiina aamuksi. Yö oli uneton tällaisessa työssä, ja taistelu alkoi taas aamulla. Kuinka nukkua, kun yhteydet katkeilivat aika-ajoin? Oli tietenkin öitä, jotka saatoimme nukkuakin nuotion äärellä istuen, tai parhaassa tapauksessa palaneen talon tuhkissa maaten. Tulipalon kuumentama maapohja pysyi lämpimänä parin vuorokauden ajan, mutta ei kauempaa.\nPääsääntöisesti käytimme puhelinyhteyksiä. Radio oli epäluotettava. Radiolaitteemme (6 PK) olivat kömpelöitä ja heikkotehoisia. Lähetykset ulottuivat vain lähietäisyyksille ja lukuisat häiriöt keskeyttivät ne usein. Lisäksi jouduttiin kaikki lähetykset salakirjoittamaan ja tulleet viestit avaamaan selväkielisiksi. Tämä haittasi radioviestinnän joustavuutta.\nToinenkin ongelma oli odotettavissa: Kenttäpuhelinten kaapeli alkoi kulua loppuun nopeasti, katkeilla ja vaurioitua muutenkin. Sitä oli aina vähemmän ja vähemmän. Rykmentin viestintäpäällikkö tarvitsi tapsia omaan käyttöönsä, eikä voinut auttaa meitä. Kaapelia oli pian niin niukalti, että joidenkin lohkojen tykit jouduttiin työntämään esiin tuliasemistaan ja tulittamaan suomalaisia suorasuuntauksella, uhmaten vihollisen konepistoolitulta. Monia tykkimiehiämme kaatui turhaan. Pian saatoimme vetää vain yhden puhelinlinjan patterinpäällikön komentopaikalta tuliasemaan. Viestimiesten työ helpottui. Patterinpäällikkö löysi kuitenkin puuhaa työllistämisekseni. Patteri oli kärsinyt raskaita tappioita. Sen kaksi jaosta oli fuusioitu yhdeksi, koska neljästä tykistä vain kaksi oli toimintakelpoisina. Kaksi oli silpoutunut romuraudaksi. Miesvahvuuskin oli puolittunut.\nFuusioitua jaosta johti nuori ukrainalainen aktiiviupseeri, luutnantti Kapshuk. Eräänä yönä minut herätti päivystävä puhelinoperaattori: "Patterin päällikkö soittaa". Nostin luurin. "Tiedättekö, että luutnantti Kapshuk on kaatunut?" En tiennyt. "Otatte jaoksen komentoonne. Sen on oltava taisteluvalmiudessa aamulla. Jaoksenne varajohtaja voi hoitaa yhteyksien ylläpidon!" Seuraavan päivän aamuna olin jo tykkiasemassa jakelemassa tulikomentoja. Patterinpäällikkö suuntasi tulta puhelimitse tulenjohtopaikaltaan.\nSeisoin tykkien takana, samoilla jalansijoilla missä Kapshuk oli seissyt muutamia tunteja sitten, kaatumiseensa asti. Eilen hän oli vielä punaposkinen ja hilpeä. Nyt hän makasi lähistöllä, kiedottuna veritahraiseen kenttähuopaan, odottamassa rekikyytiä kenttäsairaalan takamaastoon, missä suomalaiseen routaiseen maaperään räjäytettiin kuoppia trotyylilla ja vainajia haudattiin niihin. Kaikki oli äärimmäisen yksinkertaista ja väistämätöntä kuin itse kohtalo.\nKuva Lukinov-sivulla: 76.2 mm rykmentinkanuuna malli 1927/39 tuliasemassa. Mallikohtaiset tunnisteet: Paksut kumirenkaat, pyörien "pölykapselit" ja putkea ympäröivä vaippa. Arkistokuva lienee otettu vasta Suuren Isänmaallisen Sodan (1941 -45) aikaan, koska tekstissä mainitaan tykkien hevosvetoisuus: Talvisodassa käytetyt rykmentinkanuunat olivat enimmäkseen alkuperäistä mallia 1927.\nTulijaoksen miehet olivat alakuloisia. He tottelivat käskyjäni mekaanisesti kuin robotit, ja välttivät katsomasta siihen suuntaan, jossa heidän edesmennyt johtajansa lepäsi. Omasta kohdastani mainitsen, etteivät "ylennykseni" päättyneet tähän. Miehistö- ja upseeritappiomme olivat sitä luokkaa, että taisteluiden lähetessä päättymistään olin nimitettynä jo patterin varapäälliköksi: Joutuisin päällikön tehtäviin, jos hän tulisi sotatoimikelvottomaksi tavalla tai toisella. Onneksi tätä ei tapahtunut. Tammenlujaa, korskeaa patterinpäällikköämme oli vaikeaa lyödä laudalta.\nSodan vielä jatkuessa sain kirjeen äidiltäni kotoa. Hän kirjoitti, että minulle oli tullut käsky ilmoittautua sotilaskomissariaatissa, uhkaavan peräkaneetin kera: "mukananne kaikki henkilökohtainen omaisuutenne". (Stalinin valtakaudella se merkitsi lähtöä Vankileirien Saaristoon, mutta upseerille joutumista "fyysisesti eliminoitavien kansanvihollisten" kastiin ja piippujen eteen. Puna-Armeijan ruotuja harventaneet "puhdistukset" olivat käynnissä, joskin laantuneina, aina v.v. 1941 -45 sotaan asti. Suomentajan huomautus). Äiti meni komissariaattiin käskykirjeen kera ja selitti, että hänen poikansa oli pantu liikekannalle jo puoli vuotta aiemmin. He ottivat käskykirjeen ja ilmoittivat, että "on tapahtunut jokin erehdys".\nMuutamia päiviä myöhemmin he tulivat yöllä suorittamaan kotietsintää. Raastoivat vanhan äitini vuoteestaan, alkaen kysellä, että missähän hänen poikansa mahtaa oleilla? Samaan aikaan alkoivat toiset kurkistella kursailematta sängyn alle, WC:iin ja kylpyhuoneeseen. Äiti kiukustui: "Minunhan kuuluisi kysyä teiltä, missä poika majailee! Mobilisoitte hänet jo viime syksynä. Hän tappelee reilusti rintamalla, eikä kuljeskele öisin nuuskimassa ihmisten sängynalustoja!"\nKuva Lukinov-etusivulla: Tykistön aliluutnantti MIHAIL LUKINOV univormussa. Mahdollisesti juuri tämä kotietsinnässä huomattu valokuva ja kenttäpostin leimaamat kirjekuoret pelastivat tarinamme kertojan äidin pahoilta vaikeuksilta. M. Lukinov ylennettiin luutnantiksi Talvisodan aikana ja nimitettiin patterin varapäälliköksi, kun viimeinenkin jaoksenjohtajana toiminut ammattiupseeri oli kaatunut.\nYöhiippailijat huomasivat nyt piirongin päällä valokuvani, jossa poseerasin sotilaspuvussa, tykistön aliluutnantin kaluunat kauluksessa, ja muutamia kirjeitä, joissa oli kenttäpostimerkit sekä armeijan kenttäpostikonttorin leimat. Yövieraat vetäytyivät häpeissään, unohtaen tietystikin pyytää anteeksi. Sellainen oli asioiden tila Baumanin Sotilaskomissariaatissa, Moskovan kaupungissa...\nEräänä aamuna lähdin patterista etuasemiin, patterinpäällikön tulenjohtopaikalle. Tie kulki metsän halki, sillä hetkellä autiona. Tapasin erään sotilaan. En tuntenut häntä, koska olimme saaneet määräyksen poistaa arvomerkkimme ja aselajitunnuksemme. Lähestyin häntä ja kysyin tuttavallisesti: "No, kuinkas hommat sujuvat? Hiljaista kai?" Hän väänsi naamansa halveksuvaksi ja kysyi: "Mikäs jäbä sinä olet? Pelkuriko?" Poltin hihani ja vastasin myös kysymykseen kysymyksellä: "Enpäs tiedä, kumpiko pelkää enemmän? Hänkö, joka kävelee kohti etulinjaa, vaiko se, joka rynnii sieltä poispäin?" Kuulin ruokottoman kirouksen vastaukseksi: Muukalainen kai esitteli sillä tavoin itsensä.\nPatterin päällikön kanssa oli myöskin kahnauksia. Kerran, kun olin metsään ryhmitetyssä patterissa, hän kutsui minua puhelimitse saapumaan aukiolle. Edessämme, aukealla paikalla oli mäki, jonne jalkaväkemme oli aikeissa rynnäköidä. "Vetäkää kaapeli tuonne mäelle! Menkää sinne johtamaan tulta", komensi päällikkö. "Suomalaiset ovat vielä siellä", vastasin, tähyten kiikarilla. "Kun mäki on vallattu, menen sinne puhelinmiehen kanssa ja vedämme tapsin". Patterinpäällikkö komensi karskisti: "Menette NYT!". Hänen kätensä liikahti äkkiä kohti avattua pistoolikoteloa. Se kiukustutti minut: Hänhän uhkaili minua, kun metsä ympärillämme oli täynnään luotien räikkynää ja heitinkranaattien vinguntaa. "Toveri yliluutnantti! Minä toistan, että tottelen käskyänne heti kun jalkaväki on vallannut mäen. Mitä taas pistooliinne tulee, on minullakin samanlainen. Ellette malta odottaa, mennään sinne yhdessä! Kuve-aseillemme on varmaan käyttöä siellä!" Päällikkö ei jostain syystä mieltynyt ehdotukseeni, vaan oli vaiti. Palasin asiallisiin aiheisiin: "Sallinette minun komentaa ensiksi patterin edetä tälle aukealle? Muutoin emme saa aikaan tulikantaa". Päällikkö vastasi: "Tehkää niin", rauhoittuneena ja ymmärtäen menneensä liian pitkälle. Hän käveli paikalta - mahtipontisena, kuten aina.\nVihollinen oli miltei vailla ilmavoimia, tai ne eivät olleet aktiivisia rintamalohkollamme. Vain kerran näin, kuinka omia asemiamme kohti hyökkäsi useita suomalaisia meidän U-2:tamme muistuttavia koneita, jotka pudottivat jonkinlaisista kranaateista koostuvia nippuja. Koneiden siipiin oli maalattu mustat ristit siniselle taustalle. Jostain syystä emme tosin nähneet koskaan omiakaan ilmavoimiamme.\n(Tällä kohtaa näyttää kertojan muisti lakkoilevan. Suomen ilmavoimien tunnus oli jo vuodesta 1918 sininen hakaristi valkoisella pohjalla. "Kranaattiniputkin" hämmästyttävät: Venäläisillä itsellään oli käytössään "Molotovin leipäkori", eli rypälepommisäiliö, joka sirotteli pienikokoisia palopommeja, mutta se oli käyttökelpoinen vain asutustaajamien terroripommituksiin, jolloin osumatarkkuudella ei ollut kovin suurta väliä. Suomalaisilla ei ollut varaa moiseen tuhlailuun. Suomentajan huomautus).\n"Kukushkat" (= "käki") eli puista ammuskelevat sala-ampujat kiusasivat meitä pahoin. Perääntyvät suomalaiset asettivat heitä puihin, varustettuina konepistoolilla ja suurella patruunamäärällä. Jotkut heistä ampuivat ja pakenivat suksilla, jotka oli jätetty puun juurelle. Toiset jatkoivat tulitustaan omaan loppuunsa asti, kunnes heidät ammuttiin alas ja lopetettiin maassa raivon vallassa. Toisinaan ryhmitettiin neljä "kukushkaa" neliönmuotoiselle metsäalueelle, nelikulmion kärkiin. Jokainen sen sisäpuolelle tulija kaatui väistämättömästi. Ampujia oli vaikea pudottaa, koska he keskittivät neljän konepistoolin sarjatulen yhteiseen maaliin tällaisen uhkayrityksen havaitessaan. Sala-ampujat vaihtoivat asemiaan öisin, siirtyen seuraavaan "nelikulmioon".\nJoiltain "kukushkoilta" suomalaiset riisuivat saappaat, ennenkuin asettivat heidät puuhun, etteivät sala-ampujat voisi paeta. Jalkojen ympärille kiedottiin jalkineiden tilalle huopa. Sattuipa tapaus, että rykmenttimme sotilaat näkivät kukushkan istuvan puussa. Heti kun häntä alettiin tulittaa, hän heitti aseensa ja jalkojaan suojanneen huovan alas. Huomattiin, että tämä kukushka oli nuori, punatukkainen, kalmankalpea tyttö. Miehet säälivät häntä. Kun hänelle annettiin lämmitetyt huopatossut, ja hän ymmärsi, ettei häntä aiota tappaa, hän itki. Miesten sydämet sulivat, ja tyttö lähetettiin koskemattomana mutta vartioituna rintamamme taakse.\n(Nyky-historioitsijan huomautus: Maininnat naispuolisesta sala-ampujasta ja bunkkereista, joiden seinät oli paneloitu ammukset kimmahduttavilla jousikiinnitteisillä panssarilaatoilla, ovat sangen mielenkiintoisia: Niistä nähdään, että jopa valistuneet ihmiset uskoivat noina aikoina, ja uskovat yhä vieläkin, noihin myytteihin. Bair Irintshejev).\nYleisesti katsoen oli muonitus moitteetonta taisteluiden aikanakin. Kenttäkeittiöt, täynnä keittoa tai puuroa, tulivat etulinjaan asti, ravitsemaan jokaisen läsnäolijan. Kokit kiiruhtivat jakelemaan kaiken muonan ja poistumaan samaa tietä kuin olivat tulleetkin, kranaatinheitintulen saattelemina. Heitä oli kielletty palaamasta "töpinään" mukanaan tähteeksi jäänyttä ruokaa. Kokkien kertoman mukaan oli eräs heistä ammuttu siltä seisomalta, kun hän tyhjensi soppakanuunansa pataa lumihankeen, päästäkseen pois etulinjasta mahdollisimman pian. Tietenkin oli myös sellaisia päiviä, jolloin sulattelimme lunta mauttomaksi "hopeateeksi", lämmitimme jäähuurteista vuokalimppua savuavan nuotion yllä, ja keitimme vehnätiivistettä "sellupuuroksi" kenttäpakeissamme.\nRykmenttimme iski syvän, kapean kiilan vihollisen asemiin. Valtaamatta jääneet bunkkerit oikealla ja vasemmalla sivustallamme tarjoilivat usein ristitulta. Sivustat olivat heikosti vartioituja. Meillä oli vain pikakiväärejä, ryhmiteltyinä harvakselti. Yhtenä yönä, kun olin nukkumassa sotilaideni kanssa taivasalla hankeen levitetyillä pahnoilla, aloitti pikakivääri tulituksen lähistöllä. Ponkaisin pystyyn ja juoksin ampujan tuliasemaan. Oli pilkkopimeää. Kysyin, miksi hän oli ampunut. Sotilas oli aluksi vaiti, mutta mutisi sitten: "Vaikka en ampuisikaan, ne tulevat tänne joka tapauksessa."\nKireän pakkasen aikaan meille upseereille jaettiin valkoiset lammasnahkaturkit. Pian ne kuitenkin koottiin pois. Suomalaiset tarkk'ampujat ryhtyivät "poimimaan" upseereita. Eivätkä vain snaipperit, vaan myöskin suomalaiset hiihtäjät, puettuina Puna-Armeijan univormuihin, menivät asemiimme, puukottivat upseerit, ja häipyivät. (Lumipukujen alta näkyvät univormut olivat todennäköisemmin Suojeluskunnan kuin neuvostoarmeijan asepukuja. Niiden erottaminen toisistaan heikossa valaistuksessa ei ollut helppoa. Väittämä vihollis-univormujen väärinkäytöstä voi olla myös eräs "Talvisota-legenda", kun taas valkoturkkisten upseereiden puukotuskertomukset eivät ole pelkkää mytologiaa. Suom. huom.). Tämän takia meitä käskettiin riisumaan myös arvomerkit kaulusten nipukoista ja hihansuiden punaiset "jämät", sekä pitämään upseerivyömme visusti manttelin peitossa.\nKerran minut käskettiin ottamaan mukaani puhelinmies ja, kun puhelinlinja oli vedetty jalkaväen komentokorsuun, viipymään siellä, käskemässä patteria tulittamaan tarpeen vaatiessa. Komentopaikka oli matala korsu, jonka lattia oli peitetty pahnoilla. Kaikki istuivat lattialla. Patterinpäällikkö soitti minulle pian yhteyskokeilun jalkaväen puhelimeen. Vaikka olin pukeutunut tavalliseksi sotamieheksi, ojensi jalkaväen puhelinmies luurin minulle: "Toveri luutnantti; tämä on teille!". Kysyin, mistä hän tiesi sotilasarvoni. Vastaus: "Te puhutte eri tavalla". Niin, onhan meillä sananparsi: "Pappi tiedetään papiksi vaikka sen lumppuihin pukisi".\nNaapuriyksikössä sattui tapaus, että muuan venäjäntaitoinen Puna-Armeijan univormuun pukeutunut suomalainen tuli hiihtäen kenttäkeittiölle. Kokki ei tuntenut häntä, ja sanoi voivansa antaa ruokaa vain komissaarin luvalla. "Missäpä komissaari?", kysyi suomalainen. Kokki osoitti komissaaria, jonka yllä oli arvomerkitön sotamiehen mantteli. Valkosuomalainen hiihti hänen lähelleen, pisti kuoliaaksi puukolla ja hiihti karkuun.\n(Tämä tarina voi olla "Talvisota-legenda"! Tällaiset myytilliset kertomukset koskevat aina NAAPURIyksiköissä sattuneita tapauksia. Lähisukua nykyisille "urbaanilegendoille", jotka ovat niiden jatkumo. Suomentajan huomautus).\nTunnetaan moniakin tapauksia hirmuteoista, jolloin suomalaiset käyttivät puukkojaan haavoittuneiden punasoturien lahtaamiseen, ennenkuin nämä oli ehditty noutaa taistelukentältä. Itsekin näin monia sotureitamme makaamassa aukiolla. Heitä ei voitu lähestyä "kukushkoiden" tulituksen takia. Jos joku heistä yritti nousta, häntä kohti ammuttiin aarniometsän puista. Muuan haavoittunut sotamies kertoi, kuinka hän makasi haavoissaan välimaastossa taistelun jälkeen. Eräs suomalainen hiihti hänen ylitseen ja sanoi venäjäksi: "Sielläkös makaat, Iivana? Nooh, jatka matkaa!". Hyvä, ettei valkosuomalainen lopettanut häntä, koska sellaista sattui monissa vastaavanlaisissa tapauksissa.\nPatterimme tappiot olivat huomattavat. Muistan erään viestimieheni, nuoren pojan, joka oli juuri valmistunut koulusta. Hän oli etevä piirtäjä, epäilemättä lahjakas, ja haaveili opinnoista Taideakatemiassa. Juttelin usein hänen kanssaan, katsellen hänen piirustuksiaan ja auttaen häntä neuvoillani. Olin loputtoman murheellisen kun hän haavoittui, ja kuoli kenttäsairaalassa. Jalkaväen tappiot olivat vieläkin raskaammat. Murhenäytelmiä nähtiin monta: Kerrottiin eräästä luutnantista, joka haavoittui kasvoihin, menettäen molemmat silmänsä. Ei ollut aikaa ottaa pois hänen kuve-asettaan tupesta. Hän ampui itsensä juoksuhaudassa, ymmärrettyään tulleensa sokeaksi.\nYhtenä iltana kävelin taas korven halki, tarkastaen aiemmin asetettua puhelintapsia. Ylitin pienen aukion, tullen jälleen metsään. Etulinja oli jossain lähellä. Kuu loisti kirkkaana, sokaisten silmäni, ja hanki säkenöi. Metsään tultuani törmäsin lumipukuiseen mieheen, niin odottamatta ja lähellä, että saatoin tönäistä häntä rintaan kädelläni. Sydämeni seisahtui hetkeksi kauhusta. Äkillinen rivo kirous kuulosti korvissani taivaallisilta sulosoinnuilta: "Job tvaju maatj, prastitutka!". Venäjää! Meikäläinen! Hän oli meidän tiedustelijamme, joka oli päättänyt jäädä odottamaan, nähdessään minut ylittämässä aukiota. Vihollinenhan ei ampunut kranaatinheittimellä yksinäistä kulkijaa, mutta kaksi olisi jo "riittävän arvokas maali".\n(Suomalaisilla ei tosiasiassa riittänyt krh:n ammuksia tuhlattaviksi yhdenkään laukauksen vertaa vihollisryhmää pienemmän maalin ahdisteluun, ellei sotasaaliiksi oltu saatu 50 mm pienoisheittimiä ja runsaasti ampumatarvikkeita. Suom. huom.).\nOn toinenkin mieleen jäänyt tapaus: Miehitettyämme toisen tulenjohtopaikan käski patterinpäällikkö minua puhelimitse tulemaan patterilta luokseen. Tj-asemaan hän oli tullut yöllä jalkaväkeä seuraten. Päivän mittaan tilanne muuttui. Marssireitti ylitti eräässä kohdassa jäätyneen joen. Jäätietä tulitti suomalainen sala-ampuja. Hän asettautui kallioluodolle keskelle jokea ja ampui konepistoolillaan jokaista, joka yritti ylittää jäätien. Ampujaa ei voitu saartaa, koska hän pystyi tulittamaan lähes kaikkiin suuntiin. Suuret kivijärkäleet suojelivat häntä luodeilta. Monet sotilaat ja upseerit, joiden olisi pitänyt ylittää joki, ruuhkautuivat metsään joen molemmin puolin.\nKerta kerran jälkeen joku rohkaistui juoksemaan joen vastarannalle luotisadetta uhmaten, onnistuenkin. Mutta tapahtui myös, että juoksijoita sortui jäälle haavoittuneina. He joutuivat ryömimään vastarannalle. Ainoan suojan tarjosi juoksijoille palanut neuvostolainen panssarivaunu keskellä jokea. Tietenkin olisi tuosta vitsauksesta tehty loppu pikaisesti, jos käytössämme olisi ollut kranaatinheitin. Mutta heitinkalustoa ei ollut: Kukaan ei ollut huolehtinut siitä. Minäkin jouduin vuorollani "kujanjuoksuun". Sala-ampuja tulitti kahden laukauksen sarjoja. Lymysin joenrantaa lähimmän puun takana. Kun sarja oli ammuttu, juoksin vaununraadon suojaan. Heti sinne päästyäni alkoivat luodit kilahdella vaunun kylkeen. Henkeä haukkoen odotin seuraavaa sarjaa, ja juoksin sen päätyttyä loppumatkan. Se oli alkumatkaa pidempi, joten ehdin hädintuskin turvaan vastarannan ensimmäisen puunrungon taakse. Huhhuh..!\nUseita päiviä myöhemmin, kun suomalaiset oli häädetty pois, ja olimme hinaamassa tykkejä tuota kirottua jäätietä pitkin, poikkesin vilkaisemassa luotoa. Siellä oli potero, kaivettuna kivijärkäleiden ympäri ja alle, katettuna männynoksilla; ampuma-aukko jäätielle päin. Tyhjiä "URHEILU"-savukerasioita lojui ympäriinsä, ja läjäpäin tyhjiä messinkihylsyjä. Niidenkin patruunoiden, joiden luodeilla sala-ampuja oli tavoitellut minua. Että sellaista "urheilua"..!\nEnnen taisteluiden alkua meille oli julistettu, että divisioonamme kolmesta rykmentistä kukin joutuisi taistelemaan kymmenen päivän ajan vuorollaan. Kuinka odotimmekaan ensimmäisten kymmenen vuorokauden päättymistä. Odottelimme, hukkumaisillamme omiemme vereen, ja lähettäen tovereitamme kenttäsairaalaan tai hautausmaahan. Mutta, voi! Vaihtoa ei kuulunutkaan kymmenen päivän kuluttua! Kun divisioonan komentaja huomasi 306. rykmentin suuret menetykset, hän päätti, ettei sallisi kahta muutakin rykmenttiä tuhottavan samaan tahtiin. Muutettuaan alkuperäistä päätöstään, hän saneli: "Kunhan olen kuluttanut JR 306:n loppuun, voin sitten harkita vaihtoa". Todellakaan; meitä ei päästetty lepovuoroon ennenkuin sota loppui, ja siksi olimme niin loppuunkuluneita, että jäljelle jäivät vain "sorkat ja sarvet".\nTämä kauhu ja nämä loputtomat taistelut kestivät vielä 22 päivän ajan. Muutuimme jonkinlaisiksi puolieläimiksi; pakkasenpuremiksi, likaisiksi, täiden kalvamiksi ja parrakkaiksi. Vaatteemme olivat leirinuotioiden reikäisiksi kärventämät, emmekä osanneet sanoa lausettakaan ilman säädytöntä kirosanaa. Kaatumisen tai haavoittumisen vaara oli alinomainen. Äkkiä, 11. maaliskuuta, ellen muista väärin, rynnisti muuan radistini tuomaan sävähdyttävää uutista. Hän oli vastaanottanut vahingossa radiosanoman: "On allekirjoitettu aseleposopimus!". Juoksin politrukin teltalle uutisineni, mutta tämä mylvi minulle: "Ei pidä uskoa kaikenlaisia Hevosmiesten Tietotoimiston huhuja, eikä ainakaan levittää niitä edelleen!"\n(Tuo päivä oli 12.03.1940, eli kertojan almanakka oli hiukan sekaisin! Helsinkiin oli vielä pitkä matka, eli tavoite saavuttamatta ja alkuperäinen käsky täyttämättä, mikä kai huolestutti politrukkia?! Työläisten ja Talonpoikien Punaisen Armeijan taistelumoraalin ja sota-uljuuden ylläpito oli poliittisten upseerien vastuulla, eikä Isä Aurinkoinen olisi armollinen niille, joiden epäiltiin luumuilleen velvollisuuksistaan. Suomentajan huomautus).\nTällainen uutinen ei kuitenkaan pysynyt kauaa salassa. Jotkut kyselivät minultakin vahvistusta, mutta vastasin, ettei minulla ollut virallista tietoa. Seuraavan päivän aamu koitti. Jokainen odotti jotain tapahtuvaksi. Patterinpäällikkö soitti etummaiselta tulenjohtopaikalta: "Valmistautukaa ampumaan!" Välitin käskyn: "Tykkimiehistöt! Tykkien taakse tulivalmiuteen! Tuokaa ja puhdistakaa ammukset!" Sotilaat liikkuivat vastahakoisesti. Joku urputti: "Siinä sun rauhasi!" Patterinpäällikkö luetteli maalin koordinaatit. Tykit suunnattiin. Sitten: "TULTA!" ja jälleen "TULTA!". Suomalaiset alkoivat vastata raskaalla kranaatinheittimellä. Yksiin hevoskärryihin tuli täysosuma. Hevosparan vatsa repesi auki, ja se sotkeutui omiin suoliinsa. Hirmuinen näky! Mutta patterinpäällikkö jatkoi komenteluaan tulenjohtopaikalta: "TULTA!"..."TULTA!"...\nKello kymmenen aikoihin aamulla (klo 9 Suomen aikaa) saapui ratsumies täyttä laukkaa taakse johtavaa tietä pitkin, kiljuen jotakin ja heiluttaen kirjekuorta, lähemmäs ja lähemmäs. Tunnistimme rykmentin komentopaikan lähetin, lyhytkasvuisen hauskan sotamiehen, joka oli käynyt patterillamme monet kerrat. Hän karjui: "TULI SEIS!" Ja mitä sitten tapahtuikaan? Jotkut huusivat: "URAA!" Jotkut pussailivat tovereitaan. Muutamat itkivät. Monet tyytyivät heittäytymään hankeen. Otin kirjekuoren vapiseviin käsiini. Se ei ollut suljettu eikä sinetöity. Siinä oli tulen lopetuskäsky patterinpäällikölle. Puhelinmies huuteli minua puhelimeen. Patterinpäällikkö kiljui luurista: "Miksi tuli on lopetettu?!" Minä karjuin takaisin: "Sellainen käsky tuli komentopaikalta! On tullut rauha!"\n"Mikä rauha?! Oletteko järjiltänne siellä?!" Mutta tykkituli vaikeni kautta rintaman. Jos kuului jokin myöhästynyt laukaus, sotilaat kiukustuivat: "Mikä siellä mättää? Eivätkö ne tiedä?" Alkuinnostuksen puuskan laannuttua astui tilalle jonkinlainen vastareaktio. Voimat hiipuivat. Kaikki vaikenivat. Alkoi paleltaa, eikä tiedetty, mitä nyt tehtäisiin. Läsnäolijat kertoivat myöhemmin, kuinka uutista tervehdittiin jalkaväen linjan etummaisissa montuissa: Palelevat uupuneet sotilaat, suomalaiset ja meikäläiset, ryömivät esiin koloistaan "ei-kenenkään maan" molemmilta puolin, katsellen epäluuloisina ja yllättyneinä taannoisia vihollisiaan.\nHe eivät voineet ymmärtää, mitä tapahtui. Kaikki olivat hiljaa, sytytellen nuotioita lämmitelläkseen. Joku suomalainen kapusi korkean kiven huipulle ja hihkui sotilaillemme: "Ryssä, ryssä! Kun ammuit, mä istuin tään kiven alla!" Toinen suomalainen huuteli "ei-kenenkään maan" yli: "Älkää menkö oikealle! Laitoimme sinne miinoja!"\nJa niin oli rauha. Meidät vedettiin hieman taaemmaksi ja käskettiin kaivaa asuinkorsut. Aloimme järjestellä itseämme säälliseen kuntoon. Paikalle tuotiin kenttäkylpylä täisaunoineen. Se oli todella tarpeen: Täit olivat näivertäneet meitä. Peseydyimme kolmessa peräkkäisessä teltassa. Riisuimme asepukumme, luovuttaen ne paahdettaviksi, ennen sisäänpääsyä ensimmäiseen telttaan. Telttojen lumilattia oli peitetty joillain ikivihreillä oksilla. Riisuimme saastaiset alusvaatteemme ensimmäisessä teltassa. Seuraavassa suihkutti putkisto kuumaa, lähes kalttaavaa vettä yllemme. Sitten juoksimme kolmanteen telttaan, jossa saimme puhtaat alusvaatteet. Kiskoimme ne märkien kehojemme verhoksi, koska siellä ei ollut mitään, mihin pyyhkiytyä.Odottelimme kypsiksi keitettyinä alusvaatteisillamme, kunnes univormumme oli valmiiksi paistettu täisaunassa. Kaikki tämä hyisessä talvisäässä. Sisällä teltoissa oli lähes yhtä kylmää kuin ulkonakin. En vieläkään ymmärrä, kuinka vältyimme vilustumiselta ja keuhkokuumeelta, mutta olimme onnellisia tällaisestakin kylvystä.\nViikko taisteluiden päättymisestä, saatuamme hieman levähtää, siistiä itsemme ja huoltaa aseemme, meidät käskettiin valmistautumaan paluumarssille. Rykmentti järjestettiin marssikolonnaksi. Vasta silloin meille kävi ilmi rykmentin kärsimien tappioiden suuruus. Rykmentti oli tullut sinne täydessä sodanajan taisteluvahvuudessa. Jalkaväki koostui kolmesta pataljoonasta, kussakin 700 pistintä. Nyt ei jalkaväkeä ollut tarpeeksi edes yhden taisteluvahvuisen pataljoonan muodostamiseksi. Monien komppanioiden päälliköinä toimivat kersantit.\nMyös tykkiväen rivit olivat harvenneet: Patterimme yhdeksästä upseerista oli jäljellä vain neljä. Kaksi oli kaatunut ja kolme haavoittunut. Minäkin, reservinupseeri, olin ehtinyt saada nimityksen patterin apulaispäälliköksi sen varalta, että päällikkö olisi poistunut ruodusta kyvyttömänä tehtäväänsä. En enää muista, montako tykkimiestä ja aliupseeria patterimme menetti.\nMarssimme sotaan useana perättäisenä kolonnana. Nyt koko rykmentti muodosti yhden marssikolonnan, jonka häntäpään muodostimme me, tykistöväki. Pystyimme näkemään ja kuulemaan kolonnan edellä kulkevan marssimusiikkia puhaltelevan soittokunnan. Marssimme kenttäsairaalan ja kenttähautausmaan sijoituspaikkojen ohi. Sairaala oli jo pakannut tavaransa ja lähtenyt, mutta hautausmaa jäi niille sijoilleen. Ellemme olisi nähneet kaatuneiden ruumiita, kammottavia jäätyneittä mallinukkeja, ei kuolema olisi ollut niin kauhistuttava.\nSiviilimaailmassa ei sairaan ihmisen kuolema tule yllättäen. Mutta oli järjetöntä nähdä nuoren, terveen miehen lopun lähestyminen: Hän retkahti äkkiä käsivarsillesi, velttona kuin tyhjä säkki. Hänen kasvonsa alkoivat kalveta kelmeiksi. Suupielet ja silmänluomet veltostuivat. Saatoit nähdä koko kauhistuttavan kehityskulun, ja tilasta toiseen siirtymisen helppouden: Pois muonavahvuudesta, Suomen kirotun routamaan kimpaleista kasatun kurjan kummun alle.\nOn vaikeaa ilmaista sanoilla tunteemme, kulkiessamme tämän hautuumaan ohi. Vähän aikaa sitten nämä miehet, nuoret ja terveet toverimme, olivat vielä keskuudessamme, meidän kaltaisinamme. Vaikka heidät oli kuopattu sinne, ja kuka tahansa meistä olisi voitu haudata heidän jälkeensä hetkeä myöhemmin, emme tunteneet vieraantuneemme heistä. Nyt olimme jättämässä heidät ainiaaksi, ja he jäisivät lepäämään sinne ikiajoiksi. Pohjaton kuilu aukeni välillemme, emmekä voineet ymmärtää järjellämme, mitenkä ja miksi se kaikki oli tapahtunut. Toki tajusimme, että tämä sota oli välttämätön: Meidän täytyi turvata Leningrad; eristää sen vaarallinen raja leveällä vyöhykkeellä Neuvostojen Maata. Tiesimme senkin, että valkosuomalaiset olivat kieltäytyneet Neuvostovaltion tarjouksesta vaihtaa tämä vyöhyke johonkin toiseen maa-alaan rajansa toiselta puolen.\nSensijaan emme voineet käsittää toista seikkaa: Menetelmää, jolla tätä sotaa oli johdettu. Olisimmeko voineet pelkästään pommittaa näitä suomalaisten bunkkereita ilmasta, saartaa ne, ohittaa, ja jättää ne selustaamme?! Niin saksalaiset toimivat Maginot-linjan suhteen. Olisimmeko voineet pudottaa laskuvarjojoukkoja suomalaisten selustaan ja käyttää runsaammin panssarivaunujamme? Näimmehän paljonkin tätä kalustoa seisomassa Bologojen sivuraiteilla. Ei suinkaan: Sodanjohto oli päättänyt pakottaa miehet ryntäämään kohti bunkkereiden konekivääri- ja tykistötulta hyvän näkyvyyden vallitessa, kirkkaina aurinkoisina päivinä. Ja saattaa tuhansia nuorukaisia hautoihinsa. Miksi?\nLieneekö sodanjohto ajatellut sen meidän "strateegimme" tavoin, joka johti tiedusteluryhmämme kohti suomalaisten bunkkeria ennen taistelua otaksuen, että se oli pelkkä hiekasta rakennettu valelinnake ja sen sotilaatkin olivat vain peltikuvia. Juuri hän alkoi käsillään huitoen selittää, kuinka meidän pitää taistella. Tämä kaikki on ollut käsittämätöntä ja harmittavaa. Rauhansopimuksen allekirjoittamisen jälkeen kertoivat sanomalehdet, että tappiomme kaatuneina ja haavoittuneina olivat jotain viisikymmentä tuhatta. Kuinka monta tragediaa piileekään noiden numeroiden takana?! Menetykset olisivat voineet olla huomattavastikin vähäisemmät!\n(Hyökkääjien tappiot oli alkuun valehdeltu, maan ja ajan tavan mukaan, todellisia pienemmiksi. 1970-luvun alkuvuosien venäläisen historiankirjoituksen mukaan olivat Puna-Armeijan kokonaistappiot Talvisodassa 217 000 miestä, joista kaatuneita noin 48 tuhatta. Nekin olivat vielä "alakantin lukemia!" Suomalaisen sotilasjohdon mukaan menetti Puna-Armeija jo pelkästään kaatuneina, "Suomen kirottuun routamaahan kuopattuina" tai hankeen tahi vesistöihin hautautuneina noin 200 000 miestä. Lopullinen totuus tulee kenties joskus julki, ellei NL:n sotilaspiirien sotilaskomissariaattien arkistoja ole tuhottu neuvostovallan romahduksen sekavina aikoina. Niiden rekistereissä oli tosin jo Talvisodan aikaan epäselvyyksiä: Etsittiinhän myös luutnantti Lukinov:ia kotoaan sängyn alta ja WC-pytystäkin, ehkäpä sotilaskarkuriksi epäiltynä. Suomentajan huomautus).\nDivisioonamme kaksi rykmenttiä, jotka oli jätetty taaksemme reserviksi taisteluiden ajaksi, olivat kääntyneet takaisin ensiksi, ja ne kulkivat ensimmäisinä paraatissa Leningradin halki kuin sankarit konsanaan. Ne saivat osakseen juhlallisen vastaanoton, tervehdykset ja leningradilaisten keräämät lahjat. Kun meidän 306. rykmenttimme, tai tarkemmin sanoen sen jäänteet, saapuivat kaupunkiin todella taistelleena yksikkönä, joka kantoi sodan kaikki taakat hartioillaan, olivat juhlat jo ohi, eikä meille riittänyt enää lahjoja. Sellaista sattuu elämässä... Myöhemmin saimme tietää, että rykmenttimme oli palkittu Punaisen Lipun Kunniamerkillä, ansionamme Mannerheim-linjan murtaminen. Useampikin rykmenttimme jalkaväen upseeri sai myös kunniamerkkejä, jollaiset olivat harvinaisia noina aikoina. Tykistömme ja kranaatinheittimistömme jäi niitä vaille, vaikka palkittaviemme luettelot oli ilmeisestikin lähetetty prenikoiden jakajille. Olimme kuitenkin jääneet eloon, ja ehyt pääkuori ei ole suinkaan merkityksetön palkinto.\nKun olimme lähdössä Leningradista ja meitä kuormattiin rautatieasemalla, näimme erään murheellisen muistikuvan: Monia härkävaunuja, joiden ikkunat oli kalteroitu piikkilangalla, seisoi muista erillään viereisillä raiteilla. Pistinkiväärein aseistetut vartijat estivät ketään lähestymästä vaunuja. Muuan rautatieläinen kuiskasi minulle, että vaunuissa oli Suomesta sotavankien vaihdossa palautettuja sotilaitamme. Siihen saakka olimme kuvitelleet, että he, jotka olivat läpikäyneet sodan, jakautuivat kolmeen ryhmään: Onnekkaat, jotka selvisivät ehjin nahoin tai pikku nirhamin; toiset, pahoin haavoittuneet tai paleltumavammaiset, jotka pääsivät sairaaloihin; ja kolmas luokka, joka haudattiin Suomen siunaamattomaan routaiseen multaan. Mutta ilmeni, että oli neljäskin, huono-onnisimpien ihmisten kategoria: Heidän, jotka nyt odottivat kuulusteluja ja oikeudenkäyntiä kylmissä puuseinäisissä vankiloissaan. Kuka ratkaisi näiden ihmisten kohtalon sodassa ja luokitteli heidät säälimättömällä kädellä? Ja kuinka helppoa oli siirto kategoriasta toiseen? Mikä oli määrättyä ja mikä sattumanvaraista?\nEräs Talvisodan omituisuuksista oli se, että taistelimme käskystä. Se oli täysin erilaista kuin seuraavassa Isänmaallisessa Sodassa, jossa todella vihasimme syntymämaahamme hyökännyttä vihollista. Talvisodassa meille sanottiin vain: "Eteenpäin, mars!"- eikä edes selostettu, minne olimme menossa. Täytimme vain sotilaan velvollisuuden Suomen sodan alussa ja ymmärsimme taistelumme mielekkyyden sekä tarpeellisuuden myöhemmin. Emme vihanneet suomalaisia aluksi, vaan vasta myöhemmin. Kuultuaan erinäisistä vihollisten hirmutöistä, alkoivat sotilaamme tuntea vihaa heitä kohtaan. He tappoivat vihan vallassa "kukushkoita", jotka tuottivat heille paljon vahinkoa. Mutta yleisesti katsoen oli venäläinen neuvostosotilas lempeämielinen ihminen, jonka raivostuttaminen vaati paljon vaivannäköä.\n(Tässä piilee totuuden siemen: Politrukit ja komissaarit eivät yleensä olleet venäläisiä, vaan kuuluivat NL:n vähemmistökansallisuuksiin: He vihasivat suomalaisia kai jopa enemmän kuin venäläisiä. Monet heistä olivat juutalaisia, kuten jo Lokakuun vallankaappauksen alkuunpanijat - lukuunottamatta tataari Leniniä ja georgialaista Stalinia. Pahamaineisin Talvisodan aikainen komissaari Lejba/Lev Mehlis ilmeisesti sepitti "kukushka"-myytin jo sotaan valmistauduttaessa, joskus alkuvuodesta 1939. Kenellä on parempi tieto, hän oikaiskoon! Suomalaisten emigrantti-kommunistien osuus Talvisodan syntyyn oli vähäisempi kuin yleisesti luullaan. Suomentajan huomautus).\nMinut kotiutettiin syksyllä 1945, myöskin Isänmaallisen Sodan jo päätyttyä. Muuan eloisa tyttö täytti sotilaspassiani Baumanin piirin sotilaskomissariaatissa, merkiten siihen kaikki sotilasurani vaiheet. "Olkaa hyvä, ja merkitkää sinne myös osallistumiseni Talvisotaan valkosuomalaisia vastaan!", muistutin. "Me emme kirjoita mitään Talvisodasta," - vastasi tyttö ja kumartuen työpödän yli hän hihkaisi työtoverittarelleen: "Svetka, jokos lähdetään ruokatunnille?" Tämä oli epiloogi. Tosiaankin, miksi kirjoittaa mitään Talvisodasta, kun tilanne oli muuttunut ja piti unohtaa tuo sota, niin pian kuin mahdollista, uskotellen, ettei sitä oltu koskaan taisteltukaan suomalaisten tapaisia mukavia naapureita vastaan.\nTekijä kirjoitti nämä muistelmat enimmäkseen sairaalassa, ollessaan keuhkokuumeen vaivaamana lokakuussa 1981. Työ helpotti häntä täyttämään sairaalaelämän pitkästyttävät illat ja unettomat yöt. Seuraavina vuosina tekijä tyytyi korjailemaan, täydentämään ja tarkistamaan näitä muistiinpanojaan.\nLisää tarinaa talvisodasta:\nTokko tietoa on osa 34 >>


Stanstedin lentokentällä | Iltapulu.fi\nLa 01.02.2014 klo 10.45 , MTV Fakta\nLa 01.02.2014 klo 10.45, MTV Fakta\nLentäjät lähikuvassa. Tutustumme lentokapteeniin ja perämieheen ja näemme, mitä kaikkea heidän täytyy tehdä kentällä ennen lähtöä. Lisäksi yritetään saada lentokoneet liikkeelle jäätävässä sumussa ja huolletaan Stanstedin monorailia. Pe 31.01.2014 klo 11.10, MTV Fakta\nYmpäristöstä huolehtimista. Tutustumme Stanstedin lentokentän vihreään puoleen - miten valtavat ruohikkoaluuet leikataan ja miten kentän lähistön luonnosta huolehditaan? Tapaamme myös kentän vanhimman työntekijän. To 30.01.2014 klo 10.55, MTV Fakta\nKiitoradan kunnostusta. Stanstedin kiitoradalla tehdään yöllisiä kunnostustöitä. Lisäksi sieltä hätistellään lintuja ja etsitään ylimääräisiä esineitä. Näemme myös, miten lentokoneet laskeutuvat sumussa. Ke 29.01.2014 klo 10.55, MTV Fakta\nTunkeilijoita ja turvallisuutta. Jaksossa tutustutaan lentokentän turvallisuusasioihin. Poliisit ehkäisevät rahanpesua koirien avulla, ja palomiehet joutuvat tositoimiin. Lisäksi tutustutaan hevosten kuljettamiseen lentokoneella. Ti 28.01.2014 klo 10.55, MTV Fakta\nLaukkuja joka lähtöön. Pääsemme näkemaän, mitä ruumaan meneville laukuille tapahtuu lähtöselvityksen jälkeen. Miten toimitaan, kun laukusta löytyy ase? Entä kun portilla tietokoneet kaatuvat? Ma 27.01.2014 klo 10.50, MTV Fakta\nLunta ja jäätä. Joulun alla Stanstedin kentällä taistellaan pakkasta ja lunta vastaan, kun talvikaaos lähestyy uhkaavasti. Jalkapalloilijat saavat VIP-kohtelua. Ti 19.11.2013 klo 13.10, MTV Fakta\nLentäjät lähikuvassa. Tutustumme lentokapteeniin ja perämieheen ja näemme, mitä kaikkea heidän täytyy tehdä kentällä ennen lähtöä. Lisäksi yritetään saada lentokoneet liikkeelle jäätävässä sumussa ja huolletaan Stanstedin monorailia. Ma 18.11.2013 klo 12.20, MTV Fakta\nYmpäristöstä huolehtimista. Tutustumme Stanstedin lentokentän vihreään puoleen - miten valtavat ruohikkoaluuet leikataan ja miten kentän lähistön luonnosta huolehditaan? Tapaamme myös kentän vanhimman työntekijän. Pe 15.11.2013 klo 13.15, MTV Fakta\nKiitoradan kunnostusta. Stanstedin kiitoradalla tehdään yöllisiä kunnostustöitä. Lisäksi sieltä hätistellään lintuja ja etsitään ylimääräisiä esineitä. Näemme myös, miten lentokoneet laskeutuvat sumussa. To 14.11.2013 klo 13.30, MTV Fakta\nTunkeilijoita ja turvallisuutta. Jaksossa tutustutaan lentokentän turvallisuusasioihin. Poliisit ehkäisevät rahanpesua koirien avulla, ja palomiehet joutuvat tositoimiin. Lisäksi tutustutaan hevosten kuljettamiseen lentokoneella.


Notifications-online.systems poisto | Poista Malware\nEtusivu / Adware / Notifications-online.systems poisto\nNotifications-online.systems pop-ups ovat tuomat adware asennettu käyttöjärjestelmä. Riensi ilmainen ohjelmisto asennukset ovat yleensä syy mainonta tuettu ohjelmisto perustaa. Kuten adware voi asentaa tuntemattomia ja voi työskennellä taustalla, jotkut käyttäjät eivät ehkä edes huomaa uhka. Odottaa mainos-tuettu sovellus paljastaa sinulle niin paljon mainoksia kuin mahdollista, mutta älä huoli siitä suoraan vahingoittaa PC. Kuitenkin, se ei tarkoita, että adware ovat vaarattomia, paljon vakavampi uhka saattaa saapua käyttöjärjestelmä, jos sinulla on led jotta vaarallisia web-sivuja. Mainoksilla tuettu sovellus ei ole sinulle hyötyä, joten suosittelemme voit poistaa Notifications-online.systems.\nImuroi poistotyökalupoistaa Notifications-online.systems\nKoska ihmiset eivät asenna infektio, tietäen mitä se on, adware toteuttaa vapaa anna koneen. Jos säännöllisesti saada ilmaisia ohjelmia, sinun pitäisi olla tietoinen siitä, että tietyt asiat saattavat tulevat yhdessä se. Adware, selaimen kaappaajia ja muut mahdollisesti ei-toivotut sovellukset (Pennut) ovat muun muassa ne, että voisi saada sen ohi. Käyttämällä Oletusasetukset, kun asennat ilmaisia ohjelmia, olet olennaisesti antaa ne erät, lupaa asentaa. Suosittelemme valitsevat Lisäasetukset (Mukautetut) sijaan. Voit tarkistaa ja poista kaikki ylimääräiset kohteita kyseisiä asetuksia. Estämiseksi tällaiset epäpuhtaudet, sinun tulisi aina käyttää ne asetus.\nVoit helposti huomata adware infektio, koska loputon ponnahdusikkunoita. Useimmat suosituimmat selaimet vaikuttaa, kuten Internet Explorer, Google Chrome ja Mozilla Firefox. Joten ei ole väliä mikä selain sinulla hyväksi, et voi päästä pois mainoksia, ne tulee olla poissa vain, jos lopettaa Notifications-online.systems. Se ei olisi yllättävää, törmännyt paljon mainoksia, että on, miten adware tekevät rahaa.Mainonta tuettu ohjelmisto, joskus läsnä epäilyttäviä lataukset, ja sinun ei pitäisi koskaan menetellä heidän kanssaan.Kaikki käyttäjät pitäisi ymmärtää, että ne pitäisi vain hankkia ohjelmia tai päivityksiä alkaen luotettava sivustoja ja ei ole satunnainen ponnahdusikkunoita. Jos et tiedä, tiedostoja hankittu mainoksilla tuettu-ohjelma on luotu mainoksia voi tuoda noin paljon vakavampi infektio. Adware voi myös olla syynä laitteen hidastuminen ja selain kaatuu. Adware ei vain häiritse sinua, joten kehotamme sinua poistamaan Notifications-online.systems niin pian kuin mahdollista.\nMiten poistaa Notifications-online.systems\nOn olemassa kaksi tapaa pyyhkiä Notifications-online.systems, käsin ja automaattisesti. Kehotamme sinua ladata vakoiluohjelmien poisto-ohjelmisto, sillä Notifications-online.systems irtisanominen helpoin tapa. Voit myös poistaa Notifications-online.systems manuaalisesti, mutta sinun täytyy löytää ja poistaa sen ja kaikki siihen liittyvät sovellukset itse.\nOpi Notifications-online.systems poistaminen tietokoneesta\nAskel 1. Manuaalinen Notifications-online.systems poisto opas\nAskel 2. Poistaa Notifications-online.systems selaimilta\nc) Poista Notifications-online.systems Mac OS X\nLöytää Notifications-online.systems ja muu kyseenalainen ohjelma. Napsauta se/ne ja paina Siirrä roskakoriin.\na) Notifications-online.systems poistaminen Internet Explorer\nb) Notifications-online.systems poistaminen Google Chrome\nc) Notifications-online.systems poistaminen Mozilla Firefox\nd) Notifications-online.systems poistaminen Microsoft reuna\nHakupalvelut lopettaa Notifications-online.systems\nPoistaa Notifications-online.systems ja asettaa uusi hakukone\nHaku-välilehdessä Poista Notifications-online.systems ja Aseta uusi palveluntarjoaja


Yhteistyökumppanit | Blue Project\nEtsimme kevään ja syksyn 2019 aikana matkailu- ja AR-alan sekä avoimen datan osaajia ja yrittäjiä mukaan BLUE-hankkeeseen. Hankkeeseen osallistuminen on osallistuville yrityksille ja organisaatioille maksutonta.\nMikäli sinulla tai yritykselläsi on sopivaa osaamista, ota yhteyttä oman matkailualueesi koordinaattoriin:\nHelsinki Urban Nature -saaristo: Teemu Moilanen, teemu.moilanen@haaga-helia.fi +358 40 510 7317 Helsingin ensimmäinen co-creation työpaja järjestettiin 15.11.2018 klo 9-16 Suomenlinnan Pajasalissa. Seuraava työpaja järjestetään syksyllä 2019.\nJärvi-Suomi: Leena Grönroos, leena.gronroos@haaga-helia.fi +358 40 488 7187. Järvi-Suomen ensimmäinen co-creation työpaja järjestettiin 23.8.2018 klo 9-16 Järvisydämessä. Kevään 2019 aikana järjestetään seuraava työpaja, jonka aikataulusta tulee lisää informaatiota talven 2018-2019 aikana. Läntisen Järvi-Suomen osalta järjestettiin työpaja Tampereella 6.3.2019 Galleria Nottbeckissa 6.3.2019 klo 9-16.


Suomi - Ruotsi maaottelu. | Ylikerroin.com\nTänään on 23.01.2018, 13:30\nSuomi - Ruotsi maaottelu.\nViestin otsikko: Suomi - Ruotsi maaottelu.\nLähetetty: 05.09.2003, 10:44\nUnibet tarjoaa kerrointa 1.28 Johanna Manniselle Carolina Kluftia vastaan.\nVaikka ruotsin tyttö on superlahjakkuus, ei hän voi millään pärjätä Johannaa vastaan.\nJohanna vie nämä juoksut takuulla yli 80% todennäköisyydellä.\nLisäksi Carolina osallistuu maaottelussa peräti 6-lajiin.\nLähetetty: 05.09.2003, 11:03\nHartonen, T - Lövgren, P 1.2 4.0 10.31 - 10.41\nFrösen, O - Thörnblad, L 2.2 1.6 2.28 - 2.30\nLattu, A-P - Jakobsson, M 2.1 1.65 49.36 - 49.40\nEli siinä Unibetin tämänhetkinen tilanne lajien suhteen. Ensin kertoimet ja perässä kauden noteeraukset.\nHartonen ainakin tuntuu Vammalan juoksun jälkeen olevan hyvässä syysvireessä. Korkeudessa riittää pohtimista siinä, miten Frösenin vammat(Pariisissa vahvasti teipattu reisi) kestää kilpailua ja miten AP-Lattu syttyy(takuulla) kotiyleisön huutaessa taustalla\nEli pohdittavaa riittää\nLähetetty: 05.09.2003, 12:28\nno, kyllähän kluft juoksi 200metrilläkin muistaakseni puolisen sekuntia johannaa nopeammin pariisissa joten miksei satasellakin.. mieluummin tuolla kerroinasettelulla pelaisin ruotsalaista.. eli 2,70.\nruotsin miesten voittokaan ei mahdottomuus ole, vaikka tilastot suomelle voittoa lupaavatkin. kertoimella 6 ruotsille voitto ja sama vielä tuplana ruotsin naisten voiton kanssa= 1.6x6=9.60\nLähetetty: 05.09.2003, 16:44\nHartonen-Lövgren 2 (4,00 Unibet)\nEi Hartonen ole noin ylivoimainen, mitä kertoimet antaa ymmärtää. Jos Lövgren on lähelläkään samanlaisessa kondiksessa kun oli heinäkuun lopulla, niin tää on 50-50 pari.\nPannaan nyt muutki YU:t tän topiikin alle...?\nAldama-Mbango 2 (2,3 Nordic)\nAldamalla oli aika väkevän näkönen side reidessä Elokuun skaboissa ja tuloksetki oli melko vaisuja. Jospa Aldaman hirmukunto ois sen myötä vähän kadonnu . Mbango on ainakin taatusti hyvässä iskussa Pariisin perusteella.\nLähetetty: 05.09.2003, 16:51\nHyviä kertoimia tarjolla...\nHartonen - Lövgren 2 4.00 (uni)\nHartonen ei missään tapauksessa noin suuri suosikki.\nManninen - Klüft 2 2.70 (uni)\nKlüft ei lähtisi sataselle ellei tietäisi olevansa hyvässä vireessä myös siinä. Ja mitä se urakointi merkitsee, tämähän on ensimmäinen laji, joten keskittyminen on vielä sataprosenttista.\nFrösen - Thörnblad 1 2.20 (uni)\nTasaväkisiä hyppääjiä, pari päivää sitten Göteborgissa molemmat hyppäsivät 2.20. Frösen saa varmasti lisäenergiaa kotiyleisöltä eikä anna vamman häiritä.\nLattu - Jakobsson 1 2.10 (uni)\nLattu epäonnistui Pariisissa, mutta nyt palataan stadikalle, jossa tuli hyviä tuloksia sekä Kalevan Kisoissa että Asics-GP:ssä. 50 sekuntia alittunee suhteellisen helposti ja silloin Jakobssonilla pitää kiirettä.\nLähetetty: 05.09.2003, 17:16\nKuinka moni löi Veikkaukselle Suomen miesten voittomarginaaliksi "yli 27 pistettä". Suomi on täysin ylivoimainen kaikissa heittolajeissa. Ruotsilla on muutama huippu, mutta sillä ei ole suurta merkitystä kun urheilijoita yhteensä on yli 100.\nTilastojen perusteella Suomen pitäisi voittaa yli 30 pisteellä, joten "yli 27 pistettä" vaihtoehto on kaiken järjen mukaan yli 50 %. 5,13 on lopullinen kerroin, Veikkaus tarjoaa!\nSuomen suurvoitoilla sai myös suojattua, yli 20 pisteen voitto Suomelle niin tulee ainakin jotain takaisin. Hieman suuremmalla voitolla (23-26) jo reippaasti voittoa.\nNordicilta vielä yksi erikoisveto...\nKlüft hyppää yli 6.70 1.70\nOlosuhteet ovat sen verran otolliset, että hyville tuloksille pitäisi olla mahdollisuuksia. Pariisissa meni 6.68 lankun takaa hypättynä, joten 6.70 ylittäminen pitäisi olla ihan haarukassa.\nLähetetty: 05.09.2003, 18:20\nJep, hyvältä kohteelta vaikuttaa joten sen ehtii vielä pelata Unibetille. Toivotaan että Lattu saa hurmoksen päälle juoksuunsa ja laittaa Ruotsin pojan ahtaalle\nLähetetty: 06.09.2003, 16:39\nNossmy - Niemi 2 2.55\nNossmyn taso on kutakuinkin 13.70 ja siihen Niemikin kyllä pystyy onnistuessaan.\nKoivula - Johansson 1 1.30\nKoivulan pitäisi kaiken järjen mukaan pyyhkiä pöytää Johanssonilla. Ruotsalaiselle 14 metriä on loistosuoritus kun taas Koivulalle se on jokapäiväistä tavaraa.\nKukkamo - Johansson 1 1.75\nLisää Johanssoneita... Missäs Svenssonit ja Karlssonit luuraavat...\nKukkamo on tilastoajoissa parempi sekä 800 että 1500 metrillä. Näin ollen kaikki taktiikat puoltavat Kukkamon voittoa. Johansson on yli kolmekymppinen ja tältä vuodelta tilastoissa ainoastaan kaksi kisaa, eli suurin panostus urheiluun taitaa olla jo takana.\nKäyttäjiä lukemassa tätä aluetta: Fondo, Tikissä ja 4 vierailijaa


katso viestiketjua - MTT Toivotonta hinkkaamista | Pokerisivut.com foorumi\nMTT Toivotonta hinkkaamista\nRe: MTT Toivotonta hinkkaamista\nKirjoittaja MrDeeTee » 23.04.2011 15:08\nJoo tietenkään se ei varianssiin suoranaisesti vaikuta, mutta se mitä itse tarkoitin ja uskon muidenkin tarkoittaneen, oli se että pidemmän aikavälin heliahtelut ovat suhteellisesti pienempiä. Esimerkiksi jos olet voittava pelaaja ja pelaat 1000 turnausta kuukaudessa, niin kuukauden tulos on lähempänä keskimääräistä ROI:tasi, kuin 200 turnausta kuussa pelaavalla. Mutta tietysti tulet kokemaan samat swingit, kuin 200 multia vääntävä kaveri ja jopa viisi kertaa kuukaudessa.\nKirjoittaja PiRaToS14 » 26.04.2011 3:29\nensin oma peli kuntoon ja kokemusta pienistä peleistä ja sitten isompia biittaamaan.\nVarianssiin vaikuttaa myös oma pelityyli kuinka herkästi flippailee tai pelaa stäkeistä. peli volyymin lisääminen voi jopa pitkittää varianssia jossei oma peli säily samana kokoajan.\nPokerissa opitaan kokoajan uutta eikä saa jäädä paikoilleen. Yleensä keskiverto kysyjät foorumeilla eivät ole ammattilaisia tai pelaa isoa volyymiä joten tälläisiä kysymyksiä tulee vastaan kokoajan. Eli oma peli kuntoon ja itseluottamus kohilleen niin tulokset tulee pikku hiljaa. pokerissa on ROI (return of investment) eli mitä enemmän pelaa pelejä sen enemmän saa odotusarvoa rahoille\ntai jotai sinnepäin\nKirjoittaja Gingerbread Man » 05.05.2011 19:43\nTurhauttavinta näissä mikroturnauksissa on, että suurinosa vihulaisista makseelee ahkerasti lähes kaikki preflop reissut vaikka imago olisi tiukka. Jos ei hyviä käsiä tipahtele kohtuu tasaisin väliajoin niin kuivun blindeihin eli pusken paskalla viimeistään 5bb. Ja jossain vaiheessa se hyväkään käsi ei pidä vaan ohi tullaan oikealta ja vasemmalta. Varmasti on paljon omassaki pelissä hiottavaa, mutta tähän tulee itse eniten päätään lyötyä.\nKirjoittaja MoeofS » 05.05.2011 20:02\nGingerbread Man kirjoitti: Turhauttavinta näissä mikroturnauksissa on, että suurinosa vihulaisista makseelee ahkerasti lähes kaikki preflop reissut vaikka imago olisi tiukka. Jos ei hyviä käsiä tipahtele kohtuu tasaisin väliajoin niin kuivun blindeihin eli pusken paskalla viimeistään 5bb. Ja jossain vaiheessa se hyväkään käsi ei pidä vaan ohi tullaan oikealta ja vasemmalta. Varmasti on paljon omassaki pelissä hiottavaa, mutta tähän tulee itse eniten päätään lyötyä.\nNäinhän se menee. Sitten kun ei ole 3 LOL avannu kertaakaan ja päättää että kyllä vihut uskoo ja avaa sen A6s UTG+2, niin eihän se QJo foldaa 3 barrelliin JK259 boardiin.\nMutta sitten kun on saanut sen ison stäkin niin pystyy häviämäänkin sen pari pottia ilman että ulkona.\nKirjoittaja epeli » 06.05.2011 0:39\nGingerbread Man kirjoitti: Jos ei hyviä käsiä tipahtele kohtuu tasaisin väliajoin niin kuivun blindeihin eli pusken paskalla viimeistään 5bb. Ja jossain vaiheessa se hyväkään käsi ei pidä vaan ohi tullaan oikealta ja vasemmalta. Varmasti on paljon omassaki pelissä hiottavaa, mutta tähän tulee itse eniten päätään lyötyä.\nKirjoitit itse juuri (tod.näk.) aika ison leakin pelistäsi\nKirjoittaja Gingerbread Man » 06.05.2011 1:07\nLeakilta se on itelläkin alkanut tuntua kun eihän niitä godmode-putkia juurikaan tipahtele. Mutta mitä voit juuri muuta tehdä alun n.tunnin tiukistelun jälkeen kun pakko ois lähtee avaan peliä. Reissuja ja c-bettejä ei kunnioiteta paskan vertaa vihujen toimesta (vpip 30+ kaverit )\nEdeltä myös limp-callataan reissuja ahkerasti tai reissaillaa lähes joka kerta joten harvoin päästään positiosta avaamaan edes se 76o helvetin kuivan putken jälkeen. Normaalisti olen aika äkäseen 10-20bb stackissa jota sit lähdetään puskemaan kun on vähänkin paikka. Suurinosa omista turnauksista on about keskivaiheen tai semisti jo ennen pelkkää push/foldia siis mikroissa. Varianssi kasvaa tämän takia luonnollisesti, yleensä tipun ennemmin tai myöhemmin vs huonompi käsi allareissa mutta kun näitä tilanteita tulee niin monta pitkin turneeta ni napsahtaahan se jossain vaiheessa ja out. Miten sä pelaat näitä mikroja?\n.. Ehkä pitäs vaan pysytellä perus sittareissa ja doneissa\nKirjoittaja mawko » 06.05.2011 14:24\nmonta pöytää vaan kerralla ja vitusti työtunteja niin kyl se siitä lähtee.\nKirjoittaja Edi_ » 11.08.2013 11:49\nzasga kirjoitti: Tai käkkypöytiä siihen muutama rinnalle, niin tulee ees jotain voittoa siitä 6h puurtamisesta todennäköisesti.\nPelailen pääasiassa MTT, mutta olen huomannut että muutaman käteispöydän pyörittely siinä ohessa toimii ainakin itsellä. Turnauksissa kannattaa myös katsoa fieldin kokoa (kuten yllä todettiin) pienempien turnauksien pelaaminen isojen ohella tasoittaa turhautumisen tuntemuksia, koska FT paikkoja tulee huomattavasti enemmän.\nKirjoittaja Paklu » 11.08.2013 12:34\nIsoissa fieldeissä on ihan naurettava varianssi. Harrastajan on vaikea saada sisään mitään 10-20k turnausta riittävän lyhyeen aikaan, että vois luottaa edes tuloksiin kun otoksen peluun jälkeen pelit muuttunu. Sen takia oman tason selvittämiseen täytyisi löytää ja pelata suht iso määrä pieniä fieldejä ja katsoa niiden tulokset erikseen.\nItse juuri tajusin, että 180-man turboissa tulos on jokseenkin tarkka vasta yli 15k pelin jälkeen eli isomman fieldin MTT:issä tarvitsisi vielä enemmän.\nSuosittelen MTT taitojaan epäileville tai menestykseen pettyville henkilökohtaista valmennusta. Uskon hyvän valmentajan arvioivan paljon tuloksia paremmin pelaajan tasoa ja antavan foorumeita parempia ehdotuksia pokeriuran jatkoon. Turnauspelaajat pelaa tosi erilaisia settejä ja eri ihmisille sopii eri jutut. Joillekin voi olla vaikea esim. uran alussa pelata 10-100€ pytyistä sen sijaan, että pelais 2$ pelejä 2000$ ykköspalkinnolla ja joillekin taas pienet fieldit sopii paremmin. Myöskin pöytämäärissä, peleissä ja nopeuksissa voi tehdä erilaisia valintoja.\nKirjoittaja Edi_ » 11.08.2013 12:49\nPaklu kirjoitti: Isoissa fieldeissä on ihan naurettava varianssi. Harrastajan on vaikea saada sisään mitään 10-20k turnausta riittävän lyhyeen aikaan, että vois luottaa edes tuloksiin kun otoksen peluun jälkeen pelit muuttunu. Sen takia oman tason selvittämiseen täytyisi löytää ja pelata suht iso määrä pieniä fieldejä ja katsoa niiden tulokset erikseen.\nPitänee paikkansa. Unohdin tuossa yllä mainita, että MTTssä on tärkeää löytää itselleen sopivat turnaustyypit /fieldikoko. Uskon, että aloittelijakin saa kokeilemalla suhteellisen nopeasti käsityksen siitä, että minkä tyyppiset turnaukset sopivat parhaiten juuri itselle. Korostaisin vielä, että isojen fieldien pelaaminen vaatii äärimmäisen pitkää pinnaa ja valmistautumista siihen, että väkisinkin tulee putoamisia monen tunnin pelin jälkeen ennen rahasijoja tai pikkurahoilla.\nKirjoittaja Farseer » 11.08.2013 16:19\nNelinumeroinen määrä noita Starsin megafieldeja (1k+) on jo alla eikä ole vielä yhtään top7-sijoitusta tullut. Ei kyllä juurikaan naurata moinen.\nTosiaan ilman tasoihin + elinkustannuksiin nähden todella isoa kassaa ja pitkän downswingin kestoa kannattaa pysyä MTT:sta erossa. Tai sitten keskittyä juuri niihin 20-500 pelaajan fieldeihin.\nKirjoittaja base002 » 11.08.2013 16:26\nKannattaisko opetella pelaamaan? Noita käsiä mitä katellu sun blogista niin ei mikään ihme että FT:t jää kaukasiks haaveiks.\nEi millään pahalla sua vastaan, vituttaa vaan suuresti sun asenne pokerissa ja saitin jatkuva saastuttaminen.


Kilpailevatko työttömyyskassat jäsenistä? - Jyty-lehti.fi\nKilpailevatko työttömyyskassat jäsenistä?\nTyöttömyyskassa Aarian hallituksen I varapuheenjohtaja on jytyläinen Ilkka Konola.\nNoin 100 000 jäsenen työttömyyskassa Aaria aloitti toimintansa vuosi sitten. Ensi vuoden alusta aloittaa toinen suuri työttömyyskassa, Avoin työttömyyskassa. Jäsenmäärältään suurin kassa on toistaiseksi Yleinen työttömyyskassa YTK. Palkansaaja voi valita vapaasti työttömyyskassansa.\nKilpailevatko työttömyyskassat jäsenistä, työttömyyskassa Aarian hallituksen I varapuheenjohtaja, jytyläinen Ilkka Konola?\n– Vaikka kassat eivät varsinaisesti kilpaile keskenään, kilpailu jäsenistä kovenee. Kilpailutekijä on esimerkiksi edullinen jäsenmaksu. Aariassa se on 84 euroa vuodessa ja sisältyy esimerkiksi Jytyn jäsenmaksuun. YTK:n jäsenmaksu on 119 euroa vuodessa. Myös nopeilla ja helppokäyttöisillä palveluilla kilpaillaan.\n– Työttömyyskassat mainostavat toimintaansa yhä enemmän. Lainsäädäntö kuitenkin määrittelee, miten kassat saavat käyttää kerättyjä jäsenmaksuja. Pääsääntöisesti niitä on käytettävä kassan toimintaan.\n– Kassoilla voi olla erilaiset kohderyhmät. Esimerkiksi YTK on yksilöjäsenten kassa. Myös Aaria on avoin kaikille palkansaajille, mutta toistaiseksi pääpaino on ammattiliittojen kautta liittyneissä jäsenissä.\nSuuri kassa on kustannustehokkaampi, mikä tarkoittaa pienempiä jäsenmaksuja. Lisäksi jäsenpalvelu on nopeaa ja laadukasta.\nMitä hyötyjä suuresta kassasta on jäsenelle?\n– Suuri kassa on kustannustehokkaampi, mikä tarkoittaa pienempiä jäsenmaksuja. Lisäksi jäsenpalvelu on nopeaa ja laadukasta. Nyt Aariaan saapuvat jatkohakemukset käsitellään parissa päivässä ja ensihakemukset alle kahdessa viikossa. Laatu näkyy vähäisenä virheiden määränä.\n– Kaikki jäsenet saavat yhdenvertaista palvelua, myös pienet, eritysasiantuntemusta vaativat palkansaajaryhmät.\nOnko jäsenen valinnanvapaus pelkästään hyvä asia?\n– Jos jäsenet valitsevat työttömyyskassansa vain jäsenmaksun edullisuuden mukaan, se saattaisi lisätä paineita kassan henkilökunnan vähentämiseen.\n– Henkilökunnan vähentäminen voisi tarkoittaa pidempiä käsittelyaikoja ja virheiden määrän lisääntymistä.\nMitä kassojen yhdistyminen tarkoittaa ammattiliitoille?\n– Suurempi kassa saattaa herättää ajatuksen liiton vaikutusvallan vähenemisestä kassan päätöksenteossa ja tunteen ”oman kassan” menetyksestä. Lait ja asetukset kuitenkin säätelevät kassojen toimintaa varsin paljon, joten liittojen vaikutus kassojen päätöksentekoon on aina melko pieni.\nOnko Aarialla yhdistymisaikeita jatkossa?\n– En näe, että Aarialla olisi siihen tarvetta. Mutta katsotaan, mikä tulevaisuudessa on jäsenen kannalta edullista ja järkevää.


Korona siirsi musiikin ammattilaisen arjen keikkalavoilta autonpesuun – "Yrittäjät, kokeilkaa kaikkea mitä vaan osaatte tehdä" | Paikalliset | Tamperelainen\nPaikalliset 24.5.2020 18:00\nNäkökulma: Matti Haanpään leipätyö loppui ainakin tilapäisesti päivää ennen Neljä Ruusua -yhtyeen kevätkiertueen alkua. Yrittäjä kehitteli uutta työtä tilalle.\nMatti Haanpää hyppäsi keväällä tapahtumatuotannosta takaisin autopesun maailmaan. Pekka Ruissalo\nYlöjärveläinen Matti Haanpää muistaa elävästi sen, missä oli silloin kun kävi selväksi että koronavirus tulee laittamaan miehen leipätyöt telakalle kuukausien ajaksi.\n– Olimme valmistautumassa Neljä Ruusua -yhtyeen kevätkiertueelle, ja treenien tauolla kuuntelimme hallituksen tiedotustilaisuutta. Keikkamyyjä sanoi ilmoittavansa seuraavana aamuna, onko edessä Sorsapuisto-salin keikka vai ei.\nEi ollut. Haanpää lähti miksaamaan Jonne Aaronia Tahkolle. Se onkin toistaiseksi viimeinen reissu, jonka mies on tehnyt tapahtumatuotantoihin liittyen.\nHuhtikuussa Haanpää teki päätöksen vaihtaa alaa – ainakin ja toivottavasti tilapäisesti. Automaalariksi kouluttautunut Haanpää ajatteli, että Nokialla sijaitsevassa toimitilassa on varmasti riittävästi hallitilaa autonhuoltoon liittyville palveluille. Sittemmin mies on tarjonnut halukkaille esimerkiksi henkilöauton tuplavahauksia ja käsityönä tehtyjä peruspesuja.\n– Meillä on yhteinen tila tamperelaisen äänentoisto-osaajan Olkkosen Nikin kanssa ja puhuimme, että eiköhän tänne pidä jotain kehitellä siksi aikaa kun koronakausi menee ohi. Kysyntää on löytynyt tasaisesti koko ajan, Haanpää kertoo.\nOlkkosen kanssa Haanpää toteuttaa lähes viikoittain pajaltaan myös bändien keikkoja, joita lähetetään Facebook-striimeinä.\n– Siinä ansaintalogiikkana on vapaaehtoinen maksu. MobilePayn käyttö on sen verran kätevää, että ihmiset ovat olleet kyllä valmiita maksamaan. Olemme myös rakennelleet Nikin kanssa kulloisellekin artistille verkkokaupan, joka on avoinna lähetyksen ajan, Haanpää kuvailee.\nPaljon korona on ottanutkin. Sovittujen kiertueiden peruuntuminen teki toimeentuloon rahallisesti tuntuvan, kymmenissä tuhansissa laskettavan lommon. Haanpää ei ole kuitenkaan missään vaiheessa halunnut lähteä valittamaan kohtaloaan.\n– Olen kuitenkin elämäni aikana tehnyt niin paljon kaikenlaista, ja ideoita tulee koko ajan mieleen. Saman alan kollegoita voisi kannustaakin siihen, että kokeilkaa rohkeasti vaan kaikkea mitä osaatte. Lisäksi päivärytmi on nyt muuttunut lähemmäksi tavallisempaa arkea: perheen kanssa ehtii olla enemmän ja poikakin tunnistaa, minkänäköinen kaveri iskä on. Lisäksi aion tänä kesänä pitää pitkästä aikaa oikein lomaakin, Haanpää luonnehtii.\nLomaa. Sitä Haanpäällä ei laskujensa mukaan ole varsinaisesti neljään vuoteen ollutkaan.\n– Keskiviikosta sunnuntaihin reissussa ja sunnuntai ja maanantai pitkälti sohvalla, kun väsyttää. Tällaisessa tavallisemmassa arjessa ei sikäli ole ollenkaan valittamista, vaikka tuskin meikäläisestä koskaan ihan virastohommiin onkaan, Haanpää nauraa.\nJalasjärvellä syntynyt, Ylöjärvellä nykyisin perheensä kanssa asuva musiikin ja tapahtumatuotannon monitoimimies.\nTehnyt yhteistyötä muun muassa Movetronin, Neljä Ruusua -yhtyeen ja Neon 2:n kanssa.\nTekee lisäksi moniin tarkoituksiin sopiva kuljetuslaatikoita Just In Case -brändinimen alla.\nPalasi keväällä tekemään autohuoltotöitä.


Toimisiko tuo kuitenkin pitkässä ahkiossa ahkiokassina ja samalla eräänlaisena hätämajoitteena?\nNo jos haluaa painavan ahkiokassin ja "hätämajoitteen" joka voi jäädä viimeiseksi:P\npitkässä ahkiossa ahkiokassina ja samalla eräänlaisena hätämajoitteena\nTässä parempi väline siihen: https://www.supernova.fi/product/3710/norjan-armeijan-makuupussin-m94-suojapaallinen-uudenveroinen\nNorjan m/94 makuupussin vedenpitävä, oliivinvihreä suojapäällinen on ehdottomasti raskastekoisin ja laadukkain makuupussin suojapussi, mitä olemme koko ylijäämäurallamme saaneet näpelöidä.\nPussin päällikangas on laadukasta ja paksuhkoa oliivinvihreää, puuvillamaista kangasta ja pussissa on liukas polyester-sisävuori. Päällipussissa on kasvoaukko ja normaali, pitkänmallinen sulkuvetoketju. Lisäksi pussin huppupäässä on erillinen vetoketju, jonka kautta pääsee käsiksi pussin päällikankaan ja sisävuoren väliseen tilaan. Pussin kangas on sellaisenaan vettähylkivää, mutta sen voi aina kyllästää myös vedenpitäväksi esim. telttakankaille tarkoitetuilla suihkeilla. Pussin koko on Norjalaisten Normal eli n. 230cm x 82cm ja painoa löytyy n. 1300g.\nEipä kannata 1.3 kilon telttaa korvata kahdella kilon suojapussilla, jos ongelma on ettei sitä telttaakaan jaksa kantaa. Kahteen kiloon saa jo tunneliteltan absidilla ainakin Helsportilta.\nKyllähän kevyitä bivyjä saa ihan kaupasta, esim Vauden kahdelle hengelle sopiva painaa 400g:\nMiten hyvin tällainen toimii ilman tuulisuojaa tunturissa on kyllä sitten ihan eri kysymys.\nTätä keskustelua lukiessa ei voi olla päättymättä seuraavaan johtopäätökseen. Haaste on siis heitetty, kuka hiihtää kevyimmällä repulla Kilpisjärveltä Haltille ja takaisin. Jotta keskustelun alkuperäinen teema säilyy, niin vähintään yksi yö on nukuttava maastossa autiotupaverkoston ulkopuolella. Mieluiten tuo yö olisi syytä viettää mahdollisimman kurjassa säässä ja ennakoimatta: myrskyssä tai kovassa pakkasessa, mutta aina säätä ei voi määrätä, joten riittäkööt se, että maastoyöpymistä ei saa aloittaa aikaisemmin, kuin normaalisti olisi saapunut autiotuvalle, mieluummin pari tuntia myöhässä, kun jo vähän väsyttää ja maha kurnii.\nAutiotupaverkoston (tai perusleiriteltan) tukemana tuo voisikin olla ihan kiinnostava (tai "kiinnostava") kokeilu!\nPertti Kurjen kolmas versio on hyvin toteutettavissa, onhan siinä kaksi henkilöä reppuineen varustautuneena mahdolliseen hätätilanteeseen matkan varrella.\nTeltan , keittimen ja muutakin yhteistä voi jakaa, joten reppu ei täyty tai paina liikaa nopeammalle etenemiselle kuten ahkion tai täyden rinkan kanssa pakostakin tulee käymään.\nJospa palataan tässä keskustelussa ikäänkuin lähtöruutuun... Palelee vielä enemmän. Kädet alkavat muuttua kömpelöiksi. Tiukkaa tekee, että saa käsineet pois...\nItselläni meinasi käydä vähän tähän suuntaan, kun lähdin loppiaisena -25 C pakkasessa reippaalle 5 h luistelulenkille.\nOli yllätys kuinka surkeaksi se toimintakyky meni kun sormia alkoi oikein kunnolla paleltamaan. Tein tulet yhteiskunnan ylläpitämällä taukopaikalla liiteristä löytyneillä kuivilla haloilla, ja siinä samalla tulilla istuessani mietiskelin että kuinka olisin oikeasti selvinnyt jos olisin käynyt hakemassa vauhtia avannosta. Vaikka repussa oli tarvittavat vaihtovaatteet kuivapussissa ja naskalit kaulassa, niin kyllä tunnelma olisi voinut mennä aika karuksi...\nKävihän siinä loppujen lopuksi niin että varpaat piti käydä Mehiläisessä näyttämässä, lääkärin mukaan paleltuneet hermot korjaantuu millin viikossa, että juhannukseksi voi palata täysi tunto noihin varpaisiin...\nKirjoitan tähän säikeeseen, kun edes hiukan aihetta sivuaa - siirtää passaa parempaan asiayhteyteen heti kun sellanen löytyy\nKokeilin harjoittelumielessä majoittumista lumiseen metsään. Majoitteena toimi Savotan M-kokoinen sadeviitta, sellanen kantti kertaa nurkka -tyylinen design.\nIllalla ol keli ehkä 2 astetta plussalla, ja sato hiljakseen lunta, eikä juurikaan tuullut. Siis sellainen keli, jonka suurin osa varmasti mieltää ns. erittäin helpoksi. Itse kun en ole edes teltassa lumiseen talviaikaan yöpynyt, niin näin harratselijatasolta katsottuna ilmasa oli kuiteski aavistuksen verran haastetta. Jottei homma olisi ihan liian helppoa, niin odotin sentäs pimeää, ennen kuin aloitin.\nTalloin kahden puun väliin tasaisen nukkumapaikan. Kasasin lumesta (liian) matalan seinän sille puolelle, mistä justiin sillä hetkellä vaikutti tuulevan, ja viritin puiden väliin narun, Sadeviitta narun ylitte ja viitan lenkkeihin 6 kpl naruja kiinne. Narujen päihin puukapulat ja tallomalla lumen alle kiinni. Näin muodostui melkein kuin harjateltan oloinen majoite, paitti huomattavan matala. "Katon" alle makuualustat ja pussit ja veden keittoon. Olin varannut 4,5 dl titaanimukin, 100g kaasupullon josta enimmät propaanit on jo keitelty pois (primus 4 season puteli) ja abt. 25 grammasen päälleruuvattavan titaanikeittimen. Näillä oli tarkoitus valmistaa lumesta alkaen yksi annos lämmintä kuppia.\nAi että mitenkä äijän kävi? No se ainaskin tuli selväksi, että ennen ku lähden huutomatkaa pidemmälle lämpimistä sisätiloista ni tarttee harjoitella lisää, koska muuten semoisessa tuulisessa ja kylmässä kelissä tulis erittäin nopeasti hyvin epävarma olo sekä epämukavuus ja ne viittilöisivät noutajaa kaksin käsin mestoille...\nVaikka keli oli helppo, niin ns. hätämajoittetta kuvaavan häkkyrän pystyttämiseen, iltapalan keittämiseen ja unille kömpimiseen meni hämmentävän paljon aikaa, toista tuntia yhteensä. Hyvä tovi meni jo siihen, kun viritteli sotkeentuneita naruja paikoilleen.\n* valkoinen naru näkyy talvella todella, todella huonosti\n* hyvästä valosta on valtavasti apua\n* Benettonin uudenkahhia kevytuntsikkatakki 12 eurolla oli hyvä ostos\n* suojalumesta on helppo talloa tasainen paikka\n* matalan majoitteen alla on huomattavan hankala kiemurrella kahteen sisäkkäiseen makuupussiin\n* saappaiden ja vaatteisen varastointi yöksi kannattaa miettiä ajoissa\n* tuulen suunta voi kääntyä, esmes noin 180 astetta\n* jos mahdut liepeen alta sisälle, niin tuuli mahtuu todella, todella hyvin myöskin\n* suojalumesta saa tehtyä hyvän keittelyalustan, jolle kaasupullon voi laskea\n* kaasupullo voi jäätyä tähän alustaan kiinni, jopa ihan tukevasti\n* pienelläkin keittimellä saa tyynessä nollakelissä sulatettua pari desiä vettä lumesta, mutta se ei tapahdu hetkessä\n* lämmin kuppi maistuu ko. tilanteessa yllättävän hyvälle\n* kun sadeviitan alta kömpii pois, ni helposti kaikki lumi, mitä ulostulopuolen liepeen päälle on satanut, sataa kömpijän niskaan (tämä on yllätys vain meille, kenellä on monimutkaisempien ajatusten kanssa kädet täynnä puuhaa)\n* jos makuupussissa on ns. sisätasku, niin sen kannattasi olla eri värinen kun muu makuupussi sisältä\n* kun suojan puolella ollut lumi yöllä jäätyy, niin narut kapuloineen on lumen sisällä varmasti tarpeeksi hyvin kiinni\n* sadeviitan paino ihan vaivatta kolminkertaistuu kun lunta jäätyy kiinni\n* kun viimein oli makuupussissa, oli lämmin ja ittes asiassa aika hyvä olla\nKaikiaan kokemus oli silmiä avaava - se että luulee tietävänsä miten kannattaa toimia (olin koittanut miettiä etukäteen mitä teen) ei tarkoita sitä, että osaa sen toteuttaa. Parasta oli se, että sain kutieskin nukuttua yön, vaikka ei tämä nyt lähellekään täydellisesti mennyt. Seuraavalla kerralla onnistuu paremmin, ja varmaan majoitusriepuna on sitten jotakin muuta.\nTuossa jokunen kuvatuskin ääneen hymyilyn pohjaksi:\nHyvä tilapäismajoite yhdelle hengelle 2x3 kertakäyttöpressu. Mikäli löytyy 3x5 niin sillä saa jo luksusleirin pystyyn. Pressumajoitetta kannattaa harjoitella hyvissä olosuhteissa.\nIllalla ol keli ehkä 2 astetta plussalla, ja sato hiljakseen lunta, eikä juurikaan tuullut. Siis sellainen keli, jonka suurin osa varmasti mieltää ns. erittäin helpoksi.\nKiinnostava kokeilu. Ei tuo keli mikään "erittäin helppo" mielestäni ole, sillä noissa lämpötiloissa ulkona on hyvin märkää. Lumi on tahmeaa ja tarttuu joka paikkaan. Kymmenen asteen pakkasella on jo paljon helpompaa, kun lumi on kuivaa.\nMinkä kokoinen tuo sadeviitta on? Mietin, että olisiko siitä saanut viritettyä sellaisen harjakaton, jossa molemmat lappeet olisivat lähellä maanpintaa ja molemmat päädyt auki. Matalaksihan sellainenkin olisi jäänyt, mutta olisi ehkä parempi tuulensuoja - ainakin, jos tuulen puoleiseen päätyyn saisi kasattua jonkinlaisen lumivallin. Jos lunta on riittävästi, voisi lappeet kiinnittää maahan pitkillä naruilla ja sitten rakentaa lumesta seinät, joilla lappeiden reunojen alle jäävät raot menisivät umpeen. Silloin saisi keskelle korkeuttakin enemmän.\nJos tarpista tai pressusta on tarkoitus kyhätä hätämajoite, niin näkisin harjakattoisen mallin ehkä helpoimpana ratkaisuna. Pinkotus puiden väliin tai sitten jotenkin sauvoja hyväksikäyttäen. Harjoittelu on tuossa asiassa kirjaimellisesti elintärkeää. Itselläkin kulki joskus pressu mukana monta vuotta enkä koskaan edes kokeillut pystytystä. Onneksi ei mitään sattunut.\nPidän kyllä nykyisiä 1-2 hengen telttoja niin kevyinä että kannattaisi mieluummin panostaa sellaiseen, vaikka kalliita ovatkin.\nHarjakattoinen ei ole toimiva ratkaisu. Tuulee sisälle, ahdas yms. Sadeviitan tai minkä vaan pienen tarpin kanssa yleensä pystytän sen seuraavasti. Yksi kulma maahan ja vastakkainen kulma ylös sellaiselle korkeudelle, että asumuksen alla on mukavaa. Loput kulmat maahan tai maan lähelle riippuen kelistä ja reissusta. Toinen sivu jää avonaisemmaksi, mutta sitä vasten voikin käyttää luonnollisia tuulensuojia kuten kiviä, pusikoita, rinteitä yms. Silikonisoidun polyamiditarpin kanssa hyödynnän sen joustavuutta joten viritelmä näyttää matalalta penalaavulta. Joustamattomien pikkutarppien kanssa yleensä tuo ekana kuvattu tyyli.\nSavotan tuotemerkillä oleva sadeviittani on suunnilleen 140 x 240 cm kooltaan.\nHarjakattoisena tuosta tulee aika matala, ja muutenkin on kyllä vähän liika pieni talvimajoitteeksi. Tämän kokeilun olosuhteissa paljonkin parempi ratkaisu olis ollut tehdä lumesta (kun kerran lapio oli mukana) seiniä, kun märkä lumi kuiteski aika hyvin tottelee. Tukevakin tulee, jos yöllä pikkusen pakastaa. Toisen pään tukin repulla, toisen lumella ja sivusta lieve irti maasta, mikä ei ollut hyvä. Ensi kerralla parempi\nTestin perusteella vaikuttaa mahdolliselta, että ötökkäajan ulkopuolella jonkun sortin tarppi hyvinkin saattasi toimia reissuillani majapaikkana sulan maan olosuhteissa.\nHarjoitukset mitä ilmeisimmin jatkuvat reilun viikon päästä. Silloin myös muita aiheita kuten ahkio, (kesä)teltta ja gps. Harvassa on ollu ne asiat, mitä en ole tarpeeksi ahkerasti harjoittelemalla oppinut. Jotkut jutut on kyllä niin hankalia, etten ehkä elä tarpeeksi vanhaksi ehtiäkseni harjoitella riittävästi.\nItsekin kuljetellut välillä pientä kevytpeitettä ja toisinaan kilon telttaa hätämajoitteena. Tuli mieleen vain keväthankien ajasta tilanne, jossa kovassa yöpakkasessa joutuu jäämään maastoon vähän alamittaisella makuupussilla. Silloin saattaisi kevytpeite olla parempi kuin heppoinen teltta varsinkin jos on lapio mukana. Kaivaisi siihen 60-80 cm hankeen sopivan neliön muotoisen kuopan ja nostaisi kuopan reunoja niin että pressukaton (tasainen vaaka suksien varassa) saisi noin metrin korkeuteen pohjalta. Jos saisi tukevasti viritettyä pressun niin ehkä kevyttä lunta vähän päälle.\nPointti tässä on se että ilmeisesti lumikuopassa olisi lämpimämpää kuin kevytteltassa. Kevättalvella tosin ongelma useimmiten on upottava keli ja + asteet, jotka uhkaavat katkaista matkan kuin kova pakkanen.\nKevytpeitteen sijaan olen kokenut parempana louevaatteen/erätoverin. Kevyempi ja helpommin pystytettävissä. Toki yksi sivu auki, mutta saahan tuota tuulen mukaan säätää...


YK valuuttakursseja tietoja 23/11/2020 19:30\nVenäjän rupla Että Libanonin punta vaihtokurssi tänään. Venäjän rupla arvoa Libanonin punta tänään.\nVenäjän rupla Että Libanonin punta vaihtokurssi tänään\n1 Venäjän rupla (RUB) on yhtä suuri kuin 19.82 Libanonin punta (LBP)\n1 Libanonin punta (LBP) on yhtä suuri kuin 0.050465 Venäjän rupla (RUB)\nVenäjän rupla kustannukset Libanonin punta tänään, todellinen valuuttakurssi. Muutamme Venäjän rupla vaihtokurssin Libanonin punta tällä sivulla kerran päivässä. Sivusto näyttää Venäjän rupla -muutoksen keskimääräisen arvon Libanonin punta. Valuutanvaihto tapahtuu pankeissa tai pankeissa verkossa pankkikurssilla, joka perustuu tällä sivulla näytettyyn viralliseen vaihtokurssiin.\n1 Venäjän rupla on yhtä suuri kuin 19.82 Libanonin punta tänään Euroopan pankissa. 1 Venäjän rupla laski -0.126756 Libanonin punta tänään Euroopan pääpankissa. Nykyään Venäjän rupla on heikentynyt Euroopassa Libanonin punta: n suhteen. Yhdelle Venäjän rupla maksaa nyt 19.82 Libanonin punta europankin kurssilla.\nMuuntaa Venäjän rupla Että Libanonin punta Venäjän rupla Että Libanonin punta elävät Forex vaihtoa markkinoilla Venäjän rupla Että Libanonin punta vaihtokurssi historia\nVenäjän rupla Että Libanonin punta Vaihtokurssi tänään klo 23 Marraskuu 2020\nVenäjän rupla vaihtokurssit useiden päivien ajan suhteessa Libanonin punta -valuuttaan on esitetty verkkosivun moneyratestoday.com tämän sivun taulukossa. Vertaa itseäsi tai katso ohjeet vertaamalla valuuttakurssia Venäjän rupla valuuttakurssiin Libanonin punta. Moneyratestoday.com-sivuston avulla voit nähdä valuuttakurssit tänään, 1 päivä sitten, 2 päivää sitten, 3 päivää sitten jne. Huomispäivän valuuttakurssi Venäjän rupla - Libanonin punta riippuu valuuttakurssien dynamiikasta viime päivinä.\n19.11.2020 19.956222 0.040762 ↑\n1 Venäjän rupla hinta vaihtokurssilla on 19.82 Libanonin punta. 5 Venäjän rupla on nyt arvoinen 99.08 Libanonin punta. 10 Venäjän rupla on nyt arvoinen 198.16 Libanonin punta. 25 Venäjän rupla kustannukset Libanonin punta ovat nyt yhtä suuria kuin 495.39. 1 Venäjän rupla on tänään 19.82 Libanonin punta kansallisen pankin vaihtokurssin mukaan. 1 Venäjän rupla on tullut halvemmaksi -0.126756 Libanonin punta tänään maan pankin vaihtokurssin mukaan.\n19.82 LBP 99.08 LBP 198.16 LBP 495.39 LBP 990.79 LBP 1 981.58 LBP 4 953.94 LBP 9 907.88 LBP\n100 Libanonin punta kustannukset Venäjän rupla on nyt yhtä suuri kuin 100. 500 Libanonin punta vaihtokurssilla ovat 25.23 Venäjän rupla. 1 000 LBP maksat 50.46 Venäjän rupla . 2 500 LBP maksat 126.16 Venäjän rupla . Venäjän rupla vaihtokurssi laskee tänään suhteessa Libanonin punta. 1 Venäjän rupla maksaa nyt 19.82 Libanonin punta - kansallisen pankin vaihtokurssi.\n5.05 RUB 25.23 RUB 50.46 RUB 126.16 RUB 252.32 RUB 504.65 RUB 1 261.62 RUB 2 523.24 RUB