ELINKEINORAKENNE ETELÄ-KARJALASSA - PDF\nDownload "ELINKEINORAKENNE ETELÄ-KARJALASSA"\n1 ELINKEINORAKENNE ETELÄ-KARJALASSA Anu Talka VIIPURIN LÄÄNIN SYRJÄKULMASTA ETELÄ-KARJALAKSI le kutsutaan Suomen historiassa keskiajaksi. Ihmiset olivat tuolloin ja pitkään sen jälkeen ensisijassa perheensä ja sukunsa jäseniä. Turkiskauppaa ja kaskiviljelystä Nykyinen Etelä-Karjalan maakunta oli keskiaikana Euroopan syrjäseutua, jossa asui vähän ihmisiä. Elanto saatiin luonnosta: metsästyksestä, kalastuksesta ja viljelystä, joka tarkoitti Itä-Suomessa vielä vuosisatojen ajan kaskeamista. Kaskiviljelyssä poltetun metsämaan tuhkaan kylvettiin viljaa ruista, ohraa ja naurista muutaman vuoden ajan, jonka jälkeen metsä jätettiin kasvamaan uudelleen. Koska sama paikka voitiin metsä- ja kaskityypistä riippuen polttaa vuoden välein, kaskiviljely edellytti liikkuvaa elintapaa. Kaskiviljelyn ohessa harjoitettiin vaatimatonta karjataloutta eli pidettiin lehmiä, hevosia, sikoja, kanoja, lampaita ja vuohia. Karjan määrää rajoitti rehun vähäisyys. Läntinen Ruotsi ja itäinen Novgorod kilpailivat viikinkiajasta ( ) lähtien itäisten kauppareittien, etenkin turkisreittien, hallinnasta. Karjala sijaitsi Suomenlahdelta Nevalle ja Laatokalle ja edelleen Venäjän suuria jokia kohti johtaneiden vesireittien sekä sisämaasta Vuoksea pitkin kulkeneiden kauppareittien yhtymäkohdassa, erämaiden tuntumassa. Ruotsalaiset tekivät vuonna 1293 Viipurin seudulle kolmanneksi ristiretkeksi kutsutun sotaretken, jonka jälkeen aluetta alettiin liittää osaksi läntistä maailmaa. Novgorod ja Ruotsi kilpailivat alueen hallinnasta Pähkinäsaaren rauhaan (1323) saakka. Kumpaakin kiinnostipaljon käytettyjen kauppareittien verottaminen. Viipurista tuli valtakeskus, ja sen vaikutus alkoi ulottua yhä kauemmas. Kaakkois-Suomeen levisi pääosin rauhanomaisesti ruotsalainen hallinto ja kristinusko. Suomesta tuli yhä kiinteämpi osa Ruotsia ja eurooppalaista maailmaa sekä kristillistä kulttuuria, joka on muovannut suomalaisten maailmankuvaa ja ihmiskäsitystä vuosisatojen ajan. Viipuri ympäristöineen alettiin mieltää osaksi Suomea 1400-luvulta lähtien, kun Finland-käsite laajeni tarkoittamaan myös nykyisen Suomen itäosia. Ajanjaksoa 1100-luvulta 1500-luvul- Asutuksen oletetaan levinneen siten, että ensin keskuskylistä siirryttiin kesän ajaksi korpikaskille viljelemään, kunnes lopulta siirryttiin pysyvämmin asumaan sopivan etäisyyden päähän kaskialueista. Pysyvän asutuksen muodostuminen muokkasi maisemaa, sillä rakennusten ympäristöä raivattiin ja läheiset kasket muuttuivat vähitellen pelloiksi ja niityiksi mikäli maaperä oli suotuisaa. Asutusta ympäröi kasvun eri vaiheessa ollut kaskettu metsämaa, joka oli paikoitelleen pikemminkin pensaistoa tai pusikkoa. Ruotsin kuninkaat Erik Pommerilainen ja Kustaa Vaasa julistivat ja 1500-luvulla erämaat kruunun omaisuudeksi, mutta kruunulle tehtäviä palveluksia, esimerkiksi ratsuväen varustamista, vastaan maan saattoi saada yksityisomistukseen. Näin yksityinen maanomistus alkoi keskiajalla juurtua myös Viipurin ympäristöön. Kaskiviljelyn vuoksi pellosta luopuminen sekä sen vaihtaminen ja periminen oli vielä pitkään paljon vapaampaa kuin lännessä. Vaikka kasket eivät kuuluneet yksityisomistuksen piiriin, toisten kaskia kunnioitettiin ensikäytön ilmaiseminen keinolla tai toisella teki kaskesta sen hyödyntämisen ajaksi yksityisomaisuutta. Vähitellen omistusoikeus vakiintui. Se tapahtui viimeistään uudella ajalla, jolloin tiloja alettiin jakaa. Tuolloin oli myös veronkantajan intressissä, että väki asui ja viljeli paikallaan, joskin kaskien takia elämäntapa oli edelleen liikkuva. Kruunun kannalta olennaista oli se, että maata saaneet talonpojat sitoutuivat hallitsijan valtaan. Samaan aikaan verorasitus ja väestön kasvu edellyttivät ruuan tuotannon lisäämistä ja tehostamista. Leivän saanti maasta ei ollut helppoa, vaikka tila olisi ollut oma. Maan yksityisomistus yleistyi myös Moskovan ruhtinaskuntaan kuuluneella Parikkalan seudulla, mutta tilojen autioitumiset eli niiden veronmaksukyvyttömyydestä johtuneet omistusoikeuden menetykset häiritsivät 1600-luvun vaihteessa asutuksen voimistumista. Autioituminen merkitsi sitä, että tilan tuotto jäi niin pie- Viipurin linnaa ryhdyttiin rakentamaan 1290-luvulla. Ensimm äiset puurakenteet korvattiin pian kivimuureilla. Asutus levisi linnasaarelta mantereelle 1300-luvulla. Viipurin vanhimm at säilyneet kaupunkiprivilegiot ovat vuodelta Viipuri oli 1500-luvulla lähes yhtä suuri kuin Turku. Molemmissa oli noin asukasta. Kuva Etelä-Karjalan museo. Kaskeaminen säilytti merkityksensä Itä-Suom essa paikoitelleen 1800-luvulle asti. Nykyisen Etelä-Karjalan alueellakin saattoi kaski palaa jossakin syrjäisessä paikassa vielä vuosisadan alkupuolella. Siirtym inen peltoviljelyyn tapahtui vähitellen 1500-luvulta lähtien. Se liittyi pysyvän asutuksen muodostumiseen; asuinpaikkaa ei enää vaihdettu, vaikka viljelyspaikka olisikin vielä vaihtunut. Kuva Museovirasto. 59\n2 neksi, ettei sillä pystytty maksamaan veroja. Tilan entinen omistaja saattoi asua tilaa edelleen, mutta hallitsijan tavoitteena oli pitää tilat sekä asuttuina että veronmaksukykyisinä, joten autiotilalle pyrittiin löytämään mahdollisimman pian uusi asukas. Autioitumisen taustalla vaikuttivat raskaat verot, katovuodet ja niistä johtunut velkaantuminen sekä savolaisten Parikkalan seudulle tekemät partio- ja ryöstöretket. Asutuksen leviäminen ja kaskiviljely jättivät jälkensä luontoon, mutta myyntiä ja omaa tarvetta varten harjoitetusta metsästyksestä ja kalastuksesta jäi vähän jälkiä. Baltiaan asettuneet saksalaiskauppiaat kiinnostuivat 1200-luvulla Saimaan alueen turkiksista ja kauppaa ryhdyttiin käymään sisämaasta suoraan Suomenlahden rannikolle. Paikallisille turkiskauppa oli merkittävä tulonlähde. Turkiksia välittivät talonpoikaiset kauppiaat. Nykymaakunnan pohjoisosista turkiskauppa suuntautui edelleen aiemmin käytössä ollutta reittiä pitkin Novgorodin ruhtinaskunnan kautta länteen. Myyjät ja ostajat tapasivat markkinoilla, joita järjestettiin niin idän kuin lännen kirkon alueella kunkin kirkon nimikkopyhän juhlina. Näin saivat alkunsa muun muassa Lappeen markkinat Kauskilan kirkonmäellä, josta ne viimeistään 1500-luvulla siirtyivät nykyisen Linnoituksen länsirannalle. Maaseudun väki toimitti markkinoille omia ja erämaiden tuotteita: turkiksia, maa- ja karjataloustuotteita, puuta ja tervaa sekä kalaa ja ehkä myös hylkeen lihaa. Kalan ja hylkeenlihan menekkiä lisäsi niiden soveltuminen paastoruuaksi. Tärkeimpiä tuontitavaroita olivat ruuan säilömisessä tarvittu suola ja vilja. Kauppa saattoi olla pelkkää vaihtokauppaa eikä keskiajan kaupan volyymi ole tiedossa. Massa- ja puunjalostustuotteiden kauppaa rajoitti kuljetuskapasiteetti, joka kehittyi riittävän suureksi vasta uuden ajan vaihteessa. Lappeen markkinat yhdistivät viimeistään 1500-luvulta lähtien Saimaan alueen kaupan ja viipurilaiset kauppiaat. Markkinaperinne on muutamia lyhyitä katkoksia lukuun ottamatta jatkunut näihin päiviin saakka markkinapaikka on tosin vaihtunut useampaan kertaan. Kuva Etelä-Karjalan museo. Tervakaupan valtakausi Keskiajan ja uuden ajan saumakohta ajoittuu 1500-luvulle. Ruotsissa se ajoitetaan 1520-luvulta lähtien tapahtuneeseen uskonpuhdistukseen sekä kuningas Kustaa Vaasan 1540-luvulta lähtien toimeenpanemaan hallinnon kehittämiseen, mihin liittyi perinnöllinen kuninkuus luvun taitteessa tapahtui muitakin merkittäviä muutoksia. Parikkalan seutu siirtyi Stolbovan rauhassa (1617) muun Käkisalmen läänin kanssa Moskovan ruhtinaskunnasta Ruotsin kuningaskuntaan. Läänin ortodoksiväestö siirtyi suurelta osin Tverin Karjalaan, ja uusiksi asukkaiksi tuli Ruotsin kruunun asutuspolitiikan seurauksena luterilaista väestöä. Nykyisen Etelä-Karjalan elinkeinohistoriaa ajatellen olennainen muutos tapahtui ja 1600-lukujen taitteessa. Laivanrakennukseen soveltuvan puutavaran ja etenkin tervan menekki kasvoi, kun merenkulku löytöretkien myötä lisääntyi. Havupuuvaltaisesta Suomesta kehittyi nopeasti Euroopan johtava tervan toimittaja. Tervasta tuli 1600-luvun alussa Itä-Suomen tärkein vientituote, jonka markkinat olivat Länsi-Euroopassa. Parhaimmillaan viisi kuudesosaa Ruotsin tuottamasta tervasta poltettiin Itä-Suomessa Saimaan vesistöalueella ja laivattiin Viipurin kautta eteenpäin. Viipuri oli Itä- Suomen kaupankäynnin keskus. Sen kautta kulki sekä vienti että tuonti, muun muassa pääosa maahan saapuneesta rihkamatavarasta, joka päätyi kulkukauppiaiden kontteihin kaupattavaksi Karjalassa, Savossa ja Pohjanmaalla. Etelä-Karjala ei ollut Parikkalan seutua lukuun ottamatta varsinaista tervan polttoaluetta, joten valmistusta tärkeämmäksi muodostui nykymaakunnan eteläosissa tervan kuljettaminen. Etelä-Karjalan kehityksen kannalta olennaista on kautta vuosisatojen ollut alueen sijainti liikenneväylien risteyskohdassa. Maakunnan pohjoisosassa kulki Kokkolanjokea pitkin lyhyin ja helppokulkuisin, tosin useiden maakannasten katkaisema, Saimaan ja Laatokan välinen vesireitti. Sen kanssa ristesi Viipurista Savonlinnaan johtanut maantie. Lappeenrannassa kohtasivat keskiaikaiset linnojen Hämeen, Viipurin ja Olavin väliset maantiet sekä Saimaan vesireitit, joita pitkin rahti ja ihmiset kulkivat kesät talvet. Talviset jäätä pitkin kulkeneet talvitiet ja sulan veden ajan purjehdusreitit olivat helppokulkuisina usein huonokuntoisia maanteitä tärkeämpiä kulkuväyliä. Lappeen markkinat ja vuonna 1649 perustettu Lappeenranta sijoittuivat liikenteen solmukohtaan. Kaupungin perustaminen oli tärkeää, koska porvariselinkeinojen eli kaupan ja käsityön harjoittaminen oli elinkeinovapauden säätämiseen (1879) saakka sallittua vain kaupungissa. Lappeenranta oli nykymaakunnan ainoa kaupunki vuoteen 1971, jolloin Imatran kauppalasta tuli kaupunki. Tervan reitti kulki pohjoisilta vesiltä sulan veden aikana Saimaan etelärannalle. Matka Lappeelta Viipuriin taittui hevoskyydillä. Etelä-Saimaan ja Viipurin väliselle noin 50 kilometrin mittainen maakannakselle ei ollut vaihtoehtoista reittiä. Esimerkiksi Vuoksea pitkin oli koskien vuoksi vaikea kuljettaa suuria rahtimääriä, ja Pohjois-Karjalasta Laatokalle kulkenut vesireitti oli maakannasten ja koskien vuoksi hankalakulkuinen. Parikkalan seudulta terva kuljetettiin Jaakkiman Sieklahteen ja sieltä Laatokkaa ja Nevaa pitkin Nevanlinnaan, joka oli sekä Käkisalmen läänin tervakaupan että muun kaupan keskus 1600-luvulla. Parikkalan seudulla oli 1600-luvulle saakka ortodoksiasutusta. Ensimmäinen ortodoksikappeli rakennettiin seudulle 1500-luvun lopulla. Ortodoksit siirtyivät Stolbovan rauhan (1617) jälkeen Venäjälle. Nykyinen Parikkalan tsasouna kertoo ortodoksiuskon uudesta leviämisestä vahoilla sijoillaan. Tsasouna on rakennettu vuonna Kuva Arto Hämäläinen\n3 Tervakaupan valtaväylä kulki 1600-luvulla kuitenkin Lappeenrannan seudun ja Viipurin välillä, koska huomattava osa tervasta poltettiin Saimaan rannoilla tai niiden tuntumassa. Reitti oli Ruotsin valtakunnan tärkeimpiä ja raskaimmin liikennöityjä maatieyhteyksiä. Tie oli osa Hämeen linnasta Viipuriin johtanutta Ylistä Viipurintietä, jolla oli Lappeenrannan ja Viipurin välillä useampi reittilinjaus, joiden tärkeys vaihteli eri aikakausina. Terva- ja pikitynnyreitä kuljetettiin 1600-luvun puolivälissä Marko Nenosen arvion mukaan jopa vuodessa. Yhteen kuormaan voitiin maaston mäkisyyden vuoksi ottaa yhdestä kahteen tynnyriä, joten edestakaisia rahtimatkoja tehtiin tuhansia. Pääosa rahdista ajettiin hyvien rekikelien aikaan loppusyksystä ja talvella, joten talvipäivinä Lappeenrannan ja Viipurin välillä kulki vähintään sata hevoskuormaa tervaa ja lisäksi muu liikenne. Rahtia ajoivat tervakauppiaiden maksamia rahakorvauksia vastaan eteläkarjalaiset talonpojat, sillä miehet ja hevoset joutivat talvella hyvin rahdinajoon: moni talo pysyi leivässä ja veronmaksukykyisenä rahtitulojen ansiosta. Maanviljelys- ja karjanhoito jäivät pitkälti omavaraisviljelyksi. Osa talonpojista erikoistui rahdinajoon, mikä oli suurten rahtimäärien vuoksi mahdollista, vaikka hevonen ja kulkupelit olivat kallis investointi. Samalla totuttiin raha- ja vaihdantatalouteen sekä kanssakäymiseen erilaista taustaa edustavien ihmisten kanssa: kansainvälistä kauppaa käyvän viipurilaisen tervakauppiaan ja lähes luku- ja kirjoitustaidottoman talonpojan elämänpiirit olivat hyvin erilaiset. Rahdinajajien mukana kulki tieto suuren maailman asioista, mikä oli merkittävä asia aikana, jolloin sanomalehtiä ja muuta tiedonvälitystä ei ollut olemassa. Rahtimatkojen yhteydessä voitiin hoitaa omia asioita ja tutustua uusien asioiden lisäksi uusiin tavaroihin ja hyödykkeisiin. Osaksi Venäjää Ruotsin suurvalta-ajaksi kutsuttu ajanjakso päättyi 1700-luvun alussa. Lähes sadan vuoden mittainen rauhan aika loppui Suureen Pohjan sotaan. Venäjä valloitti Suomen vuosien välistä valloitusaikaa kutsutaan isovihaksi. Se päättyi Uudenkaupungin rauhaan vuonna 1721, jolloin itäraja siirtyi suunnilleen nykyiselle paikalle. Terva seurasi turkiksia massavientituotteena luvulla. Tervan kysyntä oli löytöretkien ja valtameripurjehduksen vuoksi suurta. Sitä vietiin Länsi-Eurooppaan. Tervatynnyrit kuljetettiin kesällä avovesiä pitkin ja talvella rekien kyydissä, joten oheinen Erik Dahlbergin piirros rataskuljetuksista edustaa poikkeustilannetta. Kuva Etelä-Karjalan museo. Itä-Suomen ja nykyisen Etelä-Karjalan kannalta kohtalokasta oli Viipurin jääminen rajan toiselle puolelle. Viipuri oli Itä-Suomen ainoa tapulikaupunki eli se oli saanut käydä myös ulkomaankauppaa, joka oli keskiajalta luvun puoliväliin saakka vallinneen merkantilistisen talousjärjestelmän aikana tapulikaupunkien yksinoikeus. Maakaupungit, kuten Lappeenranta, saivat käydä vain kotimaankauppaa. Lappeenrannalla oli keskeinen merkitys liikenteen kokoajana ja kaukokaupan solmukohtana, ja erityisen tärkeät olivat kaksi kertaa vuodessa järjestetyt Lappeen markkinat. Koska kaupunki sijaitsi sisämaassa, siitä ei ollut Viipurin manttelin perijäksi. Uudeksi tapulikaupungiksi tuli Hamina. Tervakaupan volyymi hiipui rajamuutoksen myötä. Saimaan rannalta kulkuyhteydet Haminaan olivat huonommat kuin Viipuriin, vaikka Lappeenrannan Haminan yhteyttä parannettiin rakentamalla uusi maantie Hämeen ja Viipurin linnojen väliseltä Yliseltä Viipurintieltä (Taavetista) Haminaan. Pohjoisesta Itä-Suomesta oli sujuvampi kuljettaa terva Pohjanlahden rannikon kaupunkeihin, mikä sekin tuli pian kyseenalaiseksi, kun tervan hinta maailmanmarkkinoilla laski. Eteläkarjalaisten rahdinajo ja siitä saadut tulot vähenivät merkittävästi, vaikka osa rahdista kulki edelleen rajan yli Viipuriin. Terva sai myyntiartikkelina rinnalleen puutavaran. Lappeenrannasta tuli uuden rajan myötä rajakaupunki, jota ruotsalaiset alkoivat linnoittaa 1720-luvulla. Ympäristön talonpojat saattoivat osallistua linnoituksen elintarvikehuoltoon, mikä oli rahdinajoon verrattuna vaatimaton sivuelinkeino. Venäjä valloitti Suomen jälleen vuonna Kaksi vuotta kestänyttä valloitusaikaa kutsutaan pikkuvihaksi. Turun rauha solmittiin vuonna 1743 ja tuolloin koko nykyinen Etelä-Karjala siirtyi Venäjän keisarikuntaan rajaksi tuli lännessä Kymijoki ja pohjoisessa Puumalan salmi. Raja halkoi Puumalan, Sulkavan, Rantasalmen ja Kerimäen pitäjät. Uudenkaupungin ja Turun rauhoissa Venäjään liitettyjen alueiden nimitykseksi vakiintui Venäjällä Suomen sodan aikana Vanha Suomi. Nimitys on perusteltu venäläisestä näkökulmasta; alue oli osa keisarikuntaa jo siinä vaiheessa, kun muu Suomi eli Uusi Suomi Haminan rauhassa vuonna 1809 liitettiin Venäjään. Raja siirtyi tuolloin Tornionjokeen. Termi Vanha Suomi on jäänyt yleiseen käyttöön, mutta Uusi Suomi on monille tuntematon. Uusi valtiollinen yhteys merkitsi Vanhan Suomen alueelle uusia mahdollisuuksia. Suomenlahden pohjukkaan oli perustettu 1700-luvun alussa Pietarin kaupunki, josta tuli vuonna 1712 tsaari Pietari Suuren päätöksellä Venäjän pääkaupunki. Kaupunkia rakennettiin voimallisesti ja sen väkiluku kasvoi nopeasti. Pietarin metropolista tuli lähes 200 vuoden ajan Etelä-Karjalan kehitykseen olennaisesti vaikuttanut tekijä. 61\n4 Pietarissa oli lähes rajattomat markkinat kaikille mahdollisille hyödykkeille ja työlle. Se oli myös Venäjän Länsi-Euroopan kanssa käymän kaupan välittäjä. Viipurille tilanne merkitsi uutta kasvun mahdollisuutta tavaravirtojen välittäjänä, mistä hyötyi Uudenkaupungin rauhan jälkeen myös nykyinen EteläKarjala. Pietarin rahti tarvitsi sekin kuljettajia, vaikka sitä ajoivat 1700-luvulla useimmiten kannakselaiset. Rahtikuormissa kuljetettiin lähes kaikkea mahdollista myytävää, usein kuitenkin puutavaraa. Vanhaa Suomea linnoitettiin Pietarin turvaamiseksi 1700-luvun loppupuolella. Lappeenrannassa venäläiset jatkoivat ruotsalaisten aloittamaa työtä. Muita linnoituksia ja niihin liittyviä kanavia oli eri puolilla maakuntaa. Linnoitus- ja kanavatyömaat huollettiin osin lähiympäristöstä ja niiden valmistuttua alueille sijoittui pysyvästi venäläisiä sotilasjoukkoja. Kummatkin lisäsivät elintarvikkeiden ja muiden tarvikkeiden menekkiä lähiseudullaan. Keskeisestä osasta armeijan huoltoa vastasivat joukko-osastojen perässä kulkevat venäläiskauppiaat, marketantit. Tällä tavoin Lappeenranta sai ensimmäiset venäläiset asukkaansa ja kauppiaansa, jotka sittemmin asettuivat pysyvästi kaupunkiin ja saivat oikeuden harjoittaa muutakin kauppaa. Erik Nilsson Aspegren kartoitti 1600-luvulla Lappeenrannan kaupungin lisäksi Lappeen kihlakuntaa. Kartta on vuodelta Siinä näkyy koko Mäntyharjulle ulottuneen kihlakunnan alue. Kartta Kymenlaakson maakuntamuseo/kyhika kokoelma. Alkuperäinen Ruotsin sota-arkisto, Tukholma. Muutoksia tapahtui myös maataloudessa. Kaskiviljelystä siirryttiin 1700-luvulla yhä enemmän peltoviljelyyn: kaskia poltettiin edelleen syrjäseuduilla, mutta rintamailla viljeltiin jo lähes pelkästään peltoja. Kokonaan kaskiviljelystä luovuttiin Kaakkois-Suomessa viimeistään 1800-luvulla. Tiloilla harjoitettiin lähinnä kotitarveviljelyä: tuotto käytettiin pääasiassa omassa taloudessa ja veronmaksussa. Tilat olivat pieniä ja niitä jaettiin koko 1700-luvun ajan vielä pienemmiksi, sillä tilojen lohkomista ei Vanhassa Suomessa rajoitettu, kuten tehtiin Ruotsin Suomessa. Sen vuoksi maisemaa muokkasi uusien pihapiirien ja peltojen raivaus. Uusien viljelymenetelmien omaksuminen rajoittui kuitenkin lähinnä lahjoitusmaille. Lahjoitusmailla tarkoitetaan sellaisia kyliä tai pitäjiä, joiden verotulot Venäjän hallitsija oli lahjoittanut sotapäälliköilleen, virkamiehilleen tai suosikeilleen. Nykyisen Etelä-Karjalan alueella lahjoitusmaita oli Joutsenossa ja Parikkalassa. Pietari oli 1800-luvulla asukasluvultaan toiseksi suurin suom alainen kaupunki. Etelä-Karjalasta mentiin Pietariin kauppam atkoille sekä pidem mäksi aikaa esimerkiksi palvelukseen tai oppimaan käsityöläisammattia. Pietari oli suurkaupunki, jossa oli markkinoita kaikelle m ahdolliselle. Kaupunki vaikutti vuonna 1703 tapahtuneesta perustamisestaan lähtien merkittävästi myös nykyisen Etelä-Karjalan alueen vaiheisiin ja ihmisten elämään. Kuva Museovirasto. 62\n5 Karjataloudella oli Vanhassa Suomessa 1700-luvulla muuta maata merkittävämpi asema, vaikka viljanviljely oli edelleen päätuotantosuunta. Pietarissa oli kysyntää karjataloustuotteille, eikä karjatalous ollut yhtä altis katovuosille kuin viljely. Tuotantoa rajoitti eläinten ruokinnan ja erityisesti talviruokinnan ongelmat, sillä heinät kerättiin luonnonniityiltä. Karjaa oli muuta Viipurin lääniä enemmän Lappeen ja Jääsken kihlakunnissa. Pienillä tiloilla oli viljaa kannattavampaa tuottaa voita, jolle oli Pietarissa kysyntää. Pietariin vietiin pieniä määriä myös perunoita ja muita juureksia. Paluulastissa oli suolan ja edullisen viljan lisäksi ennestään tuntemattomia tuotteita kuten kahvia ja sokeria sekä muita siirtomaatuotteita, joihin tutustuttiin Pietarin vaikutusalueella muuta Suomea aikaisemmin. Vanha Suomi ei suinkaan vastannut Pietarin huollosta, mutta sillä oli merkitystä polttopuiden ja huonosti säilyvien tuotteiden toimittajana. Sen sijaan Vanhalle Suomelle Pietarin markkinat olivat tärkeät jo 1700-luvulla. Viipurilaiset kauppiaat ryhtyivät 1700-luvulla perustamaan sahoja, sillä sahatavaran menekki Euroopassa kasvoi. Viipurin läänistä tuli Itämeren tärkein saha-alue. Suurin osa sahoista sijaitsi Kannaksella tai Kymijoen vesistössä, joka oli haminalaisten kauppiaiden aluetta. Sahan käyttövoimaksi tarvittiin koski. Sahattava puutavara pyrittiin hankkimaan mahdollisimman läheltä. Etelä-Karjalassa sijaitsivat Luumäen Kannuskosken jo 1600-luvulla toiminut saha sekä Savitaipaleen Partakosken vuonna 1750 perustettu saha, joka oli ensimmäinen Saimaan alueelle rakennettu ohutteräinen saha. Ruokolahden Virmutjoen Höystenkosken saha sai perustamisluvan vuonna Valtaosa Vanhan Suomen sahoista pysähtyi vuonna 1798, jolloin keisari Paavalin hallitus kielsi Vanhan Suomen puuston sahaamisen. Jotta kaupankäyntiä voitiin jatkaa, hankkivat viipurilaiset kauppiaat tilalle puutavaraa ja sahaosuuksia Ruotsin Suomesta, josta tuotua puuta sai viedä Viipurista eteenpäin. Etelä-Karjalan talonpojille tämä merkitsi uudelleen laajamittaista rahdinajoa. Sahatavara kuljetettiin Saimaan etelärannalle Lappeenrantaan, Lappeelle ja Joutsenoon sulan veden aikaan laivoilla, sieltä talvikeleillä hevoskyydillä Viipuriin ja seuraavalla purjehduskaudella Länsi-Eurooppaan. Rahdinajo lisääntyi jo 1700-luvun lopulla, jolloin myös rajan ylittävä kauppa oli tullut mahdolliseksi. Lappeenrannan markkinoille alkoi tulla taas talonpoikia ja kauppiaita Ruotsin puolelta, esimerkiksi Mikkelin suunnalta. Rahdin ja kaupan volyymi eivät kuitenkaan olleet vielä lähelläkään sitä, mitä ne olivat sata vuotta aikaisemmin tai muutama kymmenen vuotta myöhemmin. Luum äen Kannuskoskella toimi saha ensimmäisen kerran 1670-luvulla. Kosken ympärille kehittyi kylä, joka erosi ympäröivästä maaseudusta. Sahan lisäksi kosken partaalla toimi mylly. Elämä kylässä jatkui senkin jälkeen, kun saha paloi vuonna Uusi saha rakennettiin hieman alemmas Ruokokoskeen. Kuva Arto Hämäläinen Luutnantit Heinrich Christoph Siegell ja Gustaf Umnern saivat ikuisesti ja perinnöllisesti hallittaviksi maa-alueet Joutsenon Kesolan, Karsturannan, Pätilän ja Joutsenon kylistä vuonna He olivat ansioituneet Venäjän Ruotsia ( ) ja Turkkia ( ) käym issä sodissa. Lahjoitusmaita kuvaava kartta on samalta ajalta. Kuva Kansallisarkisto. Viipurin ympäristö siirtyi Uudenkaupungin (1721) ja Turun (1743) rauhoissa osaksi Venäjän valtakuntaa. Elinkeinoeläm älle avautuivat samalla Pietarin ja Venäjän markkinat. Uuden pääkaupungin suojaksi rakennettiin 1700-luvun lopulla linnoitusketju, joka toi sekin työtä ja elantoa eteläkarjalaisille talonpojille. Kuva Etelä-Karjalan museo. 63\n6 Rahdinajon kultaiset vuosikymmenet Venäjä valloitti Suomen kolmannen kerran Suomen sodassa, joka päättyi vuonna 1809 Haminan rauhaan. Suomi siirtyi Suomen suuriruhtinaskuntana Venäjän keisarikuntaan ja Venäjän ja Ruotsin raja Tornionjokeen. Vanha Suomi liitettiin Viipurin lääninä muun Suomen yhteyteen vuonna Rajan myötä poistui Pietarin turvaksi rakennetun linnoitusketjun merkitys. Linnoitukset jäivät tyhjilleen, mikä vähensi lähiympäristön linnoituksen tai kanavan huoltamisesta saamia tuloja. Vain Lappeenrannan linnoitus säilyi edelleen sotilaskäytössä, mutta varuskunta oli selvästi aiempaa pienempi. Lappeenrannassa varusväen huollosta pitkälti huolehtineet venäläissyntyiset kauppiaat suuntasivat liiketoimiaan tavanomaiseen kaupankäyntiin. Kun Vanhassa Suomessa käytössä olleesta venäläisestä kauppiasjärjestelmästä siirryttiin ruotsalaismalliseen käytäntöön, he saivat täydet kauppiaan oikeudet luvun alussa kaupungissa oli seitsemän kauppiasta ja 24 käsityöläistä. Käsityöläisiä saattoi olla myös maalaispitäjissä, jolloin heitä kutsuttiin pitäjänkäsityöläisiksi. Sen sijaan maakauppoja eli maaseudulla sijainneita kauppoja ei ollut ennen elinkeinovapautusta lupa pitää. Kievareita arvosteltiin koko ajan pahatapaisesta elämästä, jota hollituvissa harjoitettiin varsin samoin sanoin kuin markkinoitakin. Erityisesti surtiin nuorten kyytipoikien saamaa esimerkkiä hevosten huonossa kohtelussa. (Matkasuuntia Suomessa ). Röytyn talo Taipalsaarella. Kuva Arto Hämäläinen Etelä-Karjalan kannalta olennainen muutos oli rahtiliikenteen nopea kasvu. Sahatavaralla oli kysyntää ja Itä-Suomen metsissä sahattavaa luvulla Saimaan latvavesille perustettiin lisää sahoja. Vanhan Suomen sahauskielto oli kumottu vuonna 1816, mutta eteläiselle Saimaalle sahoja perustettiin vasta 1800-luvun loppupuolella. Viipurilainen Kanava kertoi vuonna 1846, että Lappeenrannan ja Viipurin välinen maantie on alinomaa yöt ja päivät täysi lauvanvetäjiä. Meneillään oli yksi Suomen liikennehistorian suurimmista kuljetustehtävistä. Vuosittain kuljetettiin jopa lautakuormaa sekä muu rahti. Rahdinajajia tarvittiin jälleen paljon, jonka vuoksi rahtituloista tuli monelle eteläkarjalaiselle talonpojalle päätulonlähde. Carl Christian Böckerin 1830-luvulla keräämien tietojen mukaan lappeelaisten rahatuloista 70 prosenttia tuli rahdinajosta. Lemiläisten rahatuloista rahdista saatiin puolet, Taipalsaarella ja Luumäellä kolmannes sekä Savitaipaleella ja Suomenniemellä neljännes. Taipalsaarelaiset ja lappeelaiset saivat tuloja myös vesiliikenteestä. Kaikesta huolimatta länsisuomalaista talonpoikaisyhteiskuntaa esikuvanaan pitäneet virkamiehet paheksuivat koko 1800-luvun ajan rahdinajoa. Sen sanottiin vievän aikaa maatalouden kehittämiseltä ja heikentävän rahvaan siveellisyyttä; rahdinajossa näki ja kuuli kaikenlaista. Rahdinajo nähtiin syypäänä Lappeen kihlakunnan maatalouden taantumiseen ja huonoihin Karjatalous korvasi Itä-Suomessa varhain viljanviljelyn maatalouden tuotantosuuntana. Pellot olivat usein pieniä ja kivisiä, ja kun Venäjältä sai edullista viljaa, ei viljanviljely ollut kovin kannattavaa. Sen sijaan voilla oli markkinoita Pietarissa, jonne osa talonpojista vei voin itse. Samalla suurkaupungin elämä tuli tutuksi. Kuva Museovirasto. kehitysnäkymiin, vaikka kihlakunnan alue oli luonnonolojen vuoksi läänin epäsuotuisin maanviljelysalue. Toisaalta rahdinajosta saatavat tulot tekivät mahdolliseksi alueelle tyypillisen tilojen lohkomisen. Nykyisessä Etelä-Karjalassa oltiin 1800-luvulla muuta maata edellä, koska alueella oli rahdinajon vuoksi meneillään poikkeuksellisen varhainen siirtyminen palkkatyöhön. Maatalous oli monille vain sivuelinkeino. Toisaalta virkamiehet näkivät rahdinajon etuna sen, että verot maksettiin useimmiten rahassa ja ajallaan. Rahtitulot auttoivat myös 1830-luvun katovuosista selviämisessä. Rahtia ajettiin myös Pietariin. Se oli metropoli, jossa oli kysyntää lähes kaikelle. Siellä asui jo 1800-luvun alussa ihmistä, ja myös todellisia suurkuluttajia, kuten keisarillinen hovi ja keisarikunnan korkein aateli. Kannaksella sanottiinkin kyl kaik ryssäl kelpaa. Pietariin vietiin hevosrahtina maatalouden tuotteita sekä teollisuustuotteita. Etelä-Karjalan kautta kulki esimerkiksi Tampereen tehtaiden vienti Pietariin. Ylistä Viipurintietä pitkin kuljetettiin kerran kuukaudessa liikkuneissa 30 vaunun karavaaneissa Suomen ja Pohjoismaiden suurimman teollisuuslaitoksen Finnlaysonin puuvillatehtaan tuotannon pääosa 1830-luvulta 1800-luvun puoliväliin. Monet rahdinajajista olivat karjalaisia. Maatalouden tuotteista Pietariin vietiin Etelä-Karjalasta edelleen voita, mikä kannusti keskittymään entistä enemmän karjatalouteen. Parikkalan ensimmäiset liikemiehet olivat voinvälittäjiä, jotka keräsivät voita Savosta ja Karjalasta Pietariin vietäväksi. Samanlaista keräystoimintaa harjoittivat hevosten ja teuraskarjan välittäjät. Itse maatalous jäi pitkälti vanhojen miesten, naisten ja lasten työksi, kun miehet keskittyivät välitystoimintaan ja rahdinajoon. Vaikka rahdinajo keskittyi talveen ja oli vilkkaimmillaan hyvien rekikelien aikaan, oli yhtä ja toista kuljetettavaa tarjolla myös muulloin vuoden mittaan ja kesällä tarvittiin esimerkiksi laivojen miehistöjä. Toisaalta rahdinajo siitä saatavine rahatuloineen vähensi talonpoikien riippuvuutta maataloustöistä ja maatalouden tuotoista. Samalla taisi vähentyä kiinnostus varsin huonosti tuottavan maatalouden kehittämiseen. Pietarista saattoi tuoda paluulastissa edullista venäläistä viljaa, joten senkin puolesta voitiin keskittyä tuottavampaan karjatalouteen ja rahdinajoon. Moderni turismi syntyi 1700-luvulla, kun valistus herätti uteliaisuuden nähdä vieraita paikkoja. Matkailu oli kuitenkin pitkään harvalukuisen yläluokan etuoikeus. Suomen ja Etelä-Karjalan turismin alkukoti on Imatralla. Ensimmäiset pietarilaiset vieraat saapuivat hämmästelemään Imatran koskea luvun lopulla. Sitä tuli kesällä 1772 ihailemaan myös Venäjän keisarinna Katariina Suuri, jonka seurue liikkui 26 vaunuilla ja sitä varten pystytettiin kosken partaalle huvimajoja. Matkustavaisten määrä lisääntyi 1800-luvulla ja vuosisadan puolivälissä rakennettiin uusi kestikievari matkailijoita palve- 64\n7 lemaan. Matkailijoiden määrästä kertoo se, että majatalossa oli vain kaksi majoitushuonetta ja ruokasali. Myös Lappeenrannan matkailun alkuvaiheet olivat vaatimattomat. Ne nojasivat suosituksi tulleen kylpyläkulttuurin varaan. Kappalainen Karl Gustav Taulerus löysi Pikkalan lähteen vuonna 1802, ja vuonna 1836 piirilääkäri A. W. Dammert avasi Halkosaaressa kaupungin ensimmäisen kaivo- ja kylpyhuoneen. Sekä terveysvettä että kylpyjä nauttivat 1800-luvun alkupuolella paikallisen sivistyneistön edustajat ja muutamat Pietarista ja Viipurista tulleet matkailijat. Lappeenrannan ensimmäinen kylpyläkausi hiipui vuosisadan puolivälissä. Modernisaatio ja teollistuminen Modernisaatioon eli modernin Suomen syntyyn liitetään teollistuminen, urbanisoituminen, yksilöllistyminen ja demokratisoituminen. Suomi alkoi teollistua 1700-luvulta lähtien. Teollistumisen voimakas kasvu ajoittuu 1800luvun loppupuolelle, jolloin puunjalostustuotteiden kysyntä maailmanmarkkinoilla kasvoi. Myös kotimarkkinateollisuuden tuotteille alkoi löytyä ostajia, koska omavaraistaloudesta alettiin siirtyä vähitellen ostotuotteisiin. Samaan aikaan alkoi aluksi hidas urbanisoituminen eli taajamoituminen. Matkailija voi siis hupaisasti viettää Imatralla pari päivää eli pitemm än ajan, ja täten perinpohjaisesti tutustua Suomen suurenmoisimpaan luonnonmerkillisyyteen. Joka tahtoo nähdä Imatran täydessä suuruudessaan ja m ahtavuudessaan putouksen korkeus 12,5 metriä 300 m etrin m atkalla hän tulkoon tänne varhain kesän alussa, ennen kuin Saimaan vesi on laskenut, taikkapa myöskin m yöhään syksyllä. (Matkasuuntia Suomessa ) Suomessa tulivat vuonna 1879 voimaan elinkeino- ja muuttovapaudet. Sen jälkeen kuka tahansa sai ryhtyä harjoittamaan joitain poikkeuksia lukuun ottamatta mitä tahansa elinkeinoa, kunhan jätti siitä viranomaisille asianmukaisen elinkeinoilmoituksen. Vapaa muutto-oikeus antoi ihmisille mahdollisuuden valita asuinpaikkansa. Aikaisemmin sekä elinkeinojen harjoittaminen että muuttaminen olivat tiukkaan säädeltyjä, ja ihmiset olivat olleet säätynsä aatelin, papiston, porvariston ja talonpoikien jäseniä tai kokonaan säätyjen ulkopuolella syntymästä kuolemaansa saakka. Ihmiset alkoivat vastata kykyjensä mukaisesti omista valinnoistaan, kun sosiaalinen kierto tuli mahdolliseksi. Demokratia edellytti kansalaisyhteiskuntaa, joka alkoi muodostua 1800-luvun lopulla. Sanomalehdet, kansakoulut ja yhdistystoiminta toivat kansalaisten demokratiassa tarvitsemat tiedot ja taidot ihmisten ulottuville. Kyliin ja kaupunkeihin rakennettiin 1800-luvun lopulta lähtien lukuisia kouluja ja seurantaloja. Lopputuloksena oli moderni Suomi, joka oli perusta toisen maailmansodan jälkeen kehittyneelle hyvinvointivaltiolle. Nykyisen Etelä-Karjalan ensimmäiset teollisuuslaitokset olivat käsityöläisten verstaiden ja pienten tehtaiden välimuotoja, manufaktuureja. Lappeenrannassa toimi 1800-luvun alkupuolella esimerkiksi pikiruukki, öljynpuhdistamo, olutpanimo ja viinanpolttimo. Lappeella oli saviastioita valmistava manufaktuuri sekä Ihalaisen kalkkiruukki, jonka toiminta laajeni 1800-luvun lopulta lähtien. Parikkalassa oli lyhyen aikaa toiminut fajanssitehdas, joka valmisti nimestä huolimatta punasavikivitavaraa. Sekä Lappeenrannan seudulla että muualla maakunnassa oli muutakin manufaktuuritoimintaa. Maaseudulla oli pieniä myllyjä ja sahoja sekä tiilitehtaita. Ne palvelivat pääasiassa omistajansa ja lähiympäristönsä tarpeita. jen takaa, mutta ennen kaikkea tilaisuutta hyödynsivät Lappeenrannan ympäristön asukkaat. Kaikki lähistön asumiseen kelpaavat tilat oli valjastettu majoituskäyttöön, mutta työmiehiä perheineen asui myös maahan rakennetuissa maakuoppa-asumuksissa. Paikkakuntalaisten saamat vuokratulot, lisätienestit satunnaistöistä sekä tulot työmaalle myydyistä hyödykkeistä olivat seutukunnalle merkittäviä, vaikka kyseessä oli vain muutaman vuoden ajanjakso, sillä työmaa siirtyi töiden etenemisen mukaan kohti Viipuria. Kanavalta oli sen valmistumisen jälkeen saatavissa kesäaikaan satunnaistöitä: lotjat kiskottiin aluksi sulkuihin mies- ja hevosvoimin ja kanavan ympäristöä hoidettiin puistona. Muuten kanavan merkitys jäi nykyiselle Etelä-Karjalalle vähäiseksi noin kahdenkymmenen vuoden ajaksi. Lappeenrannan satama oli niin matala, etteivät kanavaa pitkin kulkeneet laivat päässeet sinne. Ne pysähtyivät vain Lauritsalassa, joka oli noina vuosikymmeninä eteläisen Saimaan tärkein satama. Lappeenranta jäi sivuun kanavan muissa Saimaan kaupungeissa käynnistämästä elinkeinoelämän vilkastumisesta. Maakunnan maalaispitäjien asukkaille kanava aiheutti oikeastaan vain menetyksiä; rahdinajo väheni, kun sahatavara voitiin viedä kanavaa pitkin Viipuriin. Vaik- Ruokolahden Härskiänsaaren saha perustettiin vuonna Paikalla oli ollut sahaustoimintaa jo aiemm inkin. Saaren eteläosassa sijaitsevassa sahakylässä toim i myös telakka. Saha tuhoutui tulipalossa vuonna Sahakylä erosi saaren muusta maatalousasutuksesta, mutta kanssakäymistä oli yli elinkeinorajojen. Piirros Etelä-Karjalan m useo. Ensimmäisiä viittauksia teollistumiskehityksen käynnistymisestä olivat höyrysahat. Ensimmäisenä nykyisessä Etelä-Karjalassa aloitti Ruokolahden Hauklapin saha (1866), joka tuhoutui tulipalossa muutamaa vuotta myöhemmin. Tulipalo koitui kahdesti myös Lappeen Luukkaanniemen sahan kohtaloksi. Saha toimi vuosina Ruokolahdella sahasi vuodesta 1879 lähtien Härskiänsaaren saha, joka synnytti maalaispitäjän keskelle noin sadan ihmisen sahayhdyskunnan. Saha työllisti noin 30 henkeä. Se oli maalaispitäjässä huomattava työnantaja luvun puolivälin jälkeen siirryttiin lopullisesti vesisahoista höyrysahoihin: esimerkiksi Kannuskosken 1820luvulla uudelleen käynnistynyt saha lopetti toimintansa vuonna 1850 ja sen ympärille muodostunut sahakylä hiljeni. Itä-Suomen teollistumiselle ratkaiseva tekijä oli Saimaan kanavan rakentaminen vuonna Suuriruhtinaskunnan suurin rakennusprojekti toteutettiin vuosina tuhansien miehien työvoimalla. Työmaalla tarvittiin niin lähiseudulta saatavissa olevia ruokatavaroita ja muita hyödykkeitä kuin satunnaistyövoimaa. Kanavatyömaalle tultiin työn perässä pitkienkin matko- 65\n8 ka rahtia ajettiin edelleen, ei enää voitu puhua rahdinajon kultaisista vuosista. Rahti oli aika, josta vanhat vieläki vesissä suin juttelevat, totesi lappeelainen kirjoittaja Turun Sanomissa vuonna Kiireellistä kuljetusta tarvitsevat ihmiset ja tavarat, esimerkiksi helposti pilaantuvat elintarvikkeet, kuljetettiin edelleen hevoskyydillä. Kun kanava osoittautui pettymykseksi, lappeenrantalaiset päättäjät keskittyivät rautatieyhteyden hankkimiseen. Se oli kaupungin, mutta myös ympäröivän maaseudun kannalta tärkeä hanke. Ensin toivottiin Pietarin radan kulkevan Lappeenrannan kautta, mitä ei kuitenkaan tapahtunut. Helsingin ja Pietarin välinen rautatieyhteys avattiin vuonna Etelä-Karjalan alueella sijaitsivat Luumäen Taavetin sekä Lappeen Simolan ja Pulsan asemat. Viimeksi mainittuihin oli Lappeenrannasta noin kahdenkymmenen kilometrin mittainen hevosmatka. Monet matkustivat laivalla ylävesiltä Lappeenrantaan ja jatkoivat täältä hevosmatkan jälkeen junalla Viipuriin tai Pietariin tai suuriruhtinaskunnan pääkaupunkiin Helsinkiin. Samaa reittiä pitkin kuljetettiin rahtia. Rautatieyhteyden eli Pietarin radan pistoraiteen saamista helpottaakseen Lappeenranta rakensi Linnoituksen niemen kärkeen uuden sataman, joka avattiin vuonna Sen jälkeen kanavaa pitkin kulkeneet Kuopion, Joensuun ja Savonlinnan vuorolaivat poikkesivat Lappeenrannassa. Ne kuljettivat sekä ihmisiä että rahtia. Lähiliikenne Taipalsaaren ja Ruokolahden suuntaan alkoi vuosisadan lopulla. Höyrylaivamatka Saimaan kanavan kautta Viipurista Lauritsalaan ja siitä Lappeenrantaan on epäilemättä kauniimpia matkustuksia, mitä tehdä voi, ja vetää vertoja mille muulle ylistetylle kanavamatkalle tahansa muualla maailmassa. Vaikkapa nuo m onet (28) sulkulaitokset viivyttävätkin kulkua melko kauvan (noin 12 tuntia), niin tarjoo se pianpa loppum attoman sarjan viehättäviä maisem ia ja kuitenkin niin paljon vaihtelua, että se kauniilla ilmalla ei voi ketään väsyttää. (Matkasuuntia Suomessa ). Kuva Etelä-Karjalan museo. Pistoraide Lappeenrantaan valmistui vuonna 1885, jolloin rautatie ulottui ensimmäistä kertaa Saimaan rantaan. Tavaran liikkumiselle oli suunnaton etu, kun rahti voitiin siirtää Rapasaaressa suoraan laivasta junavaunuun. Ihmisten ja rahdin kauttakulkuliikenne kasvoi nopeasti eivätkä edes Savon (1889) ja Karjalan (1894) ratojen valmistumiset aiheuttaneet sen merkittävää vähenemistä. Taustalla vaikutti luonnollisesti ihmisten liikkumisen yleistyminen ja rahdin lisääntyminen. Karjalan radan myötä Imatran seutu, jonne rautatie saatiin jo vuonna 1891 sekä maakunnan pohjoisosat pääsivät nauttimaan uudesta liikenneyhteydestä. Parikkalan lähin asema oli Elisenvaaraa, jonne oli noin 30 kilometriä. Se rajoitti rahtikuljetuksia. Yhteydet paranivat entisestään, kun Parikkalan kautta kulkenut pistorata Elisenvaarasta Savonlinnaan avattiin liikenteelle vuonna Samalla paranivat Simpeleen seudun liikenneyhteydet. Teollistuva Etelä-Karjala Etelä-Karjala alkoi teollistua, kun maakuntaan saatiin hyvät liikenneyhteydet. Rautatieyhteys oli pontimena niin Lappeenrannan ja Lappeen kuin Ruokolahden ja Jääsken teollisuuslaitosten synnylle. Teollistumiselle oli erinomaiset edellytykset: sujuvat kuljetusyhteydet ja Saimaan alueen puutavaravarannot sekä Vuoksen koskivoima. Teollisuus jakautui lähinnä kotimarkkinoille tähdänneeseen kulutustavarateollisuuteen ja suurteollisuuteen. Teollistumisen volyymin kannalta merkittävää oli suurteollisuus. Sen tuotantomäärät, työllistäminen ja vaikutus suomalaisen yhteiskunnan talouteen ja rakenteeseen olivat aivan toista suuruusluokkaa kuin pienistä yksiköistä koostuneen kotimarkkinateollisuuden. Etelä-Karjalan ammatissa toimivan väestön elinkeinojakaumassa 1890-luku erottuu teollistumisen ja rakentamisen aikana. Niistä elantonsa saavien määrä kaksinkertaistui. Mukaan on laskettu sekatyömiehet, koska valtaosa sekatyömiehistä työskenteli tuona ajanjaksona rakentamisen parissa. Lisäksi pientilavaltaisessa Etelä-Karjalassa oli vähän tarjolla maatalouden lyhytkestoisia työtilaisuuksia. Rakentaminen oli vilkasta, sillä tuotantolaitosten kanssa samaan aikaan rakennettiin niiden läheisyyteen infrastruktuuria ja työväen asuntoalueita, joita on säilynyt erityisesti Imatralla. Lappeenrannassa rakennettiin luvuilla myös sotaväen leirejä ja rakuunarykmentin kasarmialuetta. Elinkeinoelämään liittyvän rakentamisen lisäksi rakennettiin varsin paljon asuntoja, sillä huomattava osa työvoimaa tuli muualta ja tarvitsi katon päänsä päälle. Tämä rakentaminen tapahtui vapaa-aikana. Sen vuoksi monia niin sanottuja vapaasti syntyneitä ja kasvaneita työväenasuntoalueita on kutsuttu pyhättömien kyliksi. Vasarat paukkuivat iltamyöhään esimerkiksi Lappeenrannan esikaupunkialueella, nykyisessä Tykki-Kiviharjussa. Lappeenrannan Palloon rakentui 1870-luvun lopulta lähtien Etelä-Karjalan ensimmäinen teollisuusalue Pallo oli kaupungin päättäjien mielestä syrjässä ja siten sopiva paikka teollisuuslaitoksille. Yrityksien perustajat olivat oman kaupungin liikemiehiä. Pallossa toimi 1900-luvun alussa neljä myllyä ja kolme sahaa sekä kaksi telakkaa ja konepaja. Myllyissä jauhettiin edullista venäläistä viljaa, sahoilla sahattin Saimaan alueen runkoja, ja telakoilla valmistettiin viljan ja puutavaran kuljetuksessa tarvittua kalustoa. Kokonaisuus oli kannattava ja toimiva. Teollisuuslaitoksia oli myös muualla Lappeenrannassa, sillä pienet teollisuuslaitokset aloittivat toimintansa omistajansa talossa. Lappeenrannan Rapasaaresta tuli 1880-luvulla oikea logistiikkakeskus. Saimaan vesireitit ja rautatie kohtasivat siellä ensimmäisen kerran. Lasti siirrettiin Rapasaaressa laivasta junaan. Kuva Etelä-Karjalan museo. Ammatissa toimivan väestön elinkeino 100 % Prosenttia 80 % 60 % 40 % 20 % 0% Maa- ja metsätalous Teollisuus ja rakentaminen Palvelukset Elinkeino tuntematon Lähde: Väestön elinkeino, Tilastollisia tiedonantoja 63, Helsinki\n9 Usein niissä valmistettiin elintarvikkeita. Lappeenrantalaisia erikoisuuksia olivat Matti Roihan kravattitehdas ja tupakka- ja sikaritehdas, jonka tuotteet saivat mainetta maailmalla. Imatralla aloitti muun muassa Chymos, joka muutti Lappeenrannan Korkkitehtaanrantaan 1920-luvun alussa ja kehittyi suurteollisuudeksi. Samalla paikalla oli aiemmin toiminut Korkkitehdas Minerva. Suuren teollisuuslaitoksen perustamisessa tarvittiin pääomia, joita ei löytynyt omasta maakunnasta, eikä Suomestakaan. Suurteollisuuden perustajat olivat usein ulkomaalaissyntyisiä. Nykyisen Etelä-Karjalan vanhin suurteollisuudeksi katsottava tuotantolaitos oli vuonna 1889 aloittanut Lauritsalan saha. Muutamaa vuotta myöhemmin aloitti Kaukaan lankarullatehdas, joka sai samalle teollisuusalueelle seurakseen höyrysahan (1892) ja kaksi sellutehdasta (1897 ja 1905). Imatran suunnalla aloitti Tainionkosken tehdas (1897) ja Parikkalan Juvankosken partaalla käynnistyi monien vaiheiden jälkeen Simpeleen tehdas (1907). Hieman aiemmin Kokkolanjoen varressa oli aloit- tanut Kangaskosken puuhiomo. Joutsenoon sijoittuivat Honkalahden saha (1907) ja Osakeyhtiö Pulpin sellutehdas (1909). Pulp kehitti prosessinsa kalkintarvetta ajatellen Lappeen Ihalaisen kalkkilouhosta, mutta se siirtyi jo 1910-luvun vaihteessa Paraisten Kalkkivuori Oy:lle. Imatralle sijoittui myös Elektrometallurgiska Aktiebolaget (1915) ja Lappeelle kolme muuta suursahaa. Suurteollisuus muokkasi ympäristöään. Tuotantolaitokset, konttorit sekä teollisuustyöväen asuinalueet erosivat maaseutuympäristöstä tiiviytensä ja mittakaavansa vuoksi. Myös ihmisten elämäntapa oli erilainen. Usein rakentaminen lisääntyi vähitellen, kun samalle tehdasalueelle sijoitettiin uutta tuotantoa, jolloin tarvittiin lisää työväkeä ja asuinalueita. Kulttuurimaantieteen kannalta ajateltuna teollistumisen myötä syntyi sekä perinteisestä maaseudusta että perinteisestä kaupunkiasumisesta erottuva ympäristö. Nykyisestä Etelä-Karjalasta kehittyi puunjalostusteollisuuden ja siihen liittyvien teollisuussektoreiden keskittymä. Lappeenrantaa onkin kutsuttu Pienois- Kotkaksi ja Imatraa Suomen Ruhriksi. Lisäksi molempia voidaan nimittää savolaisten Amerikaksi, koska huomattava osa niiden uusista asukkaista tuli Savosta. Etelä-Karjalaan perustettiin 1900-luvun vaihteessa Pohjoismaiden Osakepankin ja Kansallis-Osake-Pankin konttorit Lappeenrantaan ja Imatralle, mutta rahoitusjärjestelmät olivat vielä alkuvaiheissaan. Sen vuoksi oli luonnollista, että suurteollisuuden perustajat tulivat muualta, ja paikallisista liikkeelle lähtivät ne, joilla oli ennestään varallisuutta ja liiketoimintaosaamista. Maakuntaan perustettiin myös muutamia kunnallisia säästöpankkeja, mutta ne kehittyivät elinkeinoelämän rahoituksen sijasta säästämisen edistämiseen. Kehittämistä kaipasi myös rahdinajon jalkoihin jäänyt maatalous, mutta pienviljelijät eivät saaneet siihen tarvittavia pääomia olemassa olevista rahoituslaitoksista. Avuksi tulivat 1900-luvun alussa osuuskassat. Ne olivat maanviljelijöiden osuuskuntia, jotka välittivät viljelijöiden tarvitsemia pieniä lainoja. Investoinnit tekivät pienistä eteläkarjalaisista tiloista aiempaa tuottavampia. Pietarin markkinoiden vuoksi karjatalouteen investoiminen kannatti. Rautatie nopeutti tuotteiden kuljettamista, joten helposti pilaantuviakin tuotteita, esimerkiksi tuoretta maitoa, voitiin viedä suurkaupunkiin. Pietarin päivittäistavaroiden hankinta-alue laajeni rautateiden myötä nykyiseen Etelä-Karjalaan. Erityisen selvästi tämä näkyi maakunnan pohjoisosissa, jossa teollistuminen oli maakunnan eteläosia vähäisempää. Siellä tartuttiin tilaisuuteen: Parikkalaan perustettiin useita osuusmeijereitä, joista osa tosin toimi vain lyhyen ajan. Meijereitä oli poikkeuksellisen paljon verrattuna sekä muuhun maakuntaan että koko Suomeen. Vuonna 1912 toiminnassa oli 15 meijeriä. Meijereitä oli toki muissakin maalaispitäjissä, jonka lisäksi niissä toimi edelleen tiilitehtaita, piensahoja ja myllyjä, joista osaan oli hankittu voimanlähteeksi höyrykone. Nämä olivat usein maatalouden sivuelinkeinoja. Myllyistä ja sahoista on edelleen jäänteitä jäljellä; useimmiten ne toimivat pienissä koskissa. Varsinaisen tuotantorakennuksen lisäksi pihapiirissä on yleensä myllyn tai sahan hoitajan asunto, sauna ja karjasuoja, sillä maaseudulla kukoisti vielä pitkään osittainen omavaraisuus. Maatilat saivat tuloja myös metsän myynnistä, sillä metsän arvo oli noussut puunjalostusteollisuuden myötä. Vastoin ennakko-oletuksia Etelä-Saimaan alueelle oli ehtinyt kaskiviljelystä luopumisen jälkeen kasvaa kohtuullisen hyvälaatuinen metsävarallisuus. Metsää hyödynnettiin muutenkin. Pietariin vietiin halkoja, ja Taipalsaarella, Lappeella ja Joutsenossa talonpojat rakensivat 1900-luvun vaihteessa useita satoja laivoja, lähinnä lotjia ja höyrylotjia eli tervahöyryjä. Kansanomainen laivanrakennus osoittautui oivalliseksi sivuelinkeinoksi tilanteessa, jossa rahdinajon korvasivat lopullisesti rautatiet ja Imatran seudun teollistuminen käynnistyi Tainionkosken tehtaista, Tornator Osakeyhtiö, vuonna Hieman niitä aiemmin teollinen toiminta oli aloitettu alempana Vuoksen alajuoksulla Jääskessä. Enso jäi Moskovan rauhassa rajan toiselle puolelle. Nykyään samaa teollista perintöä jatkaa Svetogorskissa amerikkalainen International Paper. Kuva Imatran kaupunginmuseo. Viipurin lääni oli merkittävää sahateollisuusaluetta 1900-luvun vaihteessa. Nykyisen Etelä-Karjalan alueella oli vuoden 1907 tilannetta kuvaavassa kartassa näkyvien sahojen lisäksi muutakin puunjalostusteollisuutta Lauritsalassa, Joutsenossa ja Imatran seudulla sekä Simpeleellä. Muu teollisuus oli tuolloin vielä aika vähäistä. Kartta Suomen maantieteellisen seuran toimittaman kartaston mukaan Ahvenainen, 1984, s\n10 lähivesien sisävesiliikenne. Laivan rakentajien lisäksi työllistyi sen miehistö. Laivatyötä oli tarjolla myös lähiliikenteen vuorolaivoissa etenkin Saimaan rannikkopitäjissä. Taipalsaarella ei pidetty miehenä ellei ollut työskennellyt laivassa. Oman lukunsa elinkeinojen joukossa muodostaa matkailu. Matkailu kehittyi 1800-luvun lopulla. Imatran koski kiinnosti yhä useampia pietarilaisia, kun Saimaan kanava ja Pietarin rata tarjosivat aiempaa sujuvammat yhteydet. Loppumatka taittui diligenssivaunujen kyydissä. Turisteja houkuttelivat myös Vuoksen suotuisat kalavedet. Matkailua kehitti Imatra Aktiebolaget, joka rakennutti hotelleita (1871, 1893 ja 1903) ja huolehti, että saatavilla oli muiparikkala oli nykyisen Etelä-Karjalan pitäjistä ainoa, jossa innostuttiin 1900-luvun alussa osuusmeijeritoiminnasta. Pietarin markkinat kannustivat maidon jatkojalostukseen, sillä matka oli tuoreelle maidolle liian pitkä. Parhaimm illaan osuusmeijereitä oli Parikkalassa peräti 15 vuonna Sen jälkeen meijerit alkoivat fuusioitua ja osa lopetti toimintansa, koska päämarkkina-alue jäi rajan taakse. Kannas, Parikkala. Kuva Arto Hämäläinen takin palveluja. Yhtiön hotellit saivat kilpailijoita 1900-luvun vaihteessa. Imatran hienoimpiin hotelleihin paikallisilla ei ollut asiaa. Imatra-yhtiön palveluksesta lähtenyt Gustav Alm perusti vuonna 1894 Saimaan rannalle Rauhaan kesähoitolan, joka laajeni vuonna 1910 kylpyläksi. Kylpylät olivat suosittuja matkailukohteita. Lappeenrannassa matkailijoita palveli jälleen kylpylaitos vuodesta 1871 lähtien. Puurakennus korvattiin uudella kivirakennuksella vuonna Imatran ja Lappeenrannan turisteista huomattava osa tuli Pietarista, joten matkailun kultakausi katkesi ensimmäiseen maailmansotaan. Matkailu oli edelleen yläluokan etuoikeus. He etsivät rauhallista ja terveellistä ympäristöä rentoutumiseen suurkaupungin sykkeestä. Tämä näkyi myös matkailukohteiden ympäristössä, joka pyrittiin saamaan rauhalliseksi ja puistomaiseksi. tien ja toisaalta teollisuusyritysten markkinat olivat usein joko aivan lähiympäristössä (kotimarkkinateollisuus) tai sitten Euroopassa (puunjalostusteollisuus). Itsenäisen Suomen ensimmäiset vuosikymmenet Maa- ja metsätalous olivat edelleen nuoren Suomen selvästi tärkeimmät elinkeinot koko sotien välisen ajanjakson. Maa- ja metsätaloudessa työskenteli 70 prosenttia ammatissa toimivasta väestöstä vuonna Kaksikymmentä vuotta myöhemmin vastaava luku oli 60 prosenttia. Teollistuminen jatkui ja voimistui sotien välisinä vuosikymmeninä, mutta muutokset eivät olleet vielä yhtä nopeita kuin toisen maailmansodan jälkeen. Teollisuuden ja rakentamisen parissa työskentelevien suhteellinen osuus kasvoi 16:sta 21 prosenttiin. Valtaosa väestöstä asui edelleen maaseudulla, joskin muutto kaupunkeihin ja teollisuustaajamiin lisääntyi. Suomen teollisuuden puujalat vahvistuivat ja saivat rinnalleen metalliteollisuutta. Rajan siirtyminen Rajajoelle Tarton rauhassa (1920) lopetti Pietarin kaupan ja sulki Pietarin markkinat sekä maanviljelijöiltä että teollisuuslaitoksilta. Se oli Viipurin läänin ja Kaakkois-Suomen kannalta suuri menetys. Onneksi kauppa Helsinkiin oli lisääntynyt vähitellen Pietarin radan valmistumisesta läh- Joutsenon Rauhassa aloitti vuonna 1893 täysihoitola, jonka toiminta laajeni ensin sanatorioksi ja sitten vuonna 1912 kylpylaitokseksi. Asiakkaista huomattava osa tuli Pietarista. Kylpylaitoksen päärakennus paloi vuonna 1923, jonka jälkeen alue siirtyi piirimielisairaalan kuntainliiton omistukseen. Tänä päivänä lakkautetun sairaalan alueelle rakennetaan uutta kylpylää ja matkailutoimintaa, jonka asiakkaista osa tulee jälleen Pietarista. Kuva Etelä-Karjalan museo. Pietarin ja Venäjän korvautuminen uusilla kauppakumppaneilla tapahtui yllättävän sujuvasti. Tilanne olisi ollut paljon hankalampi, jos raja olisi sulkeutunut muutamaa kymmentä vuotta aikaisemmin. Yhteiskunnan ja elinkeinojen nopea kehitys 1900-luvun vaihteessa oli sekä avannut uusia elinkeinoja ja elämisen tapoja että tuonut uusia yhteistyökumppaneita. Pietari ja Venäjä olivat olleet suomalaisille ja kaakkoissuomalaisille tärkeitä kumppaneita, joiden kanssa toimiessa oli samalla opittu kaupankäynnin keinoja ja testattu tuotteita ennen kuin oli välttämätöntä siirtyä yhä enemmän koko Euroopan markkinoille. Samaan aikaan palveluelinkeinot alkoivat työllistää yhä useampia, sillä omavaraistalous ja myös osittainen omavaraistalous alkoivat jäädä historiaan kansakunnan enemmistön elintapana. Monet kasvattivat edelleen itse peruselintarvikkeita, viljaa, juureksia ja marjoja, sekä pitivät lehmää, sikaa ja muutamia kanoja. Muut elintarvikkeet ostettiin yhä useammin viljelijöiltä tai kaupoista, joista hankittiin myös vaatteita tai ainakin ostokankaita, mikäli vaatteita tehtiin itse. Kaupan volyymin kasvun rinnalla lisääntyi muidenkin palvelujen käyttö, esimerkiksi julkisen liikenteen käyttö lisääntyi.ammatissa toimivista suomalaisista vajaa viidennes työskenteli palveluammatissa vuonna Etelä-Karjalassa kehityskulku oli samanlainen kuin koko maassa. Maa- ja metsätalouden suhteellinen osuus ammatissa toimivan väestön työllistäjänä väheni noin kymmenellä prosentilla vuosina Samalla muiden elinkeinoryhmien osuudet kasvoivat suunnilleen kaksinkertaisiksi. Elinkeinoltaan tuntemattomien ryhmän hiipuminen kertoo yhteiskunnan järjestäytymisestä ja ammattialojen erikoistumisesta: kaikille ammatissa toimiville löytyi joko yksi selkeä tai ainakin selvästi merkittävin elinkeinoala ja toisaalta liikkuminen elinkeinoryhmien välillä väheni. Sekatyömiehet olivat saaneet työnsä pieninä palasina eri paikoista, jolloin työmies oli saattanut 68\n11 tehdä vuoden mittaan kaikkiin elinkeinoryhmiin kuuluvia töitä. Ammatillinen eriytyminen vähensi tällaisen työvoiman tarvetta. Nykyisessä Etelä-Karjalassa sotien välinen ajanjakso oli teollisuuden kasvun aikaa. Entiset suurteollisuuden yksiköt kasvoivat investointien myötä ja lisäksi rakennettiin kokonaan uusia teollisuuslaitoksia. Mahtava Imatra padottiin, ja vuodesta 1929 lähtien Imatran seudun teollisuuslaitokset saivat sähkövirtaa uudesta voimalaitoksesta. Se kannusti perustamaan uusia yksiköitä. Imatran seudulle sijoittui 1930-luvulla useita pieniä teollisuuslaitoksia sekä Outokummun Kuparitehdas, Osakeyhtiö Vuoksenniska Aktiebolagetin Rautatehdas ja Tornatorin Vuoksenniskalle rakennuttama Kaukopään tehdaskombinaatti. Kaukopään rakentamisen käynnistyminen toi työmaalle tuhansia työnhakijoita eri puolilta Suomea. Suomi oli hiljalleen toipumassa 1930-luvun lamasta, mutta työstä oli edelleen pulaa. Lappeenrannassa ja muualla maakunnassa entiset teollisuuslaitokset laajenivat, ja monet niistä vaihtoivat omistajaa. Uutta suurteollisuutta edusti Lappeenrannassa vain Palloon 1930-luvulla sijoittunut Valtion rikkihappotehdas. Teollistumisen ja siihen läheisesti liittyvän taajamoitumisen vaikutukset näkyivät kuntarakenteessa: Etelä-Karjala sai ensimmäiset varsinaiset teollisuuspaikkakuntansa. Simpele itsenäistyi vuonna 1923 Parikkalasta ja Lauritsala vuonna 1932 Lappeesta. Myös Imatran suunnalla keskusteltiin useaan otteeseen Ruokolahden ja Jääsken teollisuustaajamien kunnallisen jaotuksen muuttamisesta. Teollisuuspaikkakunnilla työväestö muodosti väestön enemmistön, esimerkiksi noin 80 prosenttia lauritsalalaisista sai 1930-luvun alussa elantonsa teollisuudesta ja rakentamisesta. Maaseudulla tilanne oli toinen, sillä maa- ja metsätalous säilytti merkityksensä. Teollisuuslaitoksia oli maalla harvassa ja useimmat niistä olivat edelleen pieniä ja sivuelinkeinon luonteisia. Teollistumiseen liittyi läheisesti liikennejärjestelmien kehitys. Sekä raakaaineita että valmiita tuotteita oli voitava kuljettaa mahdollisimman sujuvasti ja edullisesti. Liikennejärjestelmien kehitykseen liittyivät henkilöliikenteen tarpeet: ihmisten oli pystyttävä liikkumaan sekä työn vuoksi että sen perässä ja myös vapaa-ajalla. Maatalousyhteiskunnassa vapaa-aika oli ollut tuntematon käsite, mutta palkkatyötä tekeville kuului työn vastapainoksi vapaa-aika, joka oli heidän omaa aikaansa. Linja-autoliikenne alkoi 1920luvulla, jolloin linja-autolla matkustettiin esimerkiksi Lauritsalan ja Lappeenrannan välillä. Myös rautatieyhteyksiä kehitettiin, ja vuonna 1937 valmistui Lappeenrannasta Imatran kautta Elisenvaaraan kulkenut rata. Se merkitsi joutsenolaisille ja simpeleläisille kulkuyhteyksien paranemista, sillä rata ulottui nyt omaan pitäjään eikä vajaan 20 kilometrin päähän. Maakunnan kannalta oli merkittävää, että rata yhdisti sen läntiset ja itäiset osat. Liikenneyhteyksien kehittämisestä hyötyi myös matkailuelinkeino. Rajan sulkeutuminen vuonna 1917 merkitsi venäläisten matkailijoiden loppumista. Tilalle tulivat olojen rauhoituttua 1920-luvulla kotimaiset matkustajat. Kotimaiset matkailijat olivat löytäneet tiensä Imatralle jo 1910-luvulla eikä maailmasota lopettanut heidän liikkumistaan ennen kuin elintarvikepula paheni vuosikymmen puolivälin jälkeen. Imatralla Valtionhotellin pitäjä vaihtui toimintansa lopettaneesta Imatra-yhtiöstä toimittaja Mikko Puhakkaan, joka julisti hotellin suomalaiseksi majalaksi. Kotimaisista turisteista tuli tavoiteltuja asiakkaita myös Lappeenrannan Kylpylässä, jonka toimintaa jatkoi omistajajärjestelyjen jälkeen Lappeenrannan kaupunki. Aika ennen 1930luvun lamaa oli matkailulle varsin hyvää ja tilanne palasi samanlaiseksi pahimpien lamavuosien jälkeen. Suomalaiset liikkuivat aiempaa enemmän, ja keskiluokan kasvu lisäsi turistimatkailusta kiinnostuneiden joukkoa. Linja-auto ja autoliikenne helpottivat liikkum ista. Ne vaikuttivat vähitellen yhteiskuntarakenteeseen: tiet levenivät ja hevospuomien tilalle tulivat pysäköintipaikat. Samalla asumisen ja työpaikan yhteys alkoi vähitellen väljentyä työpaikan ja kodin ei tarvinnut enää sijaita aivan vierekkäin. Lappeenrannan keskustasta linja-autot lähtivät 1950-luvulla eri puolille maakuntaa. Kuva Etelä-Karjalan museo. Matkailu nousi uuteen kukoistukseen ja 1930-luvuilla. Lappeenrannan kylpylän ja Imatran Valtionhotellin vieraat olivat vain aiemmasta poiketen suomalaisia, joten venäjä ja venäläisen yläluokan suosim a ranska vaihtuivat suomeksi. Matkailijat edustivat nousevaa keskiluokkaa, jolla oli sekä vapaa-aikaa että varallisuutta, sillä matkustelu ei vielä ollut kaiken kansan huvia. Kuvat Etelä-Karjalan museo ja Imatran kaupunginmuseo. Ammatissa toimivan väestön elinkeino 100 % 80 % Prosenttia 60 % Elinkeino tuntematon 40 % Palvelukset 20 % Teollisuus ja rakentaminen Maa- ja metsätalous 0% Lähde: Väestön elinkeino, Tilastollisia tiedonantoja 63, Helsinki\n12 Suomalaisen yhteiskunnan muutokset jättivät jälkensä myös muuhun elinkeinotoimintaan. Nykyisen Etelä-Karjalan kannalta olennaista oli Viipurin asema Suomessa. Se oli valtakunnan toiseksi suurin kaupunki ja tärkein kauppakaupunki. Eteläkarjalaisille Viipuri oli paikka, josta ostettiin kihlasilkit ja jossa pistäydyttiin joskus suurkaupungin tuulia haistelemassa. Viipurissa olivat vähittäiskaupalle tärkeät tukkuliikkeet, joskin muutama pienempi yksityinen tukkuliike toimi myös Lappeenrannassa. Kauppiaille Viipuri oli tärkeä hankintamatkojen kohde sinne suuntasivat niin Parikkalan kuin Savitaipaleen maakauppiaat, joita oli paljon. Kylässä oli usein useampi liike, esimerkiksi yhdestä kahteen osuusliikkeen myymälää (OTK:n ja SOK:n myymälät) sekä yksi tai useampi yksityiskauppa. Kaupat aloittivat usein maalaistalon kamarissa, ja vähitellen kaupasta tuli hoitajalleen tai harjoittajalleen pääelinkeino. Pieniä erikoisliikkeitä, esimerkiksi vaate- ja kenkäkauppoja, käsityökauppoja, kangaskauppoja, kelloliikkeitä ja kirjakauppoja, oli sekä teollisuustaajamissa että Lappeenrannassa. Niitä oli myös isojen maalaispitäjien kirkonkylissä. Erikoisliikkeiden valikoimien perässä mentiin maakunnan pohjoispäästä usein Hiitolan Elisenvaaraan tai Vuoksenniskalle tai muualle Imatran seudulle ja Lappeenrannan ympäristöstä tultiin Lappeenrantaan. Elinkeinovapaus vuonna 1879 vapautti elinkeinot rajoituksista. Sen jälkeen kuka tahansa saattoi perustaa esim erkiksi kaupan eikä kaupan paikalle ollut rajoitteita. Tämä näkyi erityisesti maaseudulla, jonne nousi maakauppoja. Kylässä saattoi parhaimmillaan olla useita kauppoja: osuuskauppoja ja yksityiskauppoja. Luumäen Kakkosen kaupassa vaihtuivat ostosten teon ohella kuulumiset. Kuva EteläKarjalan museo. Uuden maakunnan haasteet Sotien välisen ajan kasvun vuosikymmenet päättyivät syksyllä 1939 talvisodan syttymiseen. Lyhyttä talvisotaa seurasi noin vuoden mittainen rauhanaika, mutta kesällä 1941 alkoi jatkosota. Aselepo ja Moskovan välirauha solmittiin syyskuussa Menetykset olivat Etelä-Karjalalle huomattavat. Sodan rasituksista toipumisen rinnalla oli sopeuduttava uuteen itärajaan. Raskaimman taakan kantoi siirtoväki, joka joutui etsimään itselleen uuden kodin. Siirtoväkeä ei sijoitettu maanhankintalain perusteella uuden rajan läheisyyteen eikä eteläkarjalaisilta pientiloilta lunastettu juurikaan maata tiloista olisi tullut helposti elinkelvottomia. Maanhankintalain nojalla tehtyihin tiloihin käytettiin pääsääntöisesti valtion, julkisyhteisöjen ja yritysten maita. Maanhankintalain perusteella muodostettiin sekä pienviljelystiloja että rintamamiestontteja. Viipuri oli ollut ympäristönsä liike-elämän keskus, joten sen jääminen rajan taakse edellytti monien asioiden uudelleen järjestelyä. Viipurissa sijainneet yritykset, muun muassa tukkukaupat, pyrkivät järjestämään toimintansa mahdollisimman pian. Ne etsivät uudet toimipaikat rajan tältä puolelta. Osa siirtyi Helsinkiin, osa Lahteen ja jotkut Kymen läänin kaupunkeihin. Imatralle asettui muun muassa Ensossa toimineita kauppiaita. Samalla tavalla sijoittuivat muut organisaatiot ja elinkeinoelämän tukipalvelut. Uudelleen järjestäytyminen vei kuitenkin aikaa. Saimaan kanava sulkeutui ja Karjalan rata jäi rajan toiselle puolelle. Raja katkaisi myös monia teitä ja muutti entisten teiden asemaa. Helsinki Kouvola Lappeenranta Imatra Joensuu -tiestä tuli valtatie kuusi ja se perusparannettiin luvuilla. Tiestä oli tullut Etelä-Karjalan pääväylä. Uusi Karjalan rata avattiin 1960-luvulla, jolloin Helsingistä Lahden kautta Lappeenrantaan ja edelleen Simpeleelle ulottunut rata jatkettiin Joensuuhun saakka. Rata yhdisti Pohjois- ja Etelä-Karjalan Helsinkiin. Saimaan kanava avattiin uusittuna vuonna 1968, mikä helpotti erityisesti puunjalostusteollisuuden kuljetuksia. Etelä-Karjala oli 1950-luvun vaihteessa muuta Itä-Suomea teollistuneempi, mutta valtakunnallista keskitasoa. Elinkeinojakauman muutokset noudattelivat täällä muun Suomen mallia. Elinkeinoista suurimmat mullistukset koki maaja metsätalous. Koneistuminen, väkilannoitteiden käytön lisääminen ja uusiin lajikkeisiin siirtyminen lisäsivät tilojen tuottavuutta, mutta ne edellyttivät investointeja. Maatilojen määrä oli suurimmillaan ja tilakoko pienimmillään 1950-luvun alussa. Monet pienet tilat kävivät kannattamattomiksi 1960-luvulla. Kannattavuutta parannettiin erikoistumalla tai sivuelinkeinojen avulla tai sitten maataloudesta tuli jälleen sivuelinkeino, kun isäntä ja emäntä kävivät muualla päivätöissä. Tilakoon kasvu nopeutui, kun Suomi liittyi Euroopan Unioniin vuonna Samalla tilojen määrä väheni ja tuotantosuunnat erikoistuivat entisestään. Teollisuudessa 1940-luvun loppu ja 1950-luvun alku olivat metalliteollisuuden voimakasta kehittymisaikaa. Huomattava osa valmiista tuotteista meni sotakorvauksina Neuvostoliittoon. Etelä-Karjalassa valmistettiin muun muassa laivoja, jotka kuljetettiin Lappeenrannan Pallosta junalla: sen vuoksi jouduttiin korottamaan rautatien ylittänyttä siltaa lähellä Lappeenrannan kirkkoa. Suurin osa entisistä suurista yksiköistä jatkoi toimintaansa, joskin lopettamisiakin tapahtui lukujen kuluessa. Esimerkiksi Lappeenrannan Rikkihappotehdas hiljeni 1960-luvulla. Kannattavuus ja yksikkökoon kasvu ajoivat alas useita sahoja, esimerkiksi Pikisaaren, Lauritsalan, Rutolan, Lamposaaren ja Muukonniemen sahat lopettivat toimintansa. Kuparitehdas muutti Imatralta jo jatkosodan loppuvaiheessa Harjavaltaan. Palveluelinkeinojen merkitys kasvoi nopeasti 1950-luvulta lähtien. Kampaamot, kahvilat ja julkiset palvelut tarvitsivat yhä enemmän työvoimaa. Kuva Etelä-Karjalan m useo. Suomi muuttui 1900-luvun loppupuolella maatalousmaasta teollisuus- ja palveluyhteiskunnaksi. Elinkeinorakenteen muutos oli Euroopan nopeimpia. Maa- ja metsätaloudessa työskenteli vuosisadan puolessa välissä vielä puolet suomalaisista, mutta sen lopulla pelloista ja metsistä sai elannon enää alle kymmenesosa ammatissa toimivasta väestöstä. Samaan aikaan palvelujen työllistävä merkitys kaksinkertaistui ja teollisuuden ja rakentamisen suhteellinen osuus säilyi ennallaan. Se merkitsi suomalaisen yhteiskunnan suurta murrosta yhteiskunnan rakenteet järjestäytyivät uudelleen hyvin lyhyessä ajassa. 70\n13 Suurimmat muutokset tapahtuivat maalaiskuntien elinkeinorakenteessa. Maaja metsätalouden tilalle ryhdyttiin hankkimaan määrätietoisesti uusia elinkeinoja. Tätä tuettiin 1970-luvun vaihteesta lähtien valtion elinkeinopoliittisilla tuilla. Kuntien elinkeinopolitiikka pyrki pysäyttämään muuttovirran taajamiin ja Etelä-Suomeen sekä monipuolistamaan kunnan elinkeinorakennetta. Niinpä elinkeinoasiamiehet työskentelivät saadakseen kuntiin teollisia työnantajia, ja maalaiskuntiin nousi yhteiskunnan tukemana teollisuushalleja. Imatra kärsi 1970-luvulla teollisuuden rakennemuutoksesta, ja Valcon kuvaputkitehtaan sijoittumista kaupunkiin pidettiin elinkeinopolitiikan lottovoittona. Tehdas toimi vain muutaman vuoden ajan, jonka jälkeen sen toimitiloista tuli elinkeinopolitiikan haaste. Aiemmin kaupungeille tyypillisiä teollisuusalueita kaavoitettiin jokaiseen kuntaan. Ne olivat maalaiskunnissa uusi ilmiö. Toiveissa olivat uudet asukkaat tai ainakin työpaikat. Viimeisimmän tutkimustiedon mukaan tällä toiminnalla pystyttiin hidastamaan kehitystä, mutta ei pysäyttämään sitä. Parhaiten myllerryksestä selvisivät Imatran ja Lappeenrannan naapurikunnat, joihin muutti edullisten tonttien perässä omakotiasujia. Samalla kuntien elinkeinorakenne monipuolistui, vaikka työpaikkaomavaraisuus väheni. Jälkiteollista eli nykyistä yhteiskuntaamme kutsutaan palveluyhteiskunnaksi. Me palvelemme toinen toisiamme ja työllistämme samalla huomattavan osan maakunnan työtätekevistä. Kauppa, liikenne, tietoliikenne sekä ravitsemus- Kunnat aloittivat 1970-luvulla määrätietoisen elinkeinopolitiikan. Maa- ja metsätalouden työpaikat vähenivät ja tilalle haluttiin muuta elinkeinotoimintaa. Pelkona oli väestökato ja verotulojen ehtyminen. Etelä-Karjalassa Ylämaa menestyi kiviteollisuuden ansiosta erinomaisesti. Kunta on maakunnan teollistuneimpia. Ylämaalla sanotaan, että maine tulee spektroliitista, mutta leipä graniitista. Kuva Arto Hämäläinen. palvelut ovat kasvaneet 1900-luvun lopulla huomattavasti. Niiden rinnalla lisääntyivät hyvinvointiyhteiskunnan tuottamat hyvinvointipalvelut, joiksi perinteisen koulutuksen sekä terveyden- ja sairaanhoidon lisäksi voidaan katsoa myös esimerkiksi yhdyskuntarakenteeseen ja kulttuuriin liittyvät palvelut. Suomalaisia erikoisuuksia on muun muassa ilmainen ja joka kuntaan ulottuva kirjastolaitos. Se kuten muutkin yhteiskunnalliset palvelut työllistivät 1970-luvulla selvästi enemmän ihmisiä kuin 1960-luvulla eikä kasvu ole pysähtynyt lukuun ottamatta 1990-luvun alun lamavuosia. Julkisesta sektorista on tullut yksi suurimpia työllistäjiä ja lähes kaikki sen parissa työskentelevät ihmiset ovat tavalla tai toisella palveluammatissa. Yhdyskuntarakenteessa julkisen sektorin kasvu näkyy julkisen rakentamisen lisääntymisenä. Valtaosa julkisista virastoista ja muista tiloista on rakennettu 1970-luvulla tai sen jälkeen. Etelä-Karjala on kautta vuosisatojen elänyt rajalla. Tästä on seurannut monia mahdollisuuksia, mutta myös vaikeita aikoja, kuten sodat. Suomen ja Neuvostoliiton rajan sulkeutuminen 1920-luvun vaihteessa erosi aikaisemmasta sikäli, että raja ei ollut koskaan ollut niin suljettu. Se teki ihmisten välisen kanssakäymisen ja elinkeinotoiminnan hankalaksi. Tilanne alkoi normalisoitua vuonna 1991, kun Neuvostoliitto hajosi. Sen jälkeen rajan ylittäminen muuttui vähitellen aiempaa sujuvammaksi, mikä lisäsi myös elinkeino- Hyvinvointiyhteiskunta on muokannut myös rakennettua ympäristöä. Uusille palveluille on rakennettu toimitiloja. Erityisen paljon rakennettiin ja luvuilla. Monet koulut, terveyskeskukset, päiväkodit ja hallintorakennukset ovat peräisin niiltä vuosikymmeniltä. Kuva Arto Hämäläinen toimintaa. Erityisesti on lisääntynyt matkailu ja kauppa. Suomalaiset löysivät 1990-luvulla Viipurin edulliset ostosmahdollisuudet, ja monet kävivät kotiseuturetkillä sukujen vanhoilla asuinpaikoilla. Vastaavasti venäläiset ja erityisesti pietarilaiset ovat löytäneet Imatran ja Lappeenrannan ostosmahdollisuudet, millä on maakunnalle suuri merkitys. Rajan avautuminen ja Suomen liittyminen Euroopan Unioniin vuonna 1995 merkitsivät vuosikymmenen alun lamasta kärsivälle Suomelle ja Etelä-Karjalalle mahdollisuuksia, joskaan menetyksiltäkään ei esimerkiksi maataloudessa ole voitu välttyä. Maatalouden kannattavuus on heikentynyt, minkä vuoksi tilojen määrä on vähentynyt ja niiden koko on suurentunut. Globalisoituminen on sekin yksi 1990-luvun lopulla konkretisoituneista haasteista. Etelä-Karjalalle tyypillinen suurteollisuus ei sekään ole välttämättä pysyvää. KIRJALLISUUS Ahvenainen, Jorma, Suomen sahateollisuuden historia, Porvoo Antila, Kimmo, Pietarin ja Viipurin teillä, Tiemuseon julkaisuja 9, Jyväskylä Hirn, Sven Markkanen, Erkki, Tuhansien järvien maa, Suomen matkailun historia, Jyväskylä Imatran kirja, Toim. Anu Talka, Jyväskylä Itä-Suomi ja Pietari, Kirjoituksia toimeentulosta suurkaupungin vaikutuspiirissä, Kitee Juvonen, Jaana, Parikkalan historia, Jyväskylä Korpela, Jukka, Viipurin läänin synty, Viipurin läänin historia II, Jyväskylä Kuisma, Markku, Metsäteollisuuden maa, Suomi, metsät ja kansainvälinen järjestelmä , 2. painos, Jyväskylä Kumpulainen, Kalevi Miettinen, Timo, Luumäen historia, Jyväskylä Lappeenrannan kaupungin historia , Ensimmäinen nide, Jyväskylä Matikka, Jyrki, Rautjärvi rajakunta, Mikkeli Ropponen, Jari, Joutsenon historia, Jyväskylä Suomen maatalouden historia 1 3, Jyväskylä 2003, 2004, Suomen taloushistoria 2 3, Helsinki 1980, 1982, Suomen Tilastollinen vuosikirja 1982 ja Talka, Anu Puntanen, Pia, Linnoitus ja kaupunki, Lappeenrannan historia , Lappeenranta Talka, Anu, Pankki ja maakunta, Etelä-Karjalan Osuuspankki 100 vuotta, Mikkeli Tuhat vuotta tietä, Kaksisataa vuotta tielaitosta 1 3, Helsinki Väestön elinkeino, Tilastollisia tiedonantoja 63, Helsinki Ylönen, Aulikki, Lappeen kihlakunnan historia I, s.p\n14 Pirjo Iivanainen NYKYPÄIVÄN ELINKEINOT Tässä tarkastellaan Etelä-Karjalan elinkeinojen kehitystä viimeisten viidentoista vuoden aikana. Elinkeinoissa on tapahtunut voimakkaita muutoksia mm. taloudellisen laman, EU:hun liittymisen ja talouselämän kansainvälistymisen seurauksena. Teollisuustyöpaikat Teollisuuden osuus työpaikoista v Teollisuustyöpaikat Teollisuuden osuus työpaikoista % 30,0 25,0 20,0 15,0 10,0 5,0 Etelä-Karjalan elinkeinoelämälle on ollut leimaa antavaa teollisuuden vahva asema, joka on väistynyt palvelujen noustessa suurimmaksi työllistäjäksi. Alueen tuotannon arvossa teollisuudella on kuitenkin edelleen vahva rooli. Siinä metsäsektorin osuus on suurin koko maassa. Tervan poltosta ja sahauksesta alkanut puun jalostaminen on maakunnassa säilynyt merkittävänä elinkeinona. Siinä massan ja paperin valmistus on nyt tärkeimmällä sijalla. Palvelujen osuus työpaikoista on samaa luokkaa kuin muissa saman tyyppisissä maakunnissa. Tulevaisuuden kehitystekijänä pidetyn informaatiosektorin työpaikkoja on Etelä-Karjalassa vielä melko vähän ja niiden osuus työpaikoista on melko pieni verrattuna muihin maakuntiin. Matkailua pidetään yhtenä kasvavana alana ja etenkin venäläisten vierailut ovat maakunnan elinkeinoille tärkeitä. Lappeenranta ja Imatra ovat seuraavina Helsingin jälkeen venäläisten käyntien määrää mitattaessa. Sen seurauksena myös tax free - myynti on Lappeenrannassa merkittävää. Imatra tulee seuraavana, mutta huomattavasti pienemmällä volyymilla. Venäläiset käyttivät rahaa v Etelä-Karjalassa 68 milj. euroa. Kaupan ja palveluiden alalla uskotaan venäläiseen kysyntään, mikä näkyy paikoin mittavana rakentamisena ja investointeina. Lappeenranta. Kuva Arto Hämäläinen ,0 Metsäsektorin osuus maakunnan arvonlisäyksestä (%) v Palvelujen osuus työpaikoista v Informaatiosektorin osuus työpaikoista v % 30,0 25,0 20,0 15,0 10,0 5,0 0,0 Massan ja paperin valmistus Puutavaran ja puutuotteiden valmistus Metsätalous % Palvelutyöpaikat Palvelutyöpaikat Palvelujen osuus työpaikoista % Työpaikat Informaatiosektorin työpaikat Informaatiosektorin osuus työpaikoista %\n15 Etelä-Karjalan teollisuustuotannosta menee puolet vientiin, mikä altistaa alueen talouden kansainvälisen talouden heilahduksille. Viennin vetämättömyys näkyy heti teollisuustuotannon kehityksessä. Etelä-Karjalan viennin osuus on vajaa 4% koko maan viennin arvosta. EU-maiden osuus viennissä on 70% ja EU:n ulkopuolisten maiden 30%.Ulkomaan kauppaa käydään eniten teollisuuden ja kaupan aloilla, mutta myös kuljetusten, varastoinnin ja tietoliikenteen sekä liike-elämän palveluilla harjoitetaan merkittävää kaupankäyntiä. Kauppa Venäjän kanssa on kasvussa. Vientiä Venäjälle harjoittavia yrityksiä on hieman enemmän kuin muihin maihin vieviä yrityksiä. Sen sijaan Venäjältä tuontia harjoittavia yrityksiä on vain noin puolet muista maista tuontia harjoittaviin yrityksiin nähden.pelkola, Imatra. Kuva Arto Hämäläinen Teollisuustuotanto ja vienti v Nykyisessä elinkeinorakenteessa palveluilla on suurin osuus eli noin 65% työpaikoista. Viime vuosikymmenen alun notkahduksen jälkeen palvelutyöpaikat ovat lisääntyneet huomattavasti, kun taas jalostuksen työpaikat ovat pysyneet suurin piirtein samalla tasolla. Alkutuotannon työpaikat jatkoivat laskuaan, tosin hieman hidastuen. Maakunnan kehitykseen on elinkeinorakenne vaikuttanut kautta vuosikymmenten. Suurteollisuuden vahva rooli maakunnan taloudessa ja sen riippuvuus kansainvälisestä taloudesta ja talouskumppanuudesta Venäjän kanssa on luonut tiettyä epävarmuutta alueen kehityksessä. Maakunnan leimautuminen yksipuolisesti suurteollisuusmaakunnaksi on nyt monipuolistumassa, kun palvelut lisääntyvät ja pk-teollisuus valtaa jalansijaa. Maa- ja metsätalouden rooli maakunnan elinkeinorakenteessa ei ole ollut erityisen vahva, maatilat ovat täällä kooltaan suhteellisen pieniä ja luopuminen on ollut yleistä. Jalostuksen osuus on suurin ydinalueen kuntien lisäksi Rautjärvellä. Muutoin maaseutukuntien elinkeinorakennetta hallitsevat palvelut. Ydinalueella palvelujen suuri osuus selittyy sillä, että siellä sijaitsee suurempaa aluetta, jopa koko maakuntaa palvelevia toimintoja. Maa- ja metsätalous näyttelee suurinta roolia Luumäellä, Parikkalassa ja Ylämaalla. Maakunnan elinkeinorakennetta on eniten muuttanut jalostuksen työpaikkojen väheneminen. Myös maa- ja metsätaloustyöpaikkojen supistumien näkyy voimakkaasti kehityksessä. Palvelujen työpaikkalisäys ei ole riittänyt paikkaamaan tätä kehitystä, niinpä kokonaistyöpaikkamäärä on vähentynyt. Elinkeinorakenteen muutoksessa suurinta roolia näyttelee maaseutukunnissa maa- ja metsätalouden supistuminen. Ydinalueella jalostuksen osuus on huomattava työpaikkasupistuksissa. Maaseutukunnista Parikkalassa ja Rautjärvellä on koettu samaa kehitystä. Joutsenossa myös palvelujen osuus työpaikkasupistuksissa on huomattava. Työpaikkalisäyksissä on palveluilla suurin osuus ja miltei yksinoikeus. Ainoastaan Luumäelle on myös jalostus tuonut positiivista työpaikkamuutosta. Henk.koht. ja yhteiskunn. palvelut 32 % Lähde: Tilastokeskus Työpaikat Työpaikat Liikeelämän palvelut 10 % Liikenne 8 % Etelä-Karjalassa v Maa-, metsä- ja kalatalous 2 % Jalostus 26 % Rakentaminen 7 % Kauppa sekä majoitus- ja ravitsemistoim. 15 % Henk.koht. ja yhteiskunn. palvelut 25 % Liike-elämän palvelut 16 % Palvelut Jalostus Alkutuotanto Toimipaikat Maa-, metsä- ja kalatalous 2 % Liikenne 10 % Jalostus 11 % Rakentaminen 11 % Kauppa sekä majoitus- ja ravitsemistoim. 24 % Uusimaa Itä-Uusimaa TYÖPAIKAT v Lähde: Tilastokeskus Varsinais-Suomi Satakunta Kanta-Häme Pirkanmaa Päijät-Häme Kymenlaakso Etelä-Karjala Etelä-Savo Pohjois-Savo Pohjois-Karjala Keski-Suomi Tuotanto, Tuotannosta vientiin Toimialan osuus (%) kokonaistyöpaikkamuutoksesta v Lappeenranta Imatra Joutseno Lemi Luumäki Parikkala Rautjärvi Etelä-Pohjanmaa Lähde: Tilastokeskus Pohjanmaa Keski-Pohjanmaa Pohjois-Pohjanmaa Kainuu Lappi Koko maassa tuotannon arvo on milj., josta vientiä milj Lähde: Tilastokeskus Ruokolahti Savitaipale Suomenniemi Alkutuotanto Taipalsaari Jalostus Ylämaa Palvelut Etelä-Karjala Lähde: Tilastokeskus\n16 Työmatkat pitenevät Työpaikat keskittyvät Etelä-Karjalassa niin, että yli 80 % työpaikoista sijaitsee ydinalueella ja myös kasvu keskittyy tälle alueelle. Niin myös työmatkaliikenteen valtavirrat suuntautuvat ympäröivistä kunnista ydinalueelle, eniten luonnollisesti Lappeenrantaan. Ihmiset sietävät yhä pidempiä työmatkoja, koska haluavat asua rauhallisessa tasokkaassa asuinympäristössä, jotka usein sijaitsevat kauempana työpaikkakeskittymistä. Työmatkojen keskipituus ympäristökunnista ydinalueelle on kasvanut vuodesta 1990 vuoteen 2003 kaikissa kunnissa 2-6,5 km ja liikennesuorite on kasvanut yli km:llä, vaikka työmatkojen lukumäärä onkin laskenut. Eniten ovat lukumääräisesti lisääntyneet km:n työmatkat. Rautjärvellä sen sijaan ovat eniten yleistyneet yli 50 km:n matkat. Taipalsaarelta ja Lemiltä ovat eniten yleistyneet 5-20 km:n matkat, mikä selittyy kaupungin läheisten asuinalueiden suosiolla. Suurimmat virrat kuntatasolla suuntautuvat nykyisin Taipalsaarelta ja Joutsenosta Lappeenrantaan ja Ruokolahdelta Imatralle. Lemin, Taipalsaaren ja Ruokolahden kunnista käy noin puolet työvoimasta työssä kunnan ulkopuolella. KUNTIEN VÄLINEN TYÖSSÄKÄYNTI v Lopettaneita ja aloittaneita Sekä lopettaneita että aloittaneita yrityksiä on Etelä-Karjalassa yrityskantaan suhteutettuna ollut viime vuosina vähemmän kuin maassa keskimäärin. Suurinta liikehdintää on tapahtunut kaupan ja liike-elämän palveluiden aloilla. Eniten työpaikkoja on lopettamisen myötä menetetty näiden alojen lisäksi teollisuudessa. Kaupan ja muiden palveluiden alalla on myös syntynyt uusia yrityksiä ja niihin työpaikkoja jopa enemmän kuin mitä lopettaneissa oli, joten lopputulos on työpaikkakehityksen kannalta positiivinen. Aloittaneet ja lopettaneet toimipaikat Etelä-Karjalassa Kauppa Liike-elämän palvelut Rakentaminen Muut palvelut Terveydenhuolto ja sosiaalipalvelut Majoitus ja ravitsemistoiminta Ydinalueella työssäkäyvien määrä on tänä aikana lisääntynyt eniten ydinalueen ympäristöstä tieyhteyksiä seuraillen. Etenkin valtatie 6:n ja valtatie 13:n vaikutus näkyy selvästi. Kuntien taajamista on työssäkäynti ydinalueelle lisääntynyt eniten Taipalsaarelta, Ruokolahdelta, Lemiltä sekä Parikkalasta. Hienoista vähentymistä sen sijaan on tapahtunut Savitaipaleen kirkonkylästä, Saaren Akonpohjasta sekä Ruokolahden Oritlampi Huhtasenkylä - alueelta. Luumäen Taavetista työssäkäynti on pysynyt samalla tasolla. Vähentymistä on tapahtunut myös kuntien haja-asutusalueilta melko tasaisesti. Tätä selittää paljolti ko. alueiden ikärakenne eli asukkaiden jääminen eläkkeelle. (Kartta 1) Niin asutuksen sijoittumista kuin työmatkaliikennettäkin selittää se, että suurimmat toimipaikat ja suurimmat työnantajat sijaitsevat ydinalueella. Maaseutukunnissa suhteellisesti suurin osuus työpaikoista on 0-4 hengen toimipaikoissa. Rautjärvi ja Luumäki ovat tästä poikkeuksia, sillä niissä suurin osuus työpaikoista on suuremmissa, yli 50 hengen toimipaikoissa. Lähde: Tilastokeskus Lappeenranta Imatra Joutseno Lemi Luumäki Parikkala Työpaikat yrityskoon mukaan v Teollisuus Kuljetus, varastointi ja tietoliikenne Maa- ja metsätalous Koulutus Julkinen hallinto ja maanpuolustus Rahoitustoiminta Mineraalien kaivu Kalatalous Sähkö-, kaasu- ja vesihuolto Aloittaneiden ja lopettaneiden toimipaikkojen työntekijämäärä Kauppa Liike-elämän palvelut Majoitus ja ravitsemistoiminta Terveydenhuolto ja sosiaalipalvelut Teollisuus Rakentaminen Kuljetus, varastointi ja tietoliikenne Aloittaneet Lopettaneet Rautjärvi Muut palvelut Ruokolahti Savitaipale Suomenniemi Taipalsaari Ylämaa Julkinen hallinto ja maanpuolustus Koulutus Maa- ja metsätalous Rahoitustoiminta Sähkö-, kaasu- ja vesihuolto Aloittaneet Mineraalien kaivu Kalatalous Lopettaneet Lähde: Etelä-Karjalan toimipaikkarekisteri Lähde: Etelä-Karjalan toimipaikkarekisteri\n18 Maa- ja metsätalouden kehitys Maatalous perustuu Suomessa perheviljelmiin, joskin palkatun työvoiman osuus on hienoisessa kasvussa. Maatilojen lukumäärä on Etelä-Karjalassa vähentynyt rajusti, suhteelliset menetykset ovat olleet miltei maan suurimmat. Tilat ovat Etelä-Karjalassa olleet suhteellisen pieniä ja lypsykarjavoittoisia, mistä johtuen luopuminen on ollut vielä suositumpaa. Maidontuotanto on alueella vähentynyt tuntuvasti. Samoin maatalouden työpaikat ovat vähentyneet enemmän kuin muissa maakunnissa. Sukupolven vaihdosten määrä on ollut melko alhainen ja teknologinen kehitys on korvannut ihmistyötä. Väheneminen on jatkunut koko viimeiset vuosikymmenet ja eniten se on kouraissut harvaan asutun ja ydinmaaseudun kuntia. Maatilojen lukumäärän vähetessä tilojen keskimääräinen koko on kasvanut, viime vuosikymmenen aikana jopa 85 %. Silti Etelä-Karjalan keskimääräinen tilakoko on yhä pienempi kuin maassa keskimäärin. Peltoa Etelä-Karjalassa on noin 570 km2 eli noin 10 % maa-alasta. Kokonaispeltoala on jonkin verran vähentynyt maakunnassa. Tilamäärän laskiessa ja maatilojen koon kasvaessa ovat tilakohtaiset suorat maataloustuet nousseet yli kaksinkertaisiksi. Tulot ovat kaiken kaikkiaan maataloudessa alhaisemmat kuin muilla aloilla ja maatilojen tulot ovat Etelä-Karjalassa vielä kasvaneetkin koko maata vähemmän. Maatilojen kokonaistulot ovat kasvaneet ainoastaan maatilojen ulkopuolisten palkkatulojen kautta. Tuotantokustannusten kasvu panoshintojen nousun siivittämänä jarruttaa maatalouden tulokehitystä myös lähitulevaisuudessa. Viljelijäväestö onkin joutunut kehittämään maatilan yhteyteen sivuelinkeinoja tai hakeutumaan yhä enemmän maatilojen ulkopuoliseen palkkatyöhön. Luomutuotanto on vakiinnuttanut asemansa omana tuotantosuuntanaan. Luomutuotanto kiinnostaa selvimmin suurimpia ja tuotantoaan kehittäviä tiloja. Etelä-Karjalassa luomutiloja on suhteessa muuta maata vähemmän, noin 6 % maatiloista. Luomutilojen määrä on entisestään viime vuosina vähentynyt. Erikoistuotannossa viljellään Etelä-Karjalassa eniten mansikkaa ja perunaa, jossain määrin myös muita marjoja, omenaa sekä vihanneksia ja juureksia. Metsätalousmaata on Etelä-Karjalassa noin 4300 km2, mikä on yli 70 % maakunnan maa-pinta-alasta ja 1,7 % koko maan metsistä. Metsän kasvu ja puuston tilavuus on sillä tavoin runsasta, että Etelä-Karjalan osuus koko maan puuston tilavuudesta on kuitenkin yli 3 %. Hakkuiden osuus on vielä suurempi eli yli 4 % koko maan hakkuista. Asukasta kohden metsää on runsas 3 ha. Eniten metsäpinta-alaa on Ruokolahdella ja Luumäellä. Metsän peitossa on kunnan pinta-alasta eniten Ylämaalla ja Suomenniemellä sekä Luumäellä. Metsätalouden osuus alueen arvonlisäyksestä sekä sen työllistävä vaikutus on suurempi kuin maassa keskimäärin. Myös puun laskennalliset myyntitulot asukasta kohden ovat maan keskimääräistä suuremmat, joskin kokonaisuudessaan maatilojen metsätulot ovat viime vuosina laskeneet. Metsän omistuksessa on sellainen erityispiirre, että yhtiöiden omistuksessa on metsämaata suurempi osuus kuin maassa keskimäärin. Metsätalouden työllisten määrä on Etelä-Karjalassa melko pieni, mutta se on kasvanut vuodesta 1990 vajaasta 600:sta nykyiseen yli 700:aan. Sahoille ja puumarkkinoille ennustetaan vielä korkeasuhdannetta lähivuosiksi. (Kartta 2) MAATILOJEN MÄÄRÄN JA KOON KEHITYS v Maaseutumatkailun palvelut monipuolistuvat. Majoituksen lisäksi monet yrittäjät tarjoavat ateriapalveluita sekä monenlaisia harrastusmahdollisuuksia. Kuva Arto Hämäläinen. Lähde: Kaakkois-Suomen TE-keskus 76\n19 Kartta 2 77\n20 Teollisuuden leijonanosa heikkenee Teollisuus on Etelä-Karjalassa ollut suurteollisuusvoittoista. Nyttemmin on pk-teollisuus alkanut ottaa entistä enemmän jalansijaa maakunnassa. Teollisuudella on merkittävä työllistävä vaikutus huolimatta työpaikkojen kokonaismäärän laskusuunnasta. Suurteollisuus ei enää ole tehnyt laajamittaisia vähennyksiä ja pk-teollisuuteen syntyy uusia työpaikkoja. Eniten työpaikkoja on hävinnyt vuodesta 1990 lähtien massan, paperin ja paperituotteiden valmistuksesta, mutta jonkin verran myös kustannus- ja painotoiminnasta, elintarviketeollisuudesta, mekaanisesta puunjalostuksesta. Työpaikat ovat lisääntyneet koneiden ja laitteiden valmistuksessa ja jonkin verran ei metallisten mineraalien tuotannossa sekä viime vuosina jonkin verran myös elintarviketeollisuudessa. Silti kuitenkin vielä tämän vuosituhannen alkuvuosina on teollisuudesta poistunut yli 260 työpaikkaa. Syy löytyy etenkin perusmetallien ja metallituotteiden työpaikkojen vähenemisestä sekä massan, paperin ja paperituotteiden valmistuksessa vielä tapahtuneesta työpaikkojen vähenemisestä. Toimipaikkojen määrä on ollut viime vuosikymmenellä jonkin asteisessa nousussa, viime vuosina taas kehitys on taittunut hienoiseen laskuun Teollisuustyöpaikkojen kehitys Etelä-Karjalassa Työpaikoista suurin osa on suurissa, yli 50 hengen yrityksissä. Niitä on 35 toimipaikkaa, jotka työllistävät yli 8500 työntekijää. Toimipaikoista suurin osa taas on pieniä, alle 4 hengen yrityksiä, joita on lukumääräisesti eniten. Metsäteollisuuden tuotannon jalostusarvo on ollut vuosikymmenet ylitse kaikkien muiden teollisuudenalojen. Se laski huomattavasti viime vuosikymmenen puolen välin jälkeen ja alkoi nousta ollen huipussaan v Sen jälkeen on seurannut laskua, vuoden 2005 arvossa näkyy työtaistelun vaikutus. Muut teollisuudenalat painivat omassa sarjassaan, nousua on aivan viime aikoina tapahtunut ainoastaan metalliteollisuudessa. Huolimatta tuotannon jalostusarvon kasvusta metalliteollisuudesta on poistunut noin 400 työpaikkaa 2000-luvulla Tuotannon jalostusarvo Elintarviketeollisuus Tekstiili-, vaatetus ja nahkateollisuus Metsäteollisuus Kemianteollisuus Metalliteollisuus Suurin tuotos ja arvonlisäys syntyy yhä massa- ja paperiteollisuuden tuotannosta ja siinä suurimmat tuottajat ovat Stora Enso Imatralla sekä UPM- Kymmene Kaukas Lappeenrannassa. Ne ovat myös suurimmat teollisuusalan työllistäjät maakunnassa yhteensä noin 5500 työpaikallaan. Kaiken kaikkiaan metsäteollisuuden osuus alueen teollisuustuotannon arvosta on yli 70%. Ydinalueen osuus teollisuustuotannossa on hallitseva, koska maakunnan suurteollisuus sijaitsee pääasiassa siellä. Maaseutukunnista ainoastaan Rautjärvellä on suurteollisuuden yksikkö. Jalostustoiminnan, johon lasketaan teollisuuden lisäksi rakennustoiminta, työpaikkakehitys on aivan eri luokkaa maaseutukunnissa ja ydinalueella. Suurimmat menetykset ovat ydinalueella, mutta paikallisesti merkittävää vähenemistä on tapahtunut myös Savitaipaleella, Rautjärvellä ja Parikkalassa. Työpaikat ovat lisääntyneet eniten Luumäellä, mutta hieman myös Ylämaalla ja Suomenniemellä. Ydinalueen keskustaajama-alueilla sekä kuntien keskustaajamissa on jalostustyöpaikkojen kehitys ollut usein supistuvaa, lisäystä sen sijaan on tapahtunut jonkin verran taajamien lievealueilla ja hieman myös haja-asutusalueilla. Hajaasutusalueilla syntyneet uudet jalostustyöpaikat ovat yleensä mekaanista puunjalostusta, kiven louhintaa/jalostusta tai rakennustoimintaa. (Kartta 3) Suurteollisuus Lähde: Tilastokeskus Pieni ja keskisuuri teollisuus Raaka-aineen saanti ja riittävyys on metsäteollisuudelle tärkeä tulevaisuuden kysymys. Puusta viidesosa tulee nyt Venäjältä. Saimaan kanava, Lappeenranta. Kuva Arto Hämäläinen JALOSTUSTYÖPAIKAT Lähde: Etelä-Karjalan toimipaikkarekisteri Teollisuuden toimipaikkojen kehitys Etelä-Karjalassa Lähde: Etelä-Karjalan toimipaikkarekisteri Lähde: Etelä-Karjalan toimipaikkarekisteri 78