- uusrahvaanomaisia tarinoita - - PDF\n- uusrahvaanomaisia tarinoita -\nDownload "- uusrahvaanomaisia tarinoita -"\n1 - uusrahvaanomaisia tarinoita -\n2 ISSN-L ISSN Sisällys: Pääkirjoitus Shimo Suntila: Amirin torni Rasimus: Pahan sielu Christine Thorel: Vuorilta ei palata Lucilla Lin: Sotarosvo Markus Harju: Jääkäärmeen laulu Jussi Katajala: Kuninkaiden veri Jaakko Seppälä: Brutal Deluxe Lehden päätteeksi T. Saloranta Päätoimittaja: Tuomas Saloranta Taitto: Tuomas Saloranta Kansikuva: Antti Vanhatalo Kirjoittajat: Markus Harju, Jussi Katajala, Lucilla Lin, Rasimus, Jaakko Seppälä, Shimo Suntila, Christine Thorel Kuvittajat: Lucilla Lin, J. S. Meresmaa, Eetu Pellonpää, Arren Suntila, Antti Vanhatalo Tekstien ja kuvien copyright on tekijöillä. Yhteystiedot: Tuomas Saloranta / 2\n3 Muutamaan otteeseen on noussut esille sellainen asia, että vaikka URS-manifestissa ja muissakin yhteyksissä kovasti puhutaan barbaareista, varsinaisissa julkaisuissa ei ole barbaaritarinoita kovin paljon nähty. Nyt asia on korjattu barbaarit tulevat rytinällä, kokonaisen oman teemanumeronsa voimin! URS-lehti on nyt ilmestynyt suunnilleen vuoden ajan. Tätä numeroa varten tein taas joitakin uudistuksia. Ensinnäkin siirryin taittamaan lehteä yhteen palstaan, koska kahta palstaa on lopulta aika ikävä lukea ruudulta. Pyrin myös parantamaan kuvitusten kuvanlaatua, aiemmissa lehdissä kuvat pikselöityivät aika pahasti lähempää katsoessa mutta nyt olen pyrkinyt säilyttämään ne edes hieman tarkempina. Jonkin verran diktaattori-päätoimittajakin siis kuuntelee yleisöpalautteita. Sivuvaikutuksena pdf-tiedoston koko tosin kasvoi aika tavalla, mutta se lienee vain pakko sietää. Toistaiseksi en ole onnistunut löytämään yhtään ilmaiseksi työskentelevää taittajaa (lienevät kaikki samassa paikassa rehellisten juristien ja ystävällisten sossuntätien kanssa), joten on tyydyttävä siihen mitä amatööripohjalta ja ilmaisohjelmilla saa aikaan. Kenties nyt voi sanoa, että lehti alkaa löytää muotonsa tiedän tosin sanoneeni tämän jo edellisessä numerossa Nykyinen ulkoasu luultavasti kuitenkin jää käyttöön, ja onhan lehdelle novellien lisäksi syntynyt myös vakiopalstansa, eli Lehden päätteeksi T. Saloranta sekä Uusrahvaanomainen kotimaankatsaus (johon itse asiassa saa lähettää materiaalia, sillä kotimaantoimittajamme Johannes Sohlman vaikuttaisi ensimmäisen juttunsa jälkeen mystisesti kadonneen). URSin perusidea on myös matkan varrella hieman muuttunut. Se syntyi provokaationa spekulatiivisen fiktion trendejä vastaan, ja vaikka liikkeen varsinainen toiminta onkin ollut varsin sovinnollista, on silti syytä esittää julkinen lausuma URSin periaatteista. Elämme aikaa, jota hallitsevat vastakkainasettelut, puolien valitsemiset, kärjistyvät asenteet ja kaikkinainen negatiivinen ajattelu. URS ei ota kantaa aikamme ilmiöihin sen enempää, mutta päätoimittajana ja ylimpänä organisaattorina katson asiakseni todeta, että tarkoitukseni on pikemminkin tuoda maailmaan iloa ja positiivisia asioita kuin lisätä jo valmiiksi negatiivista ilmapiiriä. Tämä on ajatus, jonka myönnän varastaneeni ystäväni Niko Peltosen blogista mutta minkäs teet, hyvät jutut kannattaa ryövätä. Tarkkaavainen lukija toki huomaa jo tämän lehden novelleista ja päätoimittajan omista nurinoista, ettei URS ole muuttumassa naminami-kirjallisuudeksi tai karttele rankkoja tai kiistanalaisiakin aiheita. Julkaisemme jatkossakin myös synkkiä ja jopa jollain lailla provosoivia tekstejä. Tarkoituksemme on viihdyttää, ja viihdyttää voi monella tavalla. Tässä numerossa viihdyttäjinä toimivat barbaarit ja he tunnetusti ovat sen verran karskia väkeä, että kun he viihdyttävät, on syytä viihtyä. Siis viihtykää! Tuomas Saloranta, päätoimittaja 3\n4 Arren Suntila 2012 Pohjoisessa kivisten talojen meri katkesi kaupunkia ympäröivään muuriin, idässä amirin palatsin torni nousi korkeuksiin. Caldier veti syvään henkeä. Katot olivat hänen maailmansa ja hän sen herra. 4 Shimo Suntila: Amirin torni\n5 Tässähän on vain puolet sovitusta! Caldier roikotti pussukkaa kuin kuollutta rottaa ja helisytteli sitä kokeeksi. Suurvisiiri väänteli käsiään. Ymmärrättehän, että toimititte patsaan päivän myöhässä. Hänen kunnianarvoisuutensa Ilivuan amir Shindima vaatii ehdotonta säntillisyyttä. Kuulin määräajasta vasta toimituksen tehtyäni. Caldier sylkäisi visiirin jalkoihin. Tämä hymyili omahyväisesti ja risti kätensä rinnalleen. Teinä en suututtaisi hänen kunnianarvoisuuttaan. Katse vakaana Caldier astahti lähemmäs ja katsoi visiiriä silmiin. Hänen täytyi katsoa hieman ylöspäin, vaikkei visiiri pitkä mies ollutkaan. Hän laski ääntään liki kuiskaukseksi. Tietääkö amir kenen kanssa on tekemisissä? Hymy ei kaikonnut visiirin kasvoilta. En katsonut tarpeelliseksi vaivata hänen kunnianarvoisuuttaan mitättömillä seikoilla, kuten nimellänne. Yhdellä nopealla liikkeellä Caldier liu utti tikarin vyöltään ja upotti sen sitten kahvaa myöten visiirin vatsaan. Hymy miehen huulilla säilyi vielä hetken ennen muuttumistaan hämmästykseksi, sitten kauhuksi. Hänen suunsa avautui hätäiseen huutoon, kun veitsi kääntyi rajusti Caldierin otteessa. Avunhuudon sijaan suusta purkautui vain pärskähdys verta. Sitten hänen kunnianarvoisuutensa ei keksi syyttää minua, kun sinun rotansyömä raatosi löytyy. Hän kiskaisi tikarinsa ulos. Visiiri kietoi kätensä verta pulppuavan keskivartalonsa ympärille ja kaatui eteenpäin. Caldier astahti sivuun ja visiirin pää rusahti ahtaan kujan vastapäiseen seinään. Caldier pyyhkäisi veren käsistään ja tikaristaan kuolleen suurvisiirin vaatteen selkään. Vikkelästi hän tunnusteli vaatetuksen joka kohdan. Lisää kultaa ei löytynyt. Caldier sylkäisi ruumiin päälle, ilmeisesti hänen oli toistaiseksi tyytyminen puoleen luvatusta palkkiosta. Tikari ja kultapussi vyöllään hän lähti kiipeämään rakennuksen seinää. Hän eteni katolle lähes juoksuvauhtia löytäen vaivatta pienet kolot ja ulkonemat. Pohjoisessa kivisten talojen meri katkesi kaupunkia ympäröivään muuriin, idässä amirin palatsin torni nousi korkeuksiin. Kukaan ei näyttänyt huomanneen häntä. Hän veti syvään 5 Shimo Suntila: Amirin torni\n6 henkeä, antoi laskevan auringon punaaman maiseman valua yllensä. Katot olivat hänen maailmansa ja hän sen herra. Pian hän jatkoi matkaansa ja loikki talolta toiselle kapeiden katujen yli. Erään hämyisen kujan kohdalla hän hypähti katolta alas, tarrasi kesken pudotuksen kiinni seinästä työntyvään parruun, heilautti itsensä voltilla toiselle parrulle ja livahti kapeasta ikkunasta sisään. Vain lapsi tai hyvin laiha aikuinen mahtui siitä läpi. Jo ennen lattiakosketusta Caldier tiesi asioiden olevan vinossa. Huoneessa oli pimeää, mutta hienoinen ilmavirta kavalsi ulko-oven olevan raollaan. Joku istui tuolilla pimeydessä pöydän vieressä. Salaperäinen vieras raapaisi tulitikun seinää vasten ja sytytti kynttilän. Caldier tuijotti lähes kaksimetristä naista, jolla oli harteillaan viitta ja tuolin vieressä iso lyömämiekka. Viitan alta näkyi lannevaate ja rinnat peittävä kaistale nahkaa ja kangasta. Ei lainkaan panssaria. Nainen hymyili eikä sanonut mitään. Kuka santapirujen nimessä sinä olet, ja mitä ovelleni on tapahtunut? Caldier huudahti ja osoitti murtunutta pönkkää, joka vielä aamulla oli sulkenut oven. Kadun ja huoneen välissä oli kolme teljettyä ovea, joista yhdenkin olisi pitänyt pystyä pidättelemään kokonaista vartijoiden armeijaa. Nimeni on Rana. Puheenparsi paljasti sen, mistä vaatetus oli jo vahvasti vihjaillut. Nainen oli heimolainen, villi-ihminen. Caldieria väristytti. Häntä kammotti kaikki, mikä oli kaupungin ulkopuolella. Jos vesiostoksille olet tullut, olet väärän miehen puheilla. Tikari kourassa Caldier katseli barbaarinaista, joka istui tuolissa kuin omistaisi paikan. Ja jos poistut nyt, on pieni mahdollisuus ettet saa veistä selkääsi kun teet niin. Pane teräsi pois, pikkumies. Jos tahtoisin sinut hengiltä, olisit osunut lattiaan valmiiksi kahtia leikattuna. Minä haluan palkata sinut. Minä en työskentele villi-ihmisille! Caldier huusi. Ääni kuulsi raivoa enemmän kuin hänen oli ollut tarkoitus antaa ilmi. Et tiedä, mitä tarjoan palkaksi. Naisen ääni pysyi koko ajan itsevarman vakaana, mikä sekin oli omiaan lisäämään Caldierin ärtymystä. Mutta sanojen sisältö painoi niiden sävyäkin enemmän. Mitä sitten? Tikari palasi vyölle yhtä huomaamattomasti kuin oli ilmestynyt käteenkin. Vesileilin. Nyt nainen taas hymyili. Tarjous oli järjetön. Tavallinen vesi oli toki arvokasta heimolaisille, mutta kaupunkilaisille yhtä jokapäiväistä kuin pöly varpaissa. Jos kyseessä taas oli taikavesi, elämänvesi, palkkion suuruus herätti suuria kysymyksiä työn luonteesta. Harvinaisten ja oikukkaiden jokien elähdyttävän veden vuoksi olivat kaupungit ajautuneet jopa verisiin sotiin keskenään. Onko sinulla leili mukanasi? Caldier kysyi. Rana nauroi. Se oli vapaiden heimojen välitöntä iloa, joka kumpusi heidän koko elämäntavastaan. Sekin ärsytti Caldieria. Se olisi minulta tyhmästi tehty. Niin olisi, Caldier myönsi. Mitä sinä tahdot? Meiltä on ryöstetty jotakin. Saalis on tässä kaupungissa. Minä haluan tietää, kelle se myytiin. Caldier tunsi suurta tyydytystä huomatessaan, miten viheliäiseltä naisesta tuntui myöntää oma avuntarpeensa. Mitä teiltä sitten ryöstettiin? Caldier sai vastaukseksi vihaisen, sanattoman mulkaisun. Täytyyhän minun tietää, mitä etsin, hän perusteli. 6 Shimo Suntila: Amirin torni\n7 Jos täytyy, et ole niin kyvykäs varas kuin minun annettiin ymmärtää. Caldierin oli myönnettävä, että se piti paikkansa. Saalista ei tullut ulkopuolelta joka päivä ja Ilivuassa oli vain muutama välittäjä, joka ryhtyisi heimolaisten tavaroihin. Voitko edes kertoa, olivatko ryöstäjät paikallisia? hän kysyi ja levitti käsiään. Nopeuttaisi etsintää hieman. Paitsi tietenkin jos sinulla on aikaa tuhlattavaksi. Minulla ei ole mikään kiire. Ranan kädet pusertuivat nyrkkiin kuin kuvitellun kurkun ympäri. Akkribanilaisia torakoita. Hyökkäsivät puolustuskyvyttömään leiriin. Teurastivat puolet. Caldierin teki mieli arvella ääneen, että leiri oli ollut puolustuskyvytön vain siksi, että taistelukuntoiset olivat itse jossain ryöstöretkellä, mutta hän katsoi viisaammaksi vaieta. Hän vilkaisi oveaan. Sitä ei ollut puskettu sisään heikoilla hartialihaksilla. Nainen voisi puristaa hänestä hengen yhdellä kädellä, jos saisi pitävän otteen ja pätevän syyn. Odottele täällä äläkä hortoile kaduilla riitaa haastamassa, Caldier sanoi ja nosti jalkansa ikkuna-aukolle. Sitten hän kääntyi vielä katsomaan Ranaa. Häntä kiusasi eräs seikka, johon hän tarkemmin ajatellen halusi selvyyden heti. Miten hait käsiisi juuri minut? Vartija pohjoisportilla mainitsi sinut, kun kyselin pätevää varasta. Sen jälkeen kalauttelin päitä, kunnes sain selville, missä piilottelet. Caldier murahti ja hyppäsi ikkunalta tarraten parruun. Hän heilautti itsensä ylöspäin, laskeutui katolle ja oli jo matkalla ennen kuin jalat koskettivat kattotiiltä. Ensin piti ottaa selville, minne heimolaisten rojut olivat kulkeutuneet, mutta sen jälkeen olisi syytä käydä tietyn vartijan kanssa vakava keskustelu siitä, keille kaikille hänen nimensä oli suotavaa kavaltaa. Ja lopulta hankkia uusi pesäpaikka. Taivas oli muuttunut tummasta mustaksi jo hyvän aikaa sitten, kun Caldier pudottautui takaisin huoneeseensa. Hän tuijotti pöydän ja tuolin suuntaan, mutta pimeys on liian läpitunkematon. Oliko barbaari edelleen odottamassa? Käsi laskeutui hänen olkapäälleen ja tarttui lujasti. Ääntäkään päästämättä Caldier nappasi tikarin käteensä ja kääntyi iskemään oikeaksi arvelemaansa suuntaan, mutta voimakas, puristava ote tarttui myös hänen ranteeseensa. Hän yritti tempaista itsensä vapaaksi, mutta puristus vain lujeni. Hän ähkäisi ja potkaisi. Potku osui johonkin, mutta lopputulos ei ollut toivotunlainen. Caldierista tuntui kuin hänen kätensä olisi murskaantumassa. Oli jo aikakin, sihahti Rana ja tönäisi Caldieria kauemmas. Tämä rysähti vasten seinää sellaisella voimalla, että pelkäsi tekevänsä reiän kivimuuriin. Nainen tarttui hänen paitaansa yhdellä kädellä ja tempaisi hänet taas pystyyn. Täällä istuminen tekee minut hulluksi! Sano, että sait selville kenelle ne torakat myivät varastamansa tavarat. Ote muuttui niin hölläksi, että Caldier sai ravistettua itsensä irti ja veti henkeä. Hänen päässään humisi iskun vuoksi. Sain selville yhtä ja toista, mutta sitä ennen haluan joitakin vastauksia. Vesileili on riittävä palkka, sanoi barbaari. Sepä se. Palkka on liian hyvä. Nainen ei vastannut mitään. Sain selville, kenelle tavarat myytiin ja että joukossa oli oudoin jalokivin koristeltu kruunu. Senhän sinä haluat. Se oli enemmän väite kuin kysymys. Huoneen pimeydessä ilmeitä ei voinut nähdä, mutta vastahankaisesti Rana murahti. Se sai riittää vastaukseksi. Sellaisenaan kruunu ei ole elämänveden arvoinen, joten mikä tekee siitä niin arvokkaan? Caldier jatkoi. Hiljaisuutta kesti niin pitkään, että Caldier oli jo luovuttaa, mutta vihdoin Rana huokaisi ja kertoi. Se on vallan merkki. Päälliköiden päällikön. Se oli matkalla minun hei 7 Shimo Suntila: Amirin torni\n8 moni päällikölle, kun sitä kuljettaneen joukon leiriin hyökättiin. Kuuden päivän kuluttua pidetään päälliköiden kokous ja pitopaikkaan on viiden päivän matka. Caldier odotti, josko tarina jatkuisi, mutta sanoja seurasi jälleen hiljaisuus, kunnes Rana lisäsi: Joten minulla on kiire. Tilanne oli liian herkullinen. Caldier ei pitänyt heimolaisista yhtään enempää kuin keskiverto kaupunkilainenkaan, luultavasti vähemmän. Kaupunkeja erottavan erämaan villit hyvin harvoin paljastivat mitään sisäisistä asioistaan ja tässä hän sai kuulla merkittäviä poliittisia uutisia. Tilaisuutta oli käytettävä hyväksi. Ja mitä tapahtuisi, jos kruunu ei olisikaan ajoissa perillä? Koura yritti taas napata kiinni Caldierista, mutta nyt hän osasi varoa ja astahti syrjään. Ranan ääni tihkui myrkkyä kuin kiimainen sinikobra, kun hän sanoi: Kaaos. Se tyydytti Caldierin tiedonjanon tähän hätään. Ryöstösaalis myytiin kauppiaalle nimeltä Kirorashid. Hän myy mausteita ja pieniä aseita, sekä tietysti varastettua tavaraa. Hän pitää vaatimatonta hoviaan amirin palatsin liepeillä sijaitsevassa liikkeessään. Ikkunasta tulevassa vähäisessä valossa Caldier näki, miten Rana kääntyi lähteäkseen. Entä maksu? hän tiedusteli muina miehinä. Minähän sanoin, ettei minulla ole sitä mukana, pikkumies. Saat omasi, kun minä olen saanut omani. Näin Caldier oli ajatellutkin tilanteen etenevän. Siinä tapauksessa minä tulen mukaan. Rana oli jo ovella. Ei käy. Minä toimin yksin. Sinä tarvitset minua. Ja santapirut tarvitsen. Löydän perille omin neuvoin. Ansa, syötti, isku. Ei ehkä kannata olettaa, ettei tavaroita ole jo myyty eteenpäin. Minkään niin ison ei pitäisi pystyä liikkumaan niin nopeasti ja niin äänettömästi, se oli Caldierin vakaa mielipide. Rana oli yhtäkkiä varkaan edessä ja ravisteli tätä kuin tyhjää säkkiä. Kerro tai väännän niskasi poikki. Sinun piti etsiä tavarat. Minun piti ottaa selville, kelle ne myytiin, kun ryöstäjät hankkiutuivat niistä eroon. Sen minä selvitin ja kerroin sinulle, ja siitä palkka on leilillinen elämänvettä. Caldier roikkui otteessa mahdollisimman rentona ja antoi naisen retuuttaa häntä miten mieli. Neuvotteluvaltti oli hänellä. Minä tiedän myös, kelle tavarat myytiin myöhemmin. Sitä en kerro, mutta voin johdattaa sinut sinne. Palkka siitä on päästä mukaan. Miksi? Ranan ääni kuulosti epäluuloiselta. Koska kyseessä on paikka, jossa olen aina halunnut käydä, mutta olisi silkkaa tyhmyyttä yrittääkään sinne yksin. Nyt minulla on mukana apuri, jonka kanssa saalista ei edes tarvitse jakaa. Sinähän haluat vain kruunusi. Caldier jätti sanomatta, että jos heidät nähtäisiin, kaikki muistaisivat hurjan, jättiläismäisen barbaarinaisen eivätkä suinkaan lyhyttä ja laihaa varasta. Lisäksi he pimittivät minulta tänään puolet sovitusta palkasta. Se ei käy laatuun. Rana irrotti otteensa ja murahti. Olkoon. Tule mukaan. Mutta jos jäät kiinni, olet omillasi. Ja jos tämä on ansa, leikkaan pääsi irti. Hän kääntyi ja lähti huoneesta. Caldier seurasi perästä ja tunsi itsensä epämääräisellä tavalla likaiseksi kulkiessaan ovesta. Ikkunat olivat hänen tyyliään. Massiivisen tornin korkeus oli pääteltävissä vain niiden tähtien määrästä, jotka jäivät sen peittoon. Caldier kyyhötti kadun toisella puolen vähäisemmän palatsin katolla reunaa vas 8 Shimo Suntila: Amirin torni\n9 ten ja tarkkaili ympäristöään herkeämättä. Hänen vierellään seisoi Rana, joka ei selvästikään kokenut tarvetta piilotella. On riittävän pimeää, hän oli sanonut. Caldier punnitsi kädessään tarttumahakaa, josta lähti vain ohut lanka, joka keräytyi kiepiksi hänen jalkojensa juuressa. Rana tönäisi häntä olkapäähän. Mitä vetkuttelet, pikkumies? On hyvä yö keikkaa ajatellen, kuiskasi Caldier, kuut eivät loista. Mutta tornin huippua on hankala nähdä. Jos heitän ohi, haan putoamisen ääneen herää koko amirin hovi. Anna minun keskittyä. Hän nousi varovasti seisomaan, piti katseensa suunnattuna tornin huippua kohti ja alkoi hitaasti pyörittää hakaa narun päässä. Vähä vähältä hän lisäsi kierroksia ja hienoinen humina leijui pitkin kattoa. Huippu oli korkealla, hyvin korkealla. Eikö hän ollut katsellut sitä riittävän usein päiväsaikaan? Kyllä. Hän oli painanut mieleensä jokaisen paljain silmin havaittavan yksityiskohdan. Hän oli jopa käynyt tällä samaisella katolla, vaikka riski olikin ollut suuri. Tämä oli korkein piste heittohaan säteellä tornista. Silti hän ei nyt kuuttomana yönä ollut varma. Hyvän varkaan ainoa tärkeä ominaisuus oli olla jäämättä kiinni. Yksikin yliuskalias yritys tarkoitti samaa kuin omenan vieminen amirin kädestä keskellä toria. Caldier antoi haan hidastua. Katsomattakin hän tunsi barbaarinaisen katseen porautuvan niskaansa. Liian riskialtista, hän sanoi vaimeasti. Häivy sitten, Rana sanoi ja tempaisi haan Caldierin kädestä. Ennen kuin mies ehti tehdä mitään, Rana pyöräytti hakaa pari kertaa päänsä päällä ja singautti sen ylös valtavalla voimalla. Ohut lanka pakeni yläilmoihin. Caldier katsoi kauhuissaan sen perään ja kävi samalla päässään läpi kaikki ne pakoreitit, jotka oli suunnitellut valmiiksi aikoja sitten. Sitten lanka kiristyi. Rana nyki sitä kokeeksi muutaman kerran ja tyytyväisenä tulokseen kiepautti loppupään katolla olevan skorpionipatsaan ympäri. Caldier oli heti kartalla. Minä menen edeltä. Rana mittaili hyvin jyrkässä kulmassa nousevaa langanohutta köyttä. Minä menen. Tuolla langalla tavataan siivuttaa lihaa markkinoilla. Puree se sormiinkin. Minä voin kiivetä ylös paksumman köyden kanssa. Jos sinä pystyt kiipeämään lankaa, pystyn minäkin. Hetken aikaa Caldier arvioi sanojaan. Joskus suorapuheisuus oli pahasta, joskus taas tarpeen. Hän toivoi, ettei Rana ollut yliherkkä koostaan. Sinä painat ainakin kaksi kertaa sen minkä minä, ja minulla on minun käsilleni mitoitetut vahvikehansikkaat. Minä pääsen tuota lankaa pitkin ylös, sinä et, joten väisty. Sisäänhengityksen jälkeen hän vielä lisäsi: Aika valuu hiekkaan. Rana ei estänyt häntä, kun hän kiskoi käsineet kämmentensä suojaksi ja tarttui kiipeilylankaan. Caldier ei voinut olla varma, oliko nainen kenties loukkaantunut vai ainoastaan vaitelias, mutta halusi pois katolta pikaisesti yhtä kaikki. Tottunein ottein hän lähti etenemään kohti huippua, paksumpi naru vyötäisilleen sidottuna. Caldier eteni niin nopeasti kuin suinkin. Vaikka hän pukeutui mustaan ja oli noennut ihonsa, ei hän halunnut olla kenen tahansa nähtävissä yhtään pidempään kuin tarpeen. Hakanen oli jumittunut reunan koristekuvioon ja siitä tukea otettuaan hän lopulta kyyristeli katolla. Jostain läheltä kuului puhetta. Caldier singahti liikkeelle ja painautui katolle asennettua katapulttia vasten. Samalla kun hän keskittyi kuuntelemaan, hän irrotti köyden vyötäisiltään ja kietaisi sen katapultin runkoon kiinni. Se oli tehtävä joka tapauksessa ja nyt hän saattoi liikkua vapaasti. 9 Shimo Suntila: Amirin torni\n10 Katapultin toisella puolen nousi kapea kartio vielä ylemmäs ja sen vieressä seisoi kaksi miestä keskustelemassa. Vartijoita. Huonoja vartijoita. Caldier arveli, että tämä oli se tapa, jolla vartioston pohjasakka sijoitettiin mahdollisimman kauas pois amirin näkyvistä. Jokainen kaupungin varas oli myös kaupungin asukas ja siten amirin uskollinen alamainen. Caldier katsoi velvollisuudekseen harventaa amirin palvelijoiden joukkoa nimenomaan heikommasta päästä ja hiipi lähemmäs tikari rennosti kädessä heilahdellen. Hän ei voinut tietää kuinka lähellä seuraavat vartijat mahtoivat olla, joten kumpikin miehistä piti hoidella ilman ääntäkään. Caldier astui pois katapultin suojasta ja hyppäsi miesten väliin mahtavalla loikalla. Yhdellä ainoalla liikkeellä hän käännähti viiltäen toisen miehen kurkun auki ja puolikaaren jälkeen työnsi veitsen toisen vartijan kaulaan juuri sen kohdan yläpuolella, jossa solisluut yhtyvät rintalastaan. Avunhuuto vaati äänihuulia, kuten Caldierilla oli tapana sanoa. Hän pyyhkäisi taas tikarinsa puhtaaksi uhriensa vaatteisiin. Kahden askeleen päässä miesten takana ammotti musta aukko vaaleasta kivestä tehdyssä lattiapinnassa. Caldier kurotti varovasti kädellään ja tunnusteli. Tikkaat. Ranaa kiinnostaisi vain kruununsa. Jos aikoi ehtiä tutkimaan palatsia tarkemmin, etumatkasta ei olisi haittaa. Hän lähti kiipeämään alas. Heti villi-ihmisten saaliin saatuaan Kirorashid oli myynyt tavarat eräälle amirin visiireistä, miehelle nimeltä Husaprak. Hänen kanssaan Caldierin ei ollut vielä ollut kunnia tehdä kauppaa, ja muutenkin yhden ihmisen löytäminen tästä tornista, tai jopa koko palatsista, oli paljon pyydetty. Asiaa vain ei voinut auttaa, jos hän mieli vesileiliä. Tikkaat vaihtuivat portaisiin, jotka johtivat kerroksesta toiseen mutkittelevien käytävien sokkeloon. Caldier liukui varjosta toiseen vältellen parhaansa mukaan satunnaisia seiniin ripustettuja lyhtyjä. Hänen liikkumisensa oli hiljaista, mutta täysi äänettömyyskään ei auta, jos osuu väärään paikkaan kertakaikkisen väärään aikaan. Juuri kun Caldier painautui ovisyvennykseen kuuntelemaan, joku avasi äkkiarvaamatta oven. Caldier, joka oli nojannut siihen, puolittain kaatui huoneeseen sisään. Samalla kun hän pyrki ottamaan seinästä edes hieman tukea, hän näki oven avanneen vanhan miehen, joka vaatetuksestaan päätellen oli kirjuri. Ennen kuin Caldier ehti reagoida, miehen suusta purkautui yllättynyt mutta kantava parahdus. Riittävän kantava kaikumaan käytävää pitkin. Caldier tarttui lattialla olevaan mattoon ja tempaisi. Vanhus lennähti jaloiltaan ja hänen päänsä pamahti kiveen. Kirjuri ei ollut ainakaan välittömästi nousemassa ylös. Caldier hypähti ovelle ja jatkoi eteenpäin, mutta kuuli lähestyviä ääniä edestään ja kääntyi ympäri. Vain muutaman harppauksen otettuaan hän kuuli ääniä toisestakin suunnasta. Kirottua, sillä kohtaa ei ollut ovia kummallakaan puolen. Askelten kaiuista Caldier jo tiesi, ettei pääsisi edes takaisin siihen huoneeseen, josta oli juuri lähtenyt, ainakaan jäämättä kiinni. Ja vielä vähemmän kuin joutua nalkkiin käytävään hän halusi jäädä nalkkiin ikkunattomaan huoneeseen. Kun kaksi paria vartijoita näkivät toisensa, heidän välissään seisoi lyhyt, säälittävän laiha, mustaksi töhritty mies hurjat silmät välähdellen ja tikari kädessä. Amirin laki oli selvä ja Caldier jo yhtä kuin kuollut mies, mutta vähäisen nahkansa hän aikoi myydä ylihintaan. Santapirut vieköön barbaarinaisen ja tämän kruunun. Caldier kääntyi kohtaamaan lähemmän parin. Vartijat lähestyivät erillään toisistaan miekat esillä. Heillä oli niin koulutusta kuin kokemustakin, Caldier pani merkille. Yhden voittaminen ei olisi helppoa, kahden jo hyvin hankalaa. Neljän, siihen ei auttanut edes hyvä onni. Varas heilautti veistään ja ärähti. 10 Shimo Suntila: Amirin torni\n11 Kapeahko käytävä ei antanut paljon mahdollisuuksia väistellä. Caldier laski painoaan alemmas ja etsi virhettä etummaisen miehen puolustuksessa. Sellaista ei ollut. Vartija heilautti miekkaansa ja varas väisti sen vain vaivoin. Jos hän syöksyisi suoraan miekkaan, hän voisi kaivaa vahdilta silmät päästä ennen kuolemaansa. Aivan kuin sotilas olisi arvannut hänen aikeensa, Caldier mietti, kun vahdin ilme vääntyi pelokkaaksi. Varas virnisti ja pyöräytti tikaria otteessaan. Hänen selkänsä takaa kuului mahtava humahdus ja repeävän lihan ääntä. Caldier vilkaisi pikaisesti taakseen ja näki kummankin selustaa vaanineen vartijan kaatuvan lähes kahtia iskettyinä. Heidän takanaan seisoi käytävässä erityisen jättimäiseltä vaikuttava nokinen nainen kädessään lyömämiekka, jonka kärjestä putoili verta isoina pisaroina. Lukuisissa taisteluissa kertynyt kokemus potkaisi Caldierin toimintaan. Vihollinen olisi lamaantunut korkeintaan hetkeksi. Liukuvalla liikkeellä Caldier kuroi välimatkan umpeen ja löi tikarin vartijan silmään kaksin käsin. Huuto kuolisi kurkkuun, kunhan isku olisi riittävän syvä. Rana ärähti jotain Caldierille vieraalla kielellä, syöksähti eteenpäin ja iski villisti. Viimeisen vartijan pää leikkautui irti sellaisella voimalla, että kimposi seinästä seinään. Oletko löytänyt kruunun? nainen kysyi ykskantaan. Caldier pakotti kätensä olemaan tärisemättä. Kokemusta tai ei, varman kuoleman kohtaaminen sai hänen hermonsa pintaan. En vielä. Sitten liikettä. Törmäilysi tulokset huomataan ennemmin kuin myöhemmin. Minunko törmäilyni? Teurastit juuri kolme amirin sotilasta. En yhtään vähempää kuin sinä. Rana heilautti kättään kärsimättömänä eikä Caldier ollut kiireestä eri mieltä. Oli vain ajan kysymys, milloin palatsissa annettaisiin täyshälytys. He lähtivät käytävää eteenpäin. Visiiri Husaprak osti kruunun, mutta en tiedä missä hänen huoneensa on. Rana hymyili paljastaen hampaansa. Sitten ei auta muu kuin koputtaa kauniisti jokaiselle ovelle ja kysyä. Niinkö? Caldier oli aidosti yllättynyt. Ei. Rana pysähtyi oven kohdalle ja potkaisi sen sisään kuin se olisi tehty pergamentista. Huoneessa oli mies sängyssä ja nainen hajareisin hänen päällään. Molemmat keskeyttivät puuhansa, kun Rana tuli oven läpi. Hetkeäkään epäröimättä barbaari lävisti naisen miekallaan ja sen vipuvoimaa hyväksikäyttäen viskasi ruumiin nurkkaan. Veriroiskeiden peittämälle, kauhusta lamaantuneelle miehelle hän tokaisi: Kaupunkinaiset tapaavat kirkua lujaa, ja tarttui teräksenlujalla otteella miestä kurkusta. Caldier astahti huoneeseen ja vilkaisi murheellisena ovea. Sitä ei saisi enää säppiin. Hän saattoi vain toivoa, ettei kuulomatkan päässä olisi muita. Hän kyyristyi vuoteen ääreen. Jos kerrot missä on visiiri Husaprakin makuukamari, en viillä kurkkuasi auki. Tarjous on voimassa seuraavat viisi hengenvetoa. Hän huitaisi Ranan kättä. Tämä hölläsi otettaan sen verran, että mies pystyi hengittämään ja puhumaan käheästi. Kolme kerrosta alempana, mies raakkui. Tänään murhatun suurvisiirin tiloissa. Hän, uusi suur- Miehen lause jäi kesken, kun barbaari tiukensi otettaan ja murskasi hänen henkitorvensa. Caldier katsoi naista suuttuneena. Hei! Älä sano että olisit oikeasti säästänyt hänen henkensä. En tietenkään, mutta hänellä olisi voinut olla vielä hyödyllisiä tietoja. Pärjäämme ilmankin. Tule. Caldier poistui hampaita kirskauttaen Ranan jäljessä ja vilkaisi huoneessa vallitsevaa hävitystä. Riippumatta siitä jäisivätkö he lopulta kiinni vai eivät, tästä yöstä puhuttaisiin 11 Shimo Suntila: Amirin torni\n12 kaupungissa pitkään. Hän oli juuri tunnistanut nurkassa lojuvan naisen. Se ei ollut vähempää kuin veden temppelin ylipapitar. Ovi suurvisiirin kammioon oli vartioitu, mitä kumpikin tunkeilija oli odottanutkin. Neljä miestä seisoi oven luona, kaksi kummallakin puolen käytävää. Tasaisin ja tihein välein sijoitetut lyhdyt tekivät olemattomat varjot käyttökelvottomiksi. Caldier pudisti päätään. Suora hyökkäys näin alhaalla aiheuttaa jo aivan liikaa hälyä. Rana rypisti kulmiaan ja puhui matalalla äänellä. Ehdotatko sitten, että luikimme karkuun kuin piestyt rakit? Hänkin oli yhtä kaikki havaittavan haluton syöksymään suin päin meluisaan taisteluun. Lisää vartijoita saapuisi ennen kuin suurvisiiri laulaisi. Minulla on idea. Tule. Caldier lähti takaisin tulosuuntaansa. Varas tanssahteli pitkin kaartuvaa ja ylös viettävää käytävää pyörähdellen ympäri, ympäri. Hän piirsi mielessään karttaa kaikesta mitä oli nähnyt, aste asteelta, tiili tiileltä. Hän herkistyi heikoille äänille ja tunnusteli mitättömiä, läpivedosta vihjailevia ilmavirtauksia. Rana seurasi toimitusta kärsimätön ilme kasvoillaan, mutta piti suunsa. Lopulta Caldier pysähtyi ja osoitti ovea, jonka ohi he olivat juuri kulkeneet. Tuossa. Hetkeäkään epäröimättä Rana syöksyi ovesta sisään miekka valmiina. Kun Caldier pääsi huoneeseen, hän havaitsi sen tyhjäksi. Se sopi hyvin, pienikin melske saattaisi olla nyt kohtalokasta. Hän käveli ikkunalle ja katsoi alas. Visiirin ikkuna näkyy, mutta ei ole suoraan alapuolella, hän kuiskasi purkaen jo vyötäisiltään kiipeilylankaa. Ranakin vilkaisi ulos. Pitää heilauttaa. Et kai luule meneväsi yksinäsi? Ohut lanka, muistatko? Sitä paitsi tarvitsen nyörin päästäkseni taas takaisin ylös. Odota täällä. Arren Suntila 2012 Caldier kyyhötti kadun toisella puolen vähäisemmän palatsin katolla ja tarkkaili ympäristöään herkeämättä. Hänen vierellään seisoi Rana, joka ei selvästikään kokenut tarvetta piilotella. 12 Shimo Suntila: Amirin torni\n13 Sidottuaan langan tukevaan seinäkoukkuun Caldier loikkasi ikkunasta ulos ja aloitti juoksuhyppelyn seinää pitkin. Hän halusi jälleen pitää kiirettä, koska katu oli suoraan alla ja iso osa noesta oli jo tahriutunut pois. Kuin ihmisheiluri hän hypähteli edestakaisin laskeutuen aina alemmas, kunnes viimeinen hyppy vei hänet lopulta ikkuna-aukosta sisään. Lasku tapahtui pehmeästi kuin höyhenille. Huone oli pimeä ja Caldier kuunteli tarkkaan hengittäen itse hyvin hitaasti. Sängyn suunnalta kuului tuhinaa ja ajoittaista korinaa. Uusi suurvisiiri ei ollut herännyt. Samalla kun Caldier lähestyi vuodetta äänettömin askelin, hänen kiipeilynarunsa katosi ikkunasta ulos aivan yhtä äänettömästi. Jokainen liike oli tarkkaan hallittu. Aina kun Caldier tunsi jonkin esteen tiellään, hän pysäytti kehonsa ja tunnusteli varovaisesti tiensä sen ympäri. Vihdoin hän pääsi tyynypäätyyn ja liu'utti tikarin vyöltään. Hellästi hän asetti sen nukkuvan miehen kurkulle. Samassa jotakin lennähti ikkunasta sisälle, laskeutui jäntevästi ja samalla liikevoimalla loikkasi sängyn jälkopäähän. Suurvisiirin silmät rävähtivät auki ja hän yritti nousta sillä seurauksella, että olisi leikannut päänsä irti ellei Caldier olisi napannut hänen hiuksistaan otetta. Senkin kirpun purema typerä villinainen, mitä hiekkapyörteen nimessä luulet tekeväsi? Caldier sähähti. Enhän voi antaa sinun tehdä kaikkea työtä, nainen naurahti ja siirtyi lähemmäs tarraten visiirin kaulaan tikarin alapuolelta. Caldier huokaisi alistuneesti. Vartijat eivät olleet kuulleet mitään tai he olisivat jo huoneessa. Ja toisaalta, tämä kuvio oli jo käynyt tutuksi. Kerro seuraavan viiden hengenvedon aikana missä on Kirorashidilta ostamasi kruunu niin saat ainoastaan ilkeän kuhmun ja jyskyttävän päänsäryn. Kun Rana hölläsi otettaan hieman, visiiri yritti uudelleen puskea istumaan ja huutaa. Hän olisi kenties onnistunutkin, jos Rana olisi ollut yhtään pienempi, hitaampi tai heikompi. Nyt murhaava ote tiukkeni sinikobran iskua nopeammin ja visiiri painui tiiviisti tyynyään vasten. Kysyn uudestaan ja seuraava temppu kasvattaa peukalokokoelmaani kahdella, Caldier supatti. Visiirin keho jännittyi ja varas tiesi, että nyt häntä kuunneltiin. Kirorashid. Kruunu. Missä? Pimeydessä kuului ääni, kun miekka vedettiin esiin. Caldier pinnisti teräviä silmiään ja näki, miten Rana asetti säilänsä visiirin haaroväliin. Nainen ei sanonut mitään. Hänen ei tarvinnut. Ote visiirin kaulalla kirposi taas aavistuksen. Yksityisvarastoni, vankisellien alla, suljetussa luolastossa. Visiirin ääni värähteli kivusta ja pelosta, sillä miekan terä painoi arkaan kohtaan. Ja miten sinne luolastoon pääsee? Visiiri kertoi kaiken, mitä he halusivat tietää, tuskaisten henkäysten saattelemana. Kuoleman uhatessakin visiiri oli utelias mies, elinikäisten tapojensa orja. Mitä te kruunusta tahdotte? Caldier hymyili omahyväisesti, koska tiesi jotain mitä tuo tiedoista elävä mieskään ei tiennyt. Se on arvokkain esine koko saaliissa. Miehen kurkusta yskähteli nauru ja hänen kehonsakin tärisi hieman. Arvokkain? Jos niin luulet olet suurempi hölmö kuin- Lause katkesi Ranan tiukentaessa otettaan jälleen. Hän päästi irti vasta kun korina lakkasi. Mitä hän tuolla tarkoitti? kysyi Caldier selvästi kiinnostuneena. Ei mitään. Kunhan pelasi aikaa. Lähdetään. Caldier kävi ikkunalla ja palasi takaisin poissa tolaltaan. Missä köysi on? Sidoin siihen pöydänjalan ja pidin siitä kiinni. Siinä se on ikkunalla. Mutta kun ei ole! 13 Shimo Suntila: Amirin torni\n14 Kumpikin meni ikkunalle. Rana katsoi ulos. Pöydänjalka roikkui hyvän matkan päässä vasemmalla. Pitää mennä sitten ovesta. Tilanne suututti Caldieria suunnattomasti, mutta hänellä ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin mennä Ranan suunnitelman mukana. Yksin nainen ei selviäisi neljästä vartijasta, luontaista hurjuutta tai ei. He asettuivat oven ääreen ja Caldier tempaisi sen auki. Rana syöksyi ulos ja antoi säilänsä laulaa hurmeisessa kaaressa. Tärkeintä ei ollut tappaa välittömästi, vaan vammauttaa kaikki neljä niin pahasti, että heistä ei olisi enää vastusta. Caldier loi pikaisen silmäyksen kaaokseen ja huomasi yhden vartijan ehtineen kumartua pois tieltä. Rana oli vasta kääntymässä, kun vartija sohaisi lähes sokeasti miekallaan, joka upposi syvälle paljaaseen, pehmeään lihaan. Rana tuijotti kylkensä läpi kulkevaa terää typertyneenä. Caldier iski tikarinsa miehen kaulan sivuun. Taistelu oli päättynyt. Barbaari kiskaisi miekan ulos haavasta veriroiskeiden saattelemana ja irvisti. Nainen painoi toisen kätensä kylkeään vasten, mutta veri tihkui silti sormien väleistä ja sivuista. Caldier riisti yhdeltä raadolta viitan ja silpoi sen pitkiksi suikaleiksi. Rana ei vastustellut eikä väittänyt pärjäävänsä ilmankin, kun varas alkoi kietoa suikaleista solmimaansa liinaa hänen kehonsa ympäri. Olisi tässä voinut käydä huonomminkin, huomautti Caldier. Minä olisin voinut haavoittua. Hän veti viimeisen solmun ja pelkoa tuntematta osoitti barbaarin nenää veitsellään. Ensi kerralla hiekkamyrskyn nimeen, tottele kun sanon että pysy paikoillasi. Vaikka verta olikin ympäri käytävää, he raahasivat raadot visiirin huoneeseen ettei niitä löydettäisi niin nopeasti. Ennen lähtöään Caldier tutki visiirin kukkaron ja otti sieltä puoli kourallista kultaa. Kärsimättömästi elehtivälle naiselle hän sanoi: Hänen kunnianarvoisuutensa, amir Shindiman edellinen suurvisiiri oli velkaa aiemmista palveluksista, ja tunki kolikot kukkaroonsa. Hän painoi oven hiljaa kiinni ja molemmat lähtivät vauhdilla etsimään tietä maanalaisiin kerroksiin. Reitti vankiluolien ohi kulki salakäytävää pitkin. Etenkin sellien kohdalla käytävään puski läpitunkeva ihmisperäisen jätteen löyhkä. Caldier kakoi ja yritti olla hengittämättä ja barbaarinkin kasvot olivat vääntyneet inhosta. Lopulta käytävä aukeni luolastoon jossain vankiholvien alla. Caldier kohotti lyhtyään ja katsoi ympärilleen. Heikossa valossa näkyi kallioon louhittujen sellien rivistöjä. Keskellä lattiaa oli kaksi avointa vankikuoppaa. Kaikkialla leijui vahva ummehtunut haju, joka epäilemättä oli pinttynyt tiiviisti jokaiseen kiveen. Mikä paikka tämä on? barbaari kysyi. Näyttää vanhoilta tyrmiltä. Eivät ole olleet käytössä vuosisatoihin. Rana nosti omaa lyhtyään niin korkealle kuin saattoi. Käytävä jatkuu huoneen kummastakin päästä. Hetken kuluttua Caldier osoitti vasemmalle. Aloita sinä tuolta, minä tutkin tämän huoneen ja jatkan tuonne. Että menisimme eri suuntiin? Niin. Paitsi jos pelkäät pimeää. Nyt kun välitön vaara ei taas uhannut, Caldier olisi mieluusti päässyt villinaisesta eroon. He lähtivät kumpikin teilleen. Pikainen kierros paljasti, että ensimmäinen huone oli tyhjä. Caldier suuntasi oikealle johtavaan käytävään. Selli sellin jälkeen oli vesiperä. Niissä ei ollut kuin puhkiruostuneita kahleita ja luita. Hyvin monessa kolossa oli kokonainen luuranko tai kaksi. Näytti siltä, että vankiluolasto oli hylätty, kun se vielä oli ollut toimin 14 Shimo Suntila: Amirin torni\n15 nassa. Kymmeniä ellei satoja ihmisiä oli jätetty nääntymään jonkun muinaisen amirin hallitsijakauden aikana, tai luultavammin sellaisen päätyttyä. Oikeanpuoleinen käytävä oli oikea, siitä Caldier oli varma. Tietyt jäljet ensimmäisessä huoneessa olivat viitanneet siihen ja nytkin aina aika ajoin lattianrajassa seinässä näkyi sandaalin nirhaumia. Barbaari oli liian pitkä huomatakseen niin matalalla olevia vihjeitä. Niitä miettien Caldier kurkisti jälleen yhteen selliin ja näki kolme isoa säkkiä, paljon uudempaa kuin mikään muu noissa kirotuissa, ikiaikaisissa tyrmissä. Suomatta ajatustakaan barbaarin kutsumiselle varas avasi säkit ja alkoi tutkia niiden sisältöä. Häntä oli alkanut kiusata ajatus, että saaliin joukossa olisi enemmän kultaa ja arvokkaita kiviä kuin hänen oli annettu ymmärtää. Heimolainen ei huomaisi mitään, jos saaliista puuttuisi kiiltokivi tai pari. Ensimmäisessä säkissä oli lähinnä saviesineitä. Ruukkuja ja patsaita, joiden kuvituksesta Caldier ei ymmärtänyt mitään. Villi-ihmisten haisevan olemassaolon symboleja, epäilemättä. Ei mitään arvokasta. Toisessa säkissä oli vain ohuesta metallista taottuja levyjä. Niissä oli koloja ja kouhoumia, jopa suoranaisia reikiä. Metalli vaikutti messingin muunnelmalta. Kolmannesta säkistä löytyi kruunu. Oli siellä myös joitakin kullasta taottuja astioita, katkennut miekka jonka kahvassa oli arvokkaita kiviä, muuta vähäisemmässä määrin arvokasta romua sekä kaksi vesileiliä. Toinen oli tyhjä, toinen ei. Varas katseli tavaroita mietteliäästi ja yritti arvailla, olisiko jokin patsaista arvokas keräilijälle, kun hänen huomionsa kiinnittyi kahteen metallilaattaan. Jos ne asettaisi osittain toistensa päälle, viivat yhtyisivät. Caldier asetteli ne ja katseli muita levyjä. Yksi kerrallaan hän poimi niitä käteensä, pyöritteli aikansa ja asetti kuvion jatkeeksi. Kyseessä oli jonkinlainen palapeli. Kun viimeinen levy oli paikallaan, Caldier nousi seisomaan ja katsoi aikaansaannostaan. Ensin kuviossa ei ollut mitään järkeä, mutta sitten hänen huomionsa kiinnittyi pieneen yksityiskohtaan. Hän kyykistyi katsomaan lähempää. Vesitippa. Kun hän tiesi mitä etsiä, tippoja löytyi useita. Sekään ei vielä ratkaissut kuvion mysteeriä. Paitsi jos levyjen muodostama kuvio oli kartta. Silloin Caldier tiesi, mitä katsoi. Siinä oli usean viikon matkan päässä sijaitseva kanjonien halkoma kallioalue, josta matkaajat olivat puhuneet. Sen loukoissa ja uumenissa oli, jos hän uskalsi ajatella sanan ääneen, vettä. Monessa paikassa. Seuraukset olivat uskomattomat. Villi-ihmisten laumat eivät olleetkaan riippuvaisia kaupungeista ostamastaan vedestä. He vain tahtoivat antaa sellaisen vaikutelman. Pienen pieni ilmavirta oli ainoa varoitus. Caldier heittäytyi niin syrjään kuin pienehkössä kopissa pääsi, ja Ranan miekka iski kipinää osuessaan lattiaan paikassa, jossa hän oli juuri ollut. Hänen käteensä osui yksi pikkupatsaista ja sillä hän huitaisi kohti hyökkääjää. Hän osui suoraan edelleen verta tihkuvaan kylkeen ja kirvoitti barbaarista ensimmäisen tuskan äännähdyksen koko päivänä. Caldierilla ei ollut aikaa tuntea tyytyväisyyttä vaan hän nappasi lyhdyn käteensä ja syöksähti oviaukkoon ilmestyneestä raosta vapauteen. Takaa-ajon askeleet olivat heti hänen kannoillaan. Salakäytävä oli liian hidas reitti, hän jäisi kiinni ennen kuin pääsisi ulos. Sivuilla sijaitseviin koloihin ei myöskään auttanut piiloutua. Niin kauan kuin hän kantoi lyhtyä mukanaan, naisen eksyttäminen ei tullut kysymykseen. Hän syöksyi siihen huoneeseen, johon he olivat ensimmäiseksi tulleet. Huoneen läpi juostessaan Caldier hidasti hieman vauhtia. Hän halusi barbaarin olevan aivan hänen kannoillaan. Hän hyppäsi ensimmäisen vankikuopan yli ja valmistautui. Rana tuli perässä. 15 Shimo Suntila: Amirin torni\n16 Ennen kuin nainen oli osunut maahan, Caldier huitaisi lyhdyllään tämän kasvoja päin. Sitten hän kyyristyi ja tunsi hetkellisesti sokaistuneen barbaarin törmäävän hänen kylkeensä. Varas tarttui kiinni jalasta ja sitä vipuna käyttäen kampesi naisen kumoon, päistikkaa toiseen vankikuoppaan. Matkaa alas oli ainakin viisi miehenmittaa ja kuoppa oli pohjasta levitetyn pullon muotoinen. Sieltä ei kukaan pääsisi omin avuin pois. Rana rysähti kuivan luukasan päälle ja vääntäytyi kivuliaasti seisomaan. Jos luulet selviäväsi tästä, olet erehtynyt. Suuria sanoja syvästä kuopasta. Minä nyljen sinut elävältä! Vain jos sinulla on tosi pitkät kädet. Päästä minut ylös täältä, pikkumies! Jotta voisit nylkeä minut? Enpä usko. Caldier istuutui. Teillä on siis omaa vettä. Alhaalta kantautui hiljaisuutta. Kuulin kerran amirin kapteenin kerskuvan, miten teikäläiset pidetään aisoissa myytävän veden määrällä. Lukumäärät kurissa, kuten hän sanoi. Te annatte ihmisten kuolla janoon, vaikka kaivatte riittävästi vettä syvyyksistä kaupunkienne suojissa, ja kutsutte vielä itseänne sivistyneiksi ihmisiksi. Caldier kohautti olkiaan. Kuka nyt vahvan vihollisen haluaisi. Me vapaat ihmiset olemme vahvempia ja monilukuisempia kuin kuvitteletkaan. Se on epäilemättä rahanarvoinen tieto. Suuren rahan. Ranakin istuutui. Sama se, mitä minulle tapahtuu. Sinä et pääse tiedoistasi hyötymään. Jokin naisen äänessä, ehdoton varmuus tai luuytimiin kulkeva naurahdus, sai Caldierin huolestumaan. Mikä minua estäisi myymästä tietoa vaikka amirille itselleen? Taas naurua. Ei mikään. Mutta jos minä en palaa kartan kanssa kansani pariin, tämä kaupunki hävitetään viimeiseen kiveen. Ei teitä niin paljon ole! Sanoistaan huolimatta Caldieria alkoi epäilyttää. Yllättyisit. Ja yllätytkin, jos minä mätänen tänne. Koko kaupunki raunioina. Se oli jo ajatuksena käsittämätön. Joet tulivat ja menivät, mutta kaupungit olivat ikuisia. Ne olivat kohonneet maailman hiekasta tuhansien vuosien ajan. Muissa kaupungeissa saataisiin tietää. Teitä jahdattaisiin ja lahdattaisiin, kunnes hiekalla ei kulkisi ainuttakaan villiä. Mitä se minua liikuttaa? Minä olisin silloin jo kuollut. Caldieria kylmäsi syvempään kuin koskaan aiemmin. Ilivua oli koti. Sen ulkopuolella oli tappavaa hiekkaa ja viikkojen matkan päässä toisia kaupunkeja. Hän ei ollut koskaan käynyt niissä, ei edes kuvitellut käyvänsä. Pelkkä mielikuva Ilivuan menettämisestä sai hänet voimaan pahoin. Jos teitä on niin paljon, miksette valloita kaikkia kaupunkeja? Hölmö! Se on sota, jolla ei ole voittajaa. Taidatte vain haalia vettä kasvattaaksenne joukkojanne ennen sitä? Mutta Caldierin äänessä kuului epävarmuus. Hän puhui lähinnä saadakseen aikaa ajatella. Rana nousi seisomaan uudelleen. Typerä kaupunkilainen! Muurien sisällä eletään yksi elämä kerrallaan ja te unohdatte mitä on ollut heti kun isänne kuolevat. Meillä on ollut vettä satoja sukupolvia. Jos me haluaisimme sotaa, sinä et olisi koskaan edes syntynyt. Nyt kuopan reunalta kantautui hiljaisuutta. 16 Shimo Suntila: Amirin torni\n17 Sitten luolastoa värisytti etäinen torven kumu. Hälytys. Jokin heidän veritöistään oli tullut ilmi. Aika oli käymässä vähiin, heidät löydettäisiin ennen pitkää. He jäisivät kiinni ja Rana ei palaisi karttansa kanssa. On sinusta kiinni tuleeko sota vai ei, varas. Auta minut ylös täältä ja takaan ettei niin käy. Ranan äänessä alkoi kuulua kiire ja hätä. Minä tiedän salaisuutenne. Mikä estää sinua tappamasta minua välittömästi, kun pääset sieltä pois? Ei mikään, pikkumies. Et auta asiaasi, villi! Jos jään tänne, kuolet varmasti. Jos autat minut ylös täältä, saatan säästää henkesi. Varma kuolema, tai epävarma. Valitse, kaupunkilaiskoira. Caldier mietti. Hän voisi hankkia kamelin. Paeta heimolaisten raivoa toiseen kaupunkiin. Jos Ranaan oli uskominen, moni kaupunki kukistuisi, mutta eivät mitenkään kaikki. Mutta Ilivuan tuho. Hän ei rakastanut ketään tiettyä ihmistä, mutta kaupunkia ja sen asukkaita hän rakasti. Jos hän joskus lähtisikin, hän halusi, että olisi jotain mihin palata. Jotain, mikä ankkuroisi hänet tässä maailmassa. Ilivua oli suurempi kuin hän, kuin kukaan yksittäinen ihminen, edes amir. Jos kaupunkiin hyökättäisiin, hän olisi muureilla puolustamassa sitä, valmiina uhraamaan henkensä. Miksi se sitten oli nyt niin vaikeaa? Caldier pyöräytti vasemman olkavartensa ympäriltä viimeisen kiipeilynarun vapaaksi ja kiersi sen ikivanhaan soihdunpidikkeeseen. Se tuntui kestävän. Naru on edelleen ohutta. Varo sormiasi. Hän heitti toisen pään kuoppaan. Hetken päästä Rana punnersi kuopan reunan yli viitta käsiensä suojana. Caldier seisoi tyynenä odottamassa. Jos aiot tappaa minut, tee se heti. Tämä jännitys koituu kohta kuolemakseni. Hän hymyili hermostuneesti. Älä hölise, sanoi Rana, sinun pitää viiltää sen kauppiaan kurkku auki minun puolestani. Sen sanottuaan hän kaappasi lyhdyn käteensä ja lähti harppomaan ryöstösaaliin suuntaan. Caldier riensi perään hyvin huojentuneena. Rana keräsi ohuet levyt takaisin säkkiin ja nosti sen olalleen. Toisella kädellä hän ojensi leiliä Caldierin suuntaan. Palkkio, josta sovimme. Caldier otti sen vastaan hanakasti ja vilkaisi lattialla lojuvaa läjää metalli- ja savitavaroita. Entä kruunu? Vähäpätöinen koriste turhamaiselle päällikölle. Rana väläytti hymyn. Pärjätköön ilman. He kiipesivät salakäytävää ylös. Siitä haarautui useita käytäviä. Yhtä pitkin pääsi markkina-aukean liepeille. Päivä oli jo koittamassa. Mitä nyt? kysyi Caldier. Minä hankin tarvikkeita ja kamelin, ja häivyn täältä. Samaa suosittelen sinullekin, pikkumies. Aiheutimme aika paljon hämminkiä. Caldier nyökkäsi. Mutta ensin hoidat sen kauppiaan siltä varalta, että hän oli perillä siitä, mitä möi, Rana jatkoi. Caldier siristeli silmiään aamuauringossa pitkällisen hämärissä tunneleissa juoksemisen jälkeen. Ilivuasta lähteminen ei tuntunut enää niin mahdottomalta ajatukselta. Mihin suuntaan sinä olet menossa? hän kysyi. Eri suuntaan kuin sinä. Älä uskottele itsellesi ylimääräisiä vain siksi, etten suolistanut sinua. Caldier hymähti. Myönnä pois, että se oli alkuperäinen tarkoituksesi. Suolistaa minut, kun kartta oli taas sinulla. 17 Shimo Suntila: Amirin torni\n18 Ehkä. Ranan ilme ei kavaltanut mitään. Sinä taisit suunnitella iskeväsi tuon häijyn pikku piikin selkääni, kunhan leili oli sinulla. Ehkä. Voi hyvin, pikkumies. Älä kuole janoon. Älä kuole janoon, villinainen. Shimo Suntila on turkulainen scifin metsästäjä-keräilijä, joka itsekin tuottaa spefistisiä petoja. Kryptozoologiseen koe-eläinpuistoon voi tutustua osoitteessa 18 Shimo Suntila: Amirin torni\n19 Eetu Pellonpää 2012 Karkeeri katsoi pimeyteen, jossa poltettu kylä todisti mitä tapahtuu, kun hänen veljeskuntansa tekee virheen. 19 Rasimus: Pahan sielu\n20 Karkeeri pyyhki kimppuunsa hyökänneiden pirujen verta miekastaan ja tunsi häpeää, koska ei voinut olla arvostamatta häntä ympäröivää alakuloisen kaunista näkyä. Palaneet jäänteet kohoamassa hänen ympärillään lumen keskeltä, kaikki vaakasuorat pinnat peittyneenä valkoisen nuoskan alle. Talojen mustat luurangot vasten valkoista taustaa, kytevien liekkien ja hiillosten savu jo viikkoja sitten kadonneena. Myöhäisen lopputalven tai varhaisen kevään aurinko heijastumassa hitaasti sulavasta hangesta. Kauneus tarjosi vastakohdan ajatukselle yön pimeydessä palavasta kylästä. Karkeeri nosti taistelun ajaksi maahan heittämänsä repun olkapäänsä varaan ja jatkoi hitaasti kävelyään aution kylän halki, etsien viitteitä ihmiselämästä. Miekkaansa hän piti yhä valmiina kädessään. Hän vaistomaisesti pidätti hengitystään, jotta ei rikkoisi kylänraunion hiljaisuutta. Ainoat viitteet ihmisistä olivat kuitenkin auringon sulattaman lumen alta pilkottavat ruskeaksi värjäytyneet vaatteet ja ruumiinjäsenet. Maakellarin luukku talonraunion kyljessä kiinnitti hänen huomionsa. Se ei ollut peittynyt lumeen kuin edellisillan ohuen kerroksen verran. Karkeeri repäisi ehjäksi jääneestä ovenkarmista puunpalasen ja valutti sen päälle öljyä rätillä suljetusta polttopullosta. Sytytettyään puun palamaan hän tempaisi voimakkaalla liikkeellä kellarinluukun auki, ja heitti soihdun sisään nähdäkseen paremmin pimeyteen. Kellarin perältä kuului ryminää ja epäselvää ulinaa. Se oli pelonsekaista ja puolihullua, mutta ihmisen ääntelyä. Karkeeri laskeutui puisia portaita alas miekka esillä, ja näki likaisen miehen kyyristelemässä perunasäkkien luona. Räpyttävät silmät tuijottivat suurina ja pelokkaina. Armoa, armoa, armoa, mies mutisi ja vetäytyi sikiöasentoon peittäen käsillään päänsä. Älä pelkää, en tee sinulle mitään, Karkeeri sanoi rauhoittavasti ja kyykistyen miehen tasolle. Hän piti huolellisesti seinän selkänsä takana ja avoimen kellarinluukun näkökentässään. Hän ojensi hitaasti ja varovaisesti kättään miehen olkapäälle. Olet ihminen. Luojan kiitos. Olet ihminen Mies nyyhkytti ja takertui Karkeeriin kiinni kuin lapsi äitiinsä painajaisen jälkeen. 20 Rasimus: Pahan sielu\n21 Mitä täällä on tapahtunut? Karkeeri kysyi mieheltä vaikka arvasikin vastauksen jo valmiiksi. Helvetti, se täällä on tapahtunut, mies nyyhkytti kietoen käsivartensa ympärilleen ja täristen. Kerro siitä. Mies puisteli päätään ja Karkeeri lisäsi ääneensä painoa: Minun on saatava tietää. Mies puhui nopeasti ja katkonaisesti. Juuri juuri ennen kuin lumi sulki solan, tänne tuli muukalainen. Kävellen. Sellainen, tuota, tatuoitu väsynyt mies. Halusi vain vähän ruokaa ja yösijan ennen kuin jatkaisi matkaansa. Me sanoimme hänelle Yritimme sanoa hänelle, että hän olisi hullu jos yrittäisi jatkaa solan läpi tähän aikaan vuodesta. Se kun on totta! Oli ihme, että hän pääsi kylään asti. Sanoimme senkin hänelle. Hän ei uskonut, vaan lähti aikaisin seuraavana aamuna. Sanoi, että hänellä ei ole vaihtoehtoja. Että hän ei saa jäädä tänne kuukausiksi. Karkeerin ilme ei värähtänytkään, mutta hänen sydämensä syke kiihtyi hänen pohtiessaan kulunutta aikaa lumentulon ja pian koittavan kevään välillä. Sitten kului pari viikkoa, ja paholaiset tulivat eläinten hahmoissa! Mies purskahti itkuun. Me yritimme taistella niitä vastaan, koska emme voineet paeta lumen takia. Mutta se oli turhaa. Ne eivät välittäneet kylän noidan amuleteista ja merkeistä. Me saimme vangittua niitä taloihin, jotka siunasimme ja sitten poltimme, mutta niitä tuli aina lisää niin metsästä kuin omiemmekin joukosta. Lopulta ne tappoivat kaikki. Ne raatelivat ja ne söivät Miehen kasvot vääntyivät ja ääni vaimeni. Mutta sinä selvisit? Miksi? Mies katsoi Karkeeria suoraan silmiin. Hän pystyi pitämään katsekontaktin vain hetken, kunnes käänsi katseensa häpeillen pois. Ne antoivat minun elää. Sanoivat, että tarvitsevat minua. Mihin? Ne sanoivat, että muukalainen on solassa. Myrsky oli pudottanut lumen hänen niskaansa ja tappanut hänet. Ne tarvitsivat minut etsimään ruumiin kun lumet alkavat sulaa ja että että Miehen silmän suurenivat. Ne haluavat jotain hänen sisältään. Jotain, mitä eivät itse pysty ottamaan. En tiedä mitä se on, mutta vain siksi ne antavat minun elää. Sanoivatko ne, missä ruumis on? Ne näyttivät minulle paikan. Vie minut sinne. Mutta se on tässäkin säässä ainakin parin päivän matkan päässä. Ota lämpimiä vaatteita ja ruokaa mukaan. Minun on nähtävä se ruumis. Mies keräsi vastentahtoisesti kasaan likaiset turkiksensa, joilla oli pitänyt itsensä lämpimänä kylmässä kellarissa, ja pakkasi hiilisäkkiin osittain jäisiä kuivalihan palasia. Ulkopuolella hän näki Karkeerin surmaamien pirujen ruumiit ja parahti. Karkeeri tarttui häntä käsivarresta ja talutti poispäin taistelupaikalta. Nuo olivat ystäviäni, mies sanoi pala kurkussa nyyhkyttäen. Ennen kuin riivaajat saivat heidät Ne vartioivat sinua, ettet lähde karkuun, tai ettei sinulle tapahdu mitään, Karkeeri sanoi hiljaa ja rauhallisesti. Niitä oli viisi. Onko kylässä tai lähiseudulla enemmänkin? En tiedä, en ole laskenut, mies vastasi. Meitä oli kylässä kolmekymmentä. Ehkä he kaikki 21 Rasimus: Pahan sielu\n22 Eivät kaikki, Karkeeri keskeytti ja vilkaisi syrjäsilmällä viimeistä heidän taakseen jäänyttä lumen peittämää vainajaa. Tästä eteenpäin sinä saat johtaa. He olivat päässeet kylän laidalle saakka, missä kinokset alkoivat olla korkeampia ja tie kohti vuoria ja solaa oli kadonnut valkoisen lumipeitteen alle. He kahlasivat vyötärön korkuisten lumikinosten ylitse, käyttäen lumikenkien korvikkeina jalkoihin sidottuja tukevia havunoksia. Mies ei puhunut enää vaan murjotti peloissaan. Välillä hän mutisi jotain, pyysi hiljentämään vauhtia koska ei enää jaksanut, tai anoi peräti taukoa. Vaikka Karkeerilla oli kiire, hän antoi miehen levähtää. Taukojen aikana mies katseli masentuneen näköisenä milloin kohti heidän määränpäätään korkeammalla rinteillä, milloin kohti poltettua kylää. Rauniot pysyivät vielä illan hämärtyessäkin näköpiirissä heidän kivutessaan kukkuloita ja rinteitä ylemmäksi kohti solaa. Kotiaan katsellessaan mies itki hiljaa, ja Karkeeri tunsi myötätuntoa kotinsa ja elämänsä menettänyttä kohtaan. Veljeskuntaansa liittyessään hän oli sitoutunut tekemään saman uhrauksen itsekin, mutta ei yhtä väkivaltaisesti. Hän ei uskaltanut kuvitella, miltä miehestä todella tuntui. Yöksi he vetäytyivät metsän suojaan tiheästi kasvavien puiden väliin. Karkeeri sytytti pienen nuotion, tehtyään ensin välttävästi valon peittävän suojan oksista ja kuivumaan nostamistaan matkavaatteista. Yöstä tulisi kuuton, tähdetön ja niin pimeä, että hän ei juurikaan pelännyt nuotion savun paljastavan heidän sijaintiaan lähiseudun piruille. He katselivat turkiksiin kääriytyneinä kuinka punertava valonkajo vaihtui yön pikimustaan. Onneksi ei tuule, mies sanoi ja hytisi heidän syödessään nuotiossa käristettyä mautonta lihaa. Eikä taida enää edes pakkastaa. Karkeeri ei vastannut, vaan työnsi suuhunsa viimeisen palasen omasta laihasta siivustaan. Olisi enää vain kuukausi, että solasta pääsisi taas kulkemaan. Nyt Karkeeri hymyili väkinäisesti ja sanoi: Et vaikuta ihmiseltä, joka poistuisi kotikylästään kovinkaan pitkälle. Mies naurahti ja nyökkäsi. Sitten hän vakavoitui ja tuijotti tuleen. Miksi itse vaarannat itsesi tulemalla tänne ja seuraamalla sitä matkalaista? Jonkun se on tehtävä, Karkeeri vastasi lyhyesti ja tylysti. Seurasi hetken vaivautunut hiljaisuus, ja katsellessaan töykeän vastauksensa loukkaamaa miestä hän pehmensi ääntään. Ystäväni menetti oman seurueensa syysmyrskyjen aiheuttamassa haaksirikossa. Minut kutsuttiin katsomaan hänen peräänsä, mutta hän ehti lähteä, ja nyt yritän löytää hänet. Ymmärrän hyvin. Hän pakenee pahaa. Mies nyökytti päätään tietäväisen oloisesti. Ei voinut siksi jäädä odottamaan, eikö vain? Karkeeri nyökkäsi. Mies tuijotti Karkeeria pitkään. Kuka hän oikein on? Kuka sinä oikein olet? Olen Pimeyden Valon Veljeskunnan karkeeri. Kuten ystävänikin oli. Olen kuullut teistä. Te surmaatte hirviöitä. Se ei ole päätehtävämme, Karkeeri mutisi ja katsoi vaatteiden ja oksien seinämän välistä pimeyteen, jossa poltettu kylä todisti mitä tapahtuu, kun hänen veljeskuntansa tekee virheen. Seuraavana aamuna Karkeeri havahtui horroksesta säpsähtäen. Hän kirosi itseään koska oli nukahtanut opastaan herättämättä, mutta kiitti samalla jumalia, etteivät pirut olleet huo 22 Rasimus: Pahan sielu\n23 manneet heitä. Hän ravisti nopeasti miehen hereille, ja tämä älähti kovaäänisesti ja ilmeestään päätellen hetken kuvitteli Karkeerin olevan jokin häntä noutamaan tullut piru. On aika jatkaa matkaa, Karkeeri sanoi ja keräsi kuivuneet vaatteensa suojarakennelman päältä. Liikutaan vauhdilla niin pysytään lämpiminä, hän lisäsi enemmän itselleen kuin oppaalleen. Tämän jälkeen he tarpoivat jälleen upottavassa lumessa ja etenivät syvälle solaan, kunnes mies pysähtyi yllättäen ja pudottautui vatsalleen lumihankeen. Karkeeri teki vaistomaisesti saman liikkeen ja haravoi katseellaan ympäristöä. Kauempana, mutta ei aivan suoraan heidän edessään, oli jyrkkä lohkeama kalliossa. Lohkeama muodosti lumipeitteisen suojaisan rinteen, joka oli piilossa kinosten ja kumpareiden takana. Siellä liikkui jotain miehen kokoista, kahdella jalalla ja välillä tukien itseään eturaajoilla. Jotain, joka ei näyttänyt eläimeltä, mutta ei täysin ihmiseltäkään. Ruumis on tuolla. Ne vartioivat paikkaa, mies kuiskasi. Hän huohotti kiivaasti. Yksi piruista astui selkeämmin esiin ja tähyili ympäristöä kuin aavistaen, että he olivat lähistöllä. Kyläläisen ilme näytti kärsivältä ja hän katsoi poispäin. Hän oli naapurini vaimo. Onko mitään keinoa pelastaa hänet? Tehdä hänestä entisensä? Puhu hiljempaa, Karkeeri käski kuiskaten. Piru oli todellakin joskus ollut nainen. Ehkä kauniskin, mutta sitä oli vaikea sanoa vääristyneistä kasvoista ja vääntyneestä kehosta. Kun piru kääntyi taas ympäri ja palasi rinteen suojiin, Karkeeri rentoutui ja vastasi miehelle: Riivaajat, kuten kutsut niitä, eivät voi saapua tähän maailmaan valtaamatta itselleen ruumista. Yleensä eläimen, joskus ihmisen. Kun ne ovat kerran ottaneet ihmisen sydämen, ne eivät sitä luovuta takaisin elävänä. Valitan. Karkeeri tarkkaili maastoa ja näki keinon päästä kinosten suojissa lähemmäksi. Tässä et ole turvassa. Ryömi tuon lumivallin suojassa noiden kivien taakse. Odota siellä. Minä yritän raivata tien auki. Kyläläinen katsoi Karkeeria kuin arvioidakseen, oliko tämä tosissaan, sitten hän nyökkäsi ja rämpi kömpelösti kohti piilopaikkaa. Karkeeri hiipi hitaasti kohti piruja, piilotellen kumpareiden takana ja arvioiden tarkasti mihin ja miten jalkansa laskisi, ettei lumen narina tai puista putoavien lumikasojen ropina paljastaisi häntä. Hän näki kolme ihmisen irvikuvaa, jotka yhdessä toivat mieleen vääristyneen ja kieroutuneen perheen: naapurin vaimo, metsästyskeihäällä aseistautunut isä ja lapsi, joka ulottui hädin tuskin Karkeeria rintaan. Jokin kiinnitti lapsipirun huomion. Se rämpi lumessa hieman lähemmäksi ja pysähtyi tuijottamaan suoraan kohti kivikasaa jonka takana kyläläinen kyyristeli. Tätä miehen hermot eivät kestäneet. Hän ponnahti piilostaan ja juoksi lunta pöllytellen karkuun, ohittaen Karkeerin oman lymypaikan ja näin tahattomasti kiinnittäen vahtien huomion ensin itseensä, sitten Karkeeriin. Karkeeri kirosi ja juoksi niin nopeasti kuin hangessa pystyi. Pirut saavuttaessaan hän ei hidastanut, vaan kohotti miekkansa pään yläpuolelle ja hyökkäsi kohti tielleen asettuvaa lapsihirviötä. Se ei edes yrittänyt väistää Karkeerin iskua, vaan otti miekan vastaan käsivarrellaan, antaen terän upota luuhun. Piru ei osoittanut mitenkään tuntevansa kipua. Se vain sihisi ja heilautti teräväkyntisen kouransa kohti Karkeerin kurkkua. Karkeeri väisti kyykistyen sivuun, veti miekkaansa irti hirviön käsivarresta ja alas rinnan poikki. Ehtimättä nähdä viillon vaikutusta hän samalla katkeamattomalla liikkeellä heilautti miekan olkansa takaa lapsihirviön päähän. Kallo halkesi kuvottavasti rusahtaen. 23 Rasimus: Pahan sielu\n24 Naapurin vaimo hyökkäsi lapsen takaa kirkaisten kimakasti. Karkeeri perääntyi korjaten otettaan miekasta. Piru loikkasi kuolleen toverinsa ylitse kynnet ojossa. Karkeeri harppasi sivuaskeleen ja sivalsi miekallaan. Isku ei tappanut, mutta haavoitti ja sai naisenjäänteen rojahtamaan maahan. Tällä kertaa kipu näkyi. Karkeeri havaitsi silmäkulmastaan, että keihäspiru lähestyi varovaisin liikkein hänen sivustastaan ja oli juuri valmistautumassa iskemään. Karkeeri yritti voimakkaalla piruettimaisella heilautuksella hätistää hyökkääjää kauemmaksi. Hänen lumeen uponnut jalkansa ei kuitenkaan pystynyt seuraamaan vartalon liikettä ja kiertoliike vihlaisi ikävästi säärestä. Sivallus ei ollut edes vaarassa osua, mutta pelästytti hirviön ottamaan askeleen taaksepäin, horjahtamaan ja kaatumaan takamukselleen. Karkeeri ei pysäyttänyt miekkaansa, vaan ohjasi sen jalkojensa juuressa kömpivän naapurin vaimon niskaan niin, että tämän pää kellahti rinnan alle pelkkien jänteiden varaan. Vain yksi jäljellä. Karkeeri kääntyi huohottaen kohti keihäspirua, hakien leveää ja tukevaa haara-asentoa. Hän korjasi jälleen otettaan, jonka voimakas isku oli pilannut. Hän tunsi miekan kädensijan nahkahihnojen löystyneen ja tiesi niiden pian hiertävän hänen kämmenensä rakoille. Piru työnsi itsensä pystyyn hämmästyttävän nopeasti, käyttäen tukena vain käsivoimiaan ja selkänsä taakse torppaamaansa keihästä. Hieno temppu. Mutta eikö Tuonpuoleisella ole tämän parempia taistelijoita tarjota? Karkeeri valmistatui polvet taivutettuina joko hyökkäämään tai väistämään. Piru vastasi sohaisemalla keihäällään. Liike oli nopea ja hallittu, voiman tullessa suoraan vartalosta. Mies, jonka ruumiin piru oli vallannut, oli ehkä ollut taitava suurten petojen metsästäjä tai palvellut talonpoikaisarmeijassa, ja piru oli perinyt nämä taidot. Karkeeri kiersi pirua varovaisesti, nosteli jalkojaan upottavassa lumessa, väisteli, ja torjui miekallaan keihäänkärkeä. Tiedätkös Karkeeri kallisti päätään taaksepäin näyttääkseen mahdollisimman hurjalta ammolleen avattuine silmineen ja hampaat paljastavine virnistyksineen. Minä tapan sinut nyt. Hän toivoi, ettei hänen otsaltaan kulmakarvoihin valuva hiki antaisi päinvastaista vaikutelmaa. Se ei haittaa. Minun tarvitsee vain hidastaa sinua, piru vastasi yllättävän ihmismäisellä äänellä, harppasi askeleen lähemmäksi ja huitaisi keihään varrella kohti Karkeerin jalkoja. Karkeeri loikkasi nopean askeleen sivuun. Hän horjahti, mutta säilytti tasapainonsa. Vastaisku pakotti puolestaan pirun ottamaan väistöaskeleen. Väsytkö? piru kysyi irvistäen. Taistelu ja sitä seurannut piirileikki olivat saaneet Karkeerin huohottamaan ja kasvot punertamaan. Hän vastasi tekemällä taas uuden ilmaa halkovan sivalluksen miekallaan. Epätoivoista, piru naurahti vaimeasti sohaisten uudestaan keihäällään, enemmänkin leikkien kuin yrittäen tappaa. Karkeeri otti taas pitkän väistöaskeleen, horjahti ja heilautti kömpelösti miekkaansa. Isku tuli aivan liian kaukaa voidakseen todella osua piruun, mutta se sai pirun ottamaan taas lyhyen ja hallitun sivuaskeleen ja kompastumaan maassa makaavaan ruumiseen. Pirun halveksiva ilme muuttui hämmentyneeksi kun se horjahti taaksepäin ja antoi Karkeerille tilaisuuden loikata pari askelta kohti pirua. Karkeeri löi kämmensyrjällä keihäänkärjen sivuun ja upotti miekankärjen kämmenen leveydeltä hirviön vatsaan. Piru pudotti keihäänsä ja hapuili voimattomasti Karkeerin 24 Rasimus: Pahan sielu\n25 silmiä pitkillä, mutta ihmismäisillä kynsillään. Karkeeri perääntyi ja tempaisi miekkansa irti hirviön sisuksista. Piru kaatui kasvoilleen maahan. Karkeeri käänsi miekan ympäri kädessään, tarttui siihen molemmin käsin ja survaisi terän syvälle pirun selkään. Hän väänsi koko vartalonsa voimalla miekkaa sivuttain, leikaten kahtia suunnilleen jokaisen sisäelimen. Sitten hän repäisi miekkansa irti ja pyörähti pari kertaa ympäri ehtimättä kääntää miekkaa taas taisteluasentoon. Helpotuksekseen hän ei nähnyt enää muuta kuin vääristyneitä ruumiita, joista pirut olivat joutuneet poistumaan. Karkeeri käänsi miekkansa oikein päin ja seisoi hetken puolustusasennossa tarkkaillen ja kuulostellen ympäristöä. Hänen sydämensä hakkasi ja veri kohisi korvissa. Hänen hengityksensä kohosi valkeina pilvinä huohotuksen rytmissä. Rinteillä ja puistikon rajalla ei näkynyt liikettä, eikä ympäristöstä kuulunut ääntäkään. Karkeeri rentoutui aavistuksen verran ja pyyhkäisi otsaansa ja hiestä kirveleviä silmiään. Vaikka juuri nyt oli hiljaista, se ei kestäisi kauan. Piruja tulisi takaisin sitä mukaa, kun ne löytäisivät itselleen uudet kehot. Hänen olisi löydettävä matkalaisen ruumis ennen sitä. Karkeeri juoksi pirujen vartioiman rinteen luokse ja pälyili katseellaan ympäristöä. Hän näki rinteen pinnassa lumen valumajälkiä ja juoksi niiden luokse toivoen olevansa lähellä paikkaa, johon ruumis oli hautautuneena. Hän oli onnekas. Jäisen rinteen suojassa näkyi lumikumpare, josta pilkisti yksinäisen sauvan tukema lumen alle ulottuva telttakangas. Karkeeri kauhoi raivokkaasti lunta sauvan ympäriltä, kunnes paljasti romahtaneen teltan. Kangasta voimakkaasti vetämällä hän sai lunta siirtymään pois tieltä, ja näki kankaan alla makaavan jäätyneen ruumiin. Karkeeri vilkaisi ympärilleen, mutta ei nähnyt ainakaan vielä merkkejä siitä, että pirut olisivat palaamassa paikalle. Hän työnsi miekkansa kärjen ruumiin vaatteiden alle ja nopealla nykäisyillä leikkasi ja repi ne ruumiin päältä, paljastaen arpisen ja tatuoidun vartalon. Vaikka ruumis oli maannut kuukausia lumen alla pakkasessa, se oli yhä pehmeä. Tatuoinnit hohtivat himmeästi auringonpaisteesta huolimatta, ja niistä huokuva lämpö oli pitänyt ihon pinnan sulana. Karkeeri henkäisi helpottuneesti. Paha oli yhä vangittuna ruumiin sisään. Karkeeri heitti turkisviittansa sivuun, riisui puseronsa ja sen alla olevan paidan. Hänen kehoaan peittivät samanlaiset tatuoinnit, sillä erolla, että ne eivät hohtaneet vaan olivat pelkkää ihoon upotettua sinistä väriä. Karkeeri asetti miekkansa kärjen huolellisesti ruumiin vatsan päälle ja suuntasi terän osoittamaan rintalastan alle. Hän veti henkeä ja työnsi miekan niin syvälle, että se junttasi itsensä kovaan maahan ruumiin alla. Karkeeri pinnisti voimansa, nykäisi nopeasti ylöspäin ja repi rintakehään käden mentävän aukon. Tatuoinnit ruumiin iholla välähtivät ja loistivat kirkkaammin. Kuviot yrittivät pitää yllä linjojensa yhteyttä avoimen aukon yläpuolella leijuvilla himmeillä valosäikeillä. Hetkeäkään epäröimättä Karkeeri työnsi kätensä ilmassa leijuvien kuvioiden läpi ja rintakehän sisään. Hän haparoi kylmiä ja osittain mädäntyneitä sisälmyksiä ja löysi etsimänsä. Oli kuin tuhannet naulat olisivat tunkeutuneet hänen käsivarttaan ylöspäin. Karkeeri nosti esiin Pahan sielun ja piteli sitä kädessään. Korvissa soivat kuiskaukset vaativat häntä lopettamaan sen, mitä oli tekemässä. Ne pyysivät laskemaan Pahan sielun 25 Rasimus: Pahan sielu\n26 maahan. Tuskin kuultavat lupaukset tarjosivat ennennäkemättömiä rikkauksia ja suunnatonta valtaa, jos hän vain kääntyisi ja palaisi sinne mistä oli tullutkin. Karkeeri oli osannut odottaa tätä, ja oli kauan sitten kouluttanut itsensä sulkemaan korvansa viekoittelevalta ääneltä. Hän asetti Sielun rintaansa vasten ympyränmuotoisen porttitatuoinnin päälle. Portti hohti nyt samanlaista kelmeää loistetta kuin ruumiin tatuoinnit olivat hohtaneet ennen Sielun poistamista. Tatuointi avautui. Iho siirtyi sivuun vetäen lihan mukanaan ja paljastaen Karkeerin sisälmykset, keuhkot ja sykkivän sydämen. Ilman kipua Pahan sielu upposi Karkeerin sisään ja asettui hänen sydämeensä värjäten sen mustaksi. Sitten liha jälleen kuroutui umpeen jättämättä edes arpea, ja loputkin tatuoinnit Karkeerin iholla saivat hohteensa. Pahan kuiskaukset vaimenivat tuskin kuultaviksi, helposti unohdettavaksi epäselväksi supinaksi. Olette myöhässä, Karkeeri sanoi ja kääntyi vasta sitten kohti piruja, jotka kerääntyivät aukealle hänen takanaan. Ensimmäisenä lähestyi vielä hetki sitten Karkeeria opastanut kyläläinen. Hänen alaston ruumiinsa oli täynnä pieniä kidutusjälkiä. Olisit pysynyt vain paikoillasi, Karkeeri sanoi hiljaa itsekseen. Mistä nuo haavat? Kuin vastaukseksi kyläläisen perässä seurasi kettuja, myyriä, hiiriä, oravia ja pikkulintuja. Riivaajat eivät olleet tyytyneet pieniin eläimiin, vaan olivat yrittäneet sulauttaa niitä huolimattomasti ja pikaisesti yhteen, muodostaakseen raskaampia ja vaarallisempia olentoja. Sekasikiöt lähestyivät Karkeeria kömpelösti nilkuttaen. Niiden muodonmuutos oli yhä kesken ja ne valuttivat punaista visvaa paikkaansa hakevista ja näkyvillä roikkuvista sisäelimistä. Tuossa tilassa niiden olisi toivotonta hyökätä Karkeerin kaltaista taitavaa miekkamiestä vastaan. Nähtyään Pahan sielun katoavan Karkeerin sisuksiin ne menettivät halunsa edes yrittää. Ne tiesivät, etteivät voineet enää koskea Karkeeriin, sillä suojaavat kuviot tämän iholla tekisivät tyhjiksi kaikki suorat hyökkäykset kirotuin kynsin ja hampain. Karkeeri nousi seisomaan, nosti miekkansa ja osoitti sen kärjellä piruja. Hän kallisti päätään taaksepäin ja irvisti hampaansa paljastaen. Minä tapan teidät nyt. Pirut ääntelivät, kirkuivat ja kiljuivat turhautuneina. Ne kääntyivät juoksemaan karkuun Karkeerin tieltä, hajaantuivat joka suuntaan ja kompuroivat lumihangessa lunta pöllyttäen. Karkeeri ei lähtenyt seuraamaan niitä, sillä hän tiesi sen turhaksi. Jos hän jäisi tänne niitä jahtaamaan, piruja tulisi Pahan sielun kutsumana vain lisää, ja siihen hänellä ei ollut varaa. Mutta jos hän pysyisi liikkeessä, uudet eivät pystyisi tulemaan lihaksi tähän maailmaan, ja vanhat menettäisivät voimaansa ja olisivat vain pieni kiusa paikallisille. Hän hytisi kylmästä pukiessaan paitansa ja viittansa takaisin ylleen. Sitten hän kääntyi jatkamaan matkaansa samaan suuntaan kuin hänen edeltäjänsäkin oli matkannut. Ikuista matkaansa, pystymättä koskaan pysähtymään mihinkään pitkäksi aikaa. Hänen ainoa tehtävänsä oli nyt pysyä liikkeessä ja pitää Pahaa vangittuna sisällään niin kauan, kunnes hän ei enää pystyisi jatkamaan vaellustaan, ja olisi aika luovuttaa tehtävä jollekin toiselle kirotulle sielulle. Rasimus on yhdellä ylipitkällä virkkeellä kuvattuna helsinkiläinen kirjoittaja, jolta on vuosien varrelta julkaistu sitä sun tätä Legolasissa ja Spinissä, ja joka yhä etsii sitä suurta Graalin maljaa, joka oikeuttaisi häntä käyttämään itsestään titteliä novellikirjailija, tai ehkä peräti suurinta kunniaa kaikesta, kirjailija. 26 Rasimus: Pahan sielu\n27 Eetu Pellonpää 2012 Tietäjä kaivoi kassistaan nahkaisen nyytin ja ojensi sen Jalimpille. Käytä sitä säästellen. Se on voimakkainta parantavaa yrttiä, jota minulla on, enkä aio antaa sinulle enempää. 27 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n28 Kylän päällikkö murahti ja tuijotti seikkailijoita tuikeasti. Hän hieraisi nenäänsä ja sylki maahan. Niin että, teidän tehtävänä olisi siis teurastaa ne raadot, ennen kuin ne taas tulevat kylään. Otatteko homman? Kaikki neljä nyökkäsivät. Rahamassit lepsuivat tuulessa, oli aika tehdä asialle jotakin. Tietäjä kaivoi kassistaan nahkaisen nyytin ja ojensi sen Jalimpille. Jalimpi avasi nyytin, ja sai nenäänsä kitkerän löyhähdyksen. Käytä sitä säästellen. Se on voimakkainta parantavaa yrttiä, jota minulla on, enkä aio antaa sinulle enempää, tietäjä sanoi, ja jatkoi puolittain itsekseen: Se kauppamies ei koskaan tullut toista kertaa. Jalimpi katsoi tovereihinsa apua etsien. Ei hän ymmärtänyt yrteistä tai parantamisesta mitään. Toiset eivät näyttäneet sen viisaammilta, eivätkä kyllä olleetkaan. Sen Jalimpi oli oppinut kokemuksesta. Hän kääri nyytin ja työnsi sen pussukkaansa. Kai yrteistä jotakin hyötyä olisi. Se pitää keittää ja hauduttaa. Lehtiä ei saa syödä, tietäjä lisäsi. Kylän päällikkö puhui jälleen: Jokaiselle kultakolikko ennakkoa. Loput saatte jälkikäteen. Te näytätte kyllä ihan rehdeiltä miehiltä, mutta liian monet kaltaisenne ovat kadonneet rahojemme kanssa. Joku roti sentään. Ymmärrättehän. Vammasilmä ja Vaskihurme vilkaisivat toisiaan yhteisymmärryksessä ja joutuivat pidättelemään nauruaan. Edellisenkin kylän päällikkö oli pitänyt heitä luotettavina, mutta kuka sen olisi tiennyt arvata, mikä niistä halukkaista tyttölapsista kuului juuri hänelle. Hurtanharju mulkaisi kaksikkoa. Oli aika pysyä asiassa, ettei heidän tarvitsisi taas luikkia karkuun häntä koipien välissä. Luotamme teihin, kuten te meihin, hän sanoi mahtipontisesti käsi rinnalla. Ollaan pahempaakin nähty kuin vaeltavat raadot, Jalimpi vakuutti. 28 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n29 Vammasilmä ja Vaskihurme nyökyttelivät. Jos vain kuolleita ajatteli, niin luurangot ja aaveet olivat pahempia. Ruumiit sentään tottelivat miekkaa ja nuolta yhtä lailla elävinä kuin kuolleina. Pois turha ylpeys! Vuorelta ei ole kukaan palannut, päällikkö sanoi. Sieltä tulee vain raatoja riesaksemme. Ei pitänyt palata sen goleminkaan luota, Vaskihurme sanoi Vammasilmälle. Tai sen örkkilauman luota, Vammasilmä säesti. Selviytyminen on taidosta kiinni, ja sitä meillä on, Hurtanharju sanoi päällikölle. Niin on! Jalimpi täydensi, kun ei keksinyt muutakaan sanottavaa. Vaikka aamu oli hädin tuskin alkanut, he lähtivät saman tien kapuamaan rinnettä. Alkuun polku oli selkeä ja leveä, mutta muutaman alarinteillä makaavan niityn jälkeen se kapeni nopeasti ja hävisi hetkessä kokonaan. Näki selvästi, mistä pidemmälle kyläläiset eivät koskaan tulleet. Jalimpi, mene edeltä ja koeta etsiä jotain jälkiä. Kuljetaan rinnettä edestakaisin kohti huippua. Jossakin ne raadot ovat, Hurtanharju sanoi. Jalimpi huokaisi ja tuijotti maata hetken, haisteli ilmaa, kohautti olkiaan ja lähti itään ja loivasti ylös. Toiset seurasivat vaiteliaina, ja kun alkoi sataa kaatamalla, heillä oli vielä vähemmän sanottavaa toisilleen. Metsässä ei ollut sopivaa suojaa, joten he jatkoivat matkaa. Kohta ollaan märkiä kuin vaimon varustus, Vammasilmä sanoi, mutta vain Vaskihurme nauroi. Lopulta maa kävi liian liukkaaksi, ja Hurtanharju käski pysähtymään. Saadaan vähän suojaa tästä seinämästä, emmekä katkaise nilkkojamme, hän sanoi. He painautuivat vieri viereen ja aivan kiinni seinämään ja yrittivät vakuuttaa toisilleen, etteivät kastuneet kovin pahasti. Olenko koskaan kertonut siitä, kun jouduin piiloutumaan piikojen puolelle? Vaskihurme kysyi. Tuhat kertaa, muut vastasivat, ja sitten he vain odottivat sateen loppumista. Maa oli edelleen liukas sateen jäljiltä, mutta he lähtivät liikkeelle pysyäkseen lämpiminä. Syksyinen aurinko paistoi harvinaisen kuumasti ja maasta haihtuvan kosteuden suorastaan näki. Jalimpi pysähtyi katsomaan lähemmin jotakin ruskeaa ja kikkaraista. Se näytti aivan vaeltavan raadon sormelta. Jalimpi tökkäsi sitä ja se mureni hieman. Tuoretta ketunkakkaa. Hei Jalimpi! Joko olet jäljillä? Vaskihurme kysyi. Jalimpi kääntyi katsomaan härnääjää. Tule itse jäljittämään! Miksi minun pitää aina etsiä jälkiä? Hurtanharjulle hän sanoi: Sitä paitsi, minä olen nykyään parantaja. Vaskihurme saa tulla tökkimään ketunjätöksiä, jos vaikka löytäisi ne jäljetkin. Minulle riittää. Jalimpi suuntasi joukon hännille. Parantajat eivät kulkeneet ensimmäisinä, he olivat arvokkaita koko porukan selviytymisen kannalta, ja siksi toiset olivat valmiita vaikka uhraamaan henkensä heidän puolestaan. He sentään pelastivat säännöllisesti henkiä. Takaisin paikallesi. Tiedät ihan hyvin, että Vaskihurme ei erota päällikön tytärtä äidistään ja nai sitä silti. Sinä etsit jäljet ja me tapamme ne raadot. Täytyy sinunkin jotenkin palkkiosi ansaita, Hurtanharju sanoi. 29 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n30 En muuten etsi. Eikä sateen jälkeen mitään kuitenkaan näy. Voisimme ihan hyvin vain juosta edestakaisin tällä vuorella. No niinhän me ollaan tehtykin, Vammasilmä huomautti, ja ansaitsi nokkeluudestaan Jalimpin nyrkin leukaansa. Vammasilmä ei ollut tottunut jättämään iskuja kostamatta, ja niin he pian kieriskelivät maassa Jalimpin kanssa. Vaskihurme tuli veljensä avuksi ja joutui osalliseksi nujakkaan. Hurtanharju yritti saada joukkoa komentoonsa huutamalla, mutta se ei auttanut, joten hän meni tappelijoiden viereen ja suuntasi heihin muutaman kepeän potkun katsomatta kauhean tarkasti, mihin osui. Joku mätkäisi häntä kädellä sääreen niin että saapas lipesi, ja hän kaatui muiden päälle. Koko kasa lähti kierimään rinnettä alas huutaen ja sadatellen. Lopulta höykytys loppui, ja he alkoivat selvittää, mikä raaja kuului kenellekin ja millaiseen solmuun he olivat joutuneet. Tovin ähellettyään he nousivat pystyyn ja arvioivat vammojaan. Paitsi Vaskihurme, joka istui maassa ja piteli vatsaansa. Hurtanharjulta oli taas irronnut yksi hammas. Hän sylki verta ja pyyhki leukaansa. Vammasilmän paljaaseen käsivarteen oli tullut ilkeännäköinen viilto ja ruhje, mutta luita ei sentään ollut katkennut. Jalimpin oli hivenen vaikea hengittää, ehkä häneltä oli katkennut kylkiluu. Sitä oli vaikea sanoa. Vaskihurme, joukon herkin, valitti maassa. Tämä saattaa vaatia sitä yrttiä, hän sanoi ja siirsi käsiään. Hänen mahastaan törrötti tukeva oksanpätkä. Toiset tuijottivat oksaa epäuskoisina. Olivathan he loukkaantuneet useitakin kertoja, jokaisella heistä oli arpia siitä todisteeksi, mutta kukaan ei ollut vielä saanut mahdollisesti tappavaa iskua puulta. Jalimpi alkoi vuoroin nauraa ja vuoroin voihkia kyljessä pistävän kivun takia. Vammasilmä auttoi veljensä makuulle ja alkoi tutkia haavaa. Hurtanharju muksautti Jalimpia ohimolle. No, tee hommasi parantaja, hän sanoi. Jalimpi lakkasi heti nauramasta ja astui varovaisesti Vaskihurmeen viereen ja työnsi Vammasilmän kauemmaksi. Parantajat tarvitsivat aina työrauhaa. Hän repi Vaskihurmeen paidasta hihan ja yritti tyrehdyttää verenvuotoa sillä. Tarvitsen kuumaa vettä, hän sanoi toisille. Hurtanharju komensi Vammasilmän nuotiota rakentamaan, ja tämä alkoi kerätä puita. Loukkaantunut käsi hidasti keräämistä, joten Vammasilmä viritteli haavansa päälle kiristyssiteen. Pieni kipu ei seikkailijaa haitannut, sehän oli selvä. Kesti hyvän aikaa, että he saivat märät puut palamaan, ja sittenkin nuotio oli pieni ja kituva. Vaskihurmeen varusteista löytyi pieni kattila, ja Vammasilmä lähetettiin etsimään vettä. Jalimpi kävi kärsimättömäksi. Vaskihurme vuoti kuiviin hänen silmiensä edessä, eikä hänellä ollut edes vettä saati sitten yrttijuomaa. Hän kaivoi pussukastaan tietäjän antaman nyytin ja avasi sen. Varovaisesti hän otti pienen palasen tummaa lehteä näppeihinsä ja työnsi sen Vaskihurmeen suuhun. Ei niitä pitänyt syödä ; Hurtanharju huomautti. Ei ole aikaa odotella, Jalimpi sanoi ja ripotteli hieman yrttiä suoraan haavaankin ennen kuin nykäisi rivakalla otteella oksan pois haavasta. Verta pulpahti Vaskihurmeen vaatteille, mutta vähemmän kuin Jalimpi oli pelännyt. Oksakin oli onneksi ollut haaraton ja tuli siististi ulos. 30 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n31 Vammasilmän saapuessa Vaskihurme nukkui levollisesti ja verenvuoto oli tyrehtymässä. Jalimpi totesi yrtin tehokkaaksi ja nappasi itsekin lehdenmurusen suuhunsa ja ojensi Vammasilmälle myös palasen. Hurtanharju kieltäytyi syömästä yrttiä. Hän mieluummin odotti veden kiehumista ja juoman hautumista. Sitten kai palataan kylään, Hurtanharju ilmoitti höyryävän juomansa takaa ja sylkäisi verisen limpin maahan. Annetaan Vaskihurmeen ensin levätä, että verenvuoto kunnolla loppuu, Vammasilmä ehdotti. Ehkä hän huomenna kävelee itse, Jalimpi sanoi ja muisteli niitä kertoja, kun oli joutunut kantamaan kookkaampia tovereitaan. Hengitys kulki jo paremmin, mutta kylkeä pisti vielä hieman. Rintaan oli noussut valtava monenkirjava mustelma. Hurtanharju mietti asiaa ja ilmoitti, että he leiriytyisivät siihen missä olivat ja jatkaisivat matkaa huomenna. Jalimpi ja Vammasilmä saivat tehtäväkseen rakentaa paarit Vaskihurmeelle. Vammasilmä otti kirveen käteensä ja huitaisi nuoren puun yhdellä iskulla nurin. Sidottu käsi häiritsi iskua, ja hän horjahti ja iski vahingossa pohkeeseensa. Veri värjäsi syksyisen maan. Jalimpi ja Hurtanharju olivat hetkessä toverinsa luona ja auttoivat tämän makuulle. Jalimpi repi Vammasilmän housunlahkeesta sidetarvetta ja kiroili miehen tapaa pukeutua vain hihattomaan liiviin ja rannesuojiin. Sen vuoksi hän oli naarmun käsivarteensa saanut. Jalimpi laittoi kiristyssiteen, joka hillitsi verenvuotoa siihen saakka, kunnes yrtti alkaisi vaikuttaa. No nyt me ainakin leiriydytään tähän, Hurtanharju sanoi ja joi kupin pohjalle jäähtyneen teensä. Yö oli ankea. Tuuli pudotteli puista pisaroita ja kostea maa kasteli makuualustat pikku hiljaa läpikotaisin. Oli aivan turhaa nimetä vahtivuoroja, koska kukaan ei kuitenkaan nukkunut kunnolla, paitsi Vaskihurme, joka kuorsasi kuuluvasti ja maiskutteli unissaan. Aamun lähestyessä Vammasilmäkin alkoi kuorsata. Jalimpi nousi ylös ja keräili varusteitaan. Moisessa metelissä oli joka tapauksessa mahdotonta nukkua. Hurtanharjukin nousi ja komensi Jalimpin sytyttämään nuotion. Jalimpi teki työtä käskettyä ja kävi katsomassa tovereitaan. Kun hän kumartui Vaskihurmeen ylle, tämä tarrasi tiukalla otteella häntä käsivarresta ja vetäisi maahan viereensä ja alkoi kuristaa. Hurtanharju hyökkäsi paikalle ja repi Vaskihurmeen irti Jalimpista. Tokkurainen mies murisi ja reuhtoi, mutta tokeni saatuaan pienen tällin päähänsä. Jalimpi piteli kurkkuaan ja hieroi olkapäätään, joka oli kolhiintunut kaatuessa. Hurtanharju tivasi selitystä vaskihurmeen käytökselle. Vaskihurme ravisteli päätään kuin selvittääkseen sitä ja tuijotti vuoroin Hurtanharjua ja Jalimpia. Se häiritsi. Muuta Vaskihurme ei ehtinyt sanoa, kun Jalimpi jo hyppäsi hänen kimppuunsa ja alkoi takoa häntä nyrkeillään. Vaskihurme tietysti antoi samalla mitalla takaisin, ja Hurtanharju katsoi parhaaksi astua syrjään ja antaa miesten selvittää välinsä. Nujakka kesti hyvän tovin, kunnes miehet kompastuivat johonkin, kaatuivat maahan ja alkoivat nauraa. Jalimpi totesi kivun hellittäneen kyljessä ja nauroi kahta kuuluvammin. 31 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n32 Vammasilmä kirosi. Jalimpi ja Vaskihurme lopettivat nauramisen ja ymmärsivät kompastuneensa toveriinsa. Vammasilmä kömpi pystyyn ja alkoi kerätä tavaroitaan. Hän liikutti toista jalkaansa hiukan hankalasti, mutta kun hän poisti kiristyssiteen, jalka ei näyttänyt vaivaavan häntä enää ollenkaan. Jalimpi tuli uteliaaksi ja alkoi riisua siteitä myös Vaskihurmeelta. Miehellä oli edelleen vatsassaan reikä, mutta verenvuoto oli lakannut täysin. Haavan reunat näyttivät niin puhtailta ja siisteiltä kuin näissä oloissa oli mahdollista. Miehen silmät olivat kirkkaat, eikä haavakuumeesta tai sekavuudesta ollut merkkiäkään. Olihan hän toki hetki sitten hyökännyt Jalimpin kimppuun, mutta sellaista sattui toisinaan. Hurtanharju söi kunnon aamupalan, toiset vain näykkivät hieman matkaeväitään. He totesivat olevansa olosuhteisiin nähden ihan hyvässä kunnossa, ja päättivät jatkaa vaeltavien raatojen etsimistä. Vaskihurme esitteli voimiaan ja kuntoaan, ja Vammasilmä rohkaistui kokeilemaan jalkaansa yhä hurjemmilla tavoilla. Kohta he juoksivat puiden lomassa ja jahtasivat toisiaan. Jalimpi nauroi tovereidensa veljelliselle kohellukselle. Eiköhän sitten lähdetä, Hurtanharju tokaisi ja nosti vähät varusteensa selkäänsä. Toiset seurasivat esimerkkiä, ja he lähtivät jonossa kapuamaan rinnettä ylös. Jalimpi johti kulkua ja yritti etsiä jälkiä, mutta maa oli sateen jäljiltä mutainen ja kaikki jäljet kadonneet. Niinpä hän vain pyrki kohti huippua. Jos mitään ei löytyisi, he voisivat tulla alas ja sitten taas ylös. He olivat kierineet hiukan hankalaan maastoon, ja kesti kokonainen päivä päästä takaisin rinteeseen. Vammasilmä ja Vaskihurme alkoivat kertoa iänikuisia tarinoitaan, Hurtanharju keskittyi kuuntelemaan, ja Jalimpi yritti pysyä jossakin suunnassa. Kaikki oli hyvin niin kauan kuin yleinen suunta oli ylös, hän hoki itselleen. Hei, miksei me saatu tarkempia ohjeita? Vammasilmä kysyi kesken veljensä tarinoinnin. Mistä ne tietäisi ohjeita antaa? Ei kai ne pelkurit täällä käy, tokaisi Vaskihurme. Mutta mistä ne tietää, että ne raadot tulee täältä vuorelta? Vammasilmä jatkoi. Kai ne on nähneet. Ja mitä väliä, ne maksaa, Hurtanharju sanoi. Mutta vasta kun me ollaan tapettu ne raadot. Musta tää juttu haisee, Vaskihurme sanoi. Raadot haisee! Vammasilmä riemastui ja kaikki alkoivat nauraa, paitsi Hurtanharju, joka odotti kärsivällisesti joukkonsa rauhoittumista. No niin, teillä on kaikilla näköjään nenä poskella, mutta se ei estä teitä nauramasta typeryyksille. Tehdään tämä homma ja haetaan se palkkio. Sitten nähdään, mikä eukko teidät vielä huolii. Niinpä Jalimpi alkoi jälleen kavuta rinnettä, ja toiset seurasivat perässä. Lopulta heidän oli pakko leiriytyä, koska oli liian pimeää kulkea eteenpäin. He asettuivat saman kielekkeen suojaan kuin aiemmin. Paikka oli tuttu, ja kuivalla ilmalla kieleke tarjosi tarpeeksi suojaa. Jalimpi tutki kaikkien haavat ja vammat nuotion valossa, mutta ei huomannut mitään huolestuttavaa. Ei hän ennen ollut nähnyt avohaavoja, jotka eivät vuotaneet verta, mutta miehet eivät valittaneet kipua, eivätkä haavat häirinneet heitä. Ehkä ne alkaisivat arpeutua kohta. Yö sujui rauhallisesti. Heillä oli näön vuoksi vahtivuorot, mutta kaikki torkkuivat omalla vuorollaan niin paljon kuin kehtasivat. Vaskihurme kuorsasi vuorollaan niin, että 32 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n33 Hurtanharju heräsi meteliin ja vapautti hänet vartiosta ja ryhtyi itse torkkumaan kalliota vasten. Aamu valkeni viileänä ja sumuisena. Vammasilmän karvat nousivat pystyyn paljaissa käsivarsissa ja Hurtanharjun hengitys huurusi ja kiteytyi miehen tuuheaan partaan. Miehet käärivät makuualustansa ja olivat valmiita jatkamaan etsimistä. Jalimpi eteni sumussa hitaammin kuin aiemmin. Rinne oli enimmäkseen loiva ja helppokulkuinen, mutta hän ei halunnut ottaa tarpeettomia riskejä, sillä välillä vuorenseinä muuttuikin pystysuoraksi pudotukseksi. Sumussa oli mahdotonta arvioida, kuinka kaukana maa olisi, mutta varmasti useamman metrin päässä. Jalimpi myös epäili, ettei hän edes huomannut kaikkia pudotuksia. Heidän kulkiessaan Vammasilmä lauloi jotain pitkää taistelulaulua, mutta Jalimpi ei saanut siitä selvää, sillä sumu söi sanat. Sitten laulu vaihtui huutoon ja hiljaisuuteen. Vammasilmä putosi, Hurtanharju huusi, ja kaikki kolme yrittivät kurkkia alas. Sumun seasta kuului jotakin ääntä. Hurtanharju johti kulkua takaisin pudotuksen ohi, ja he laskeutuivat Vammasilmän luo. Vammasilmä istui maassa ja katseli vasenta kättään, joka roikkui kummallisessa asennossa. Se ei satu yhtään, hän sanoi, kun Jalimpi tutki kättä. Jalimpi totesi heti, että luu oli ainakin kahdesta kohtaa poikki. Toinen oli helppo huomata, sillä luun pää törrötti ihon läpi. Verta ei kuitenkaan juurikaan vuotanut. Se oli varmaan enimmäkseen hyvä asia. Eikö hänen pitäisi juuri nyt vuotaa kuiviin? Vaskihurme kysyi. Eikö sinun pitäisi, Hurtanharju totesi. Ehkä se johtuu yrtistä. Tietäjähän sanoi, että se on erittäin tehokasta, Jalimpi sanoi, ja asetteli käsivarren miten kuten oikeaan asentoon ja kyhäsi keppien avulla sille lastan. Vammasilmä mussutti Jalimpin antamaa yrttiä. Me lähdetään nyt takaisin, ilmoitti Hurtanharju, mutta Vammasilmä vaati heitä jatkamaan. Hän halusi päästä tappelemaan kaikkien onnettomuuksien jälkeen ja uhkasi haastaa riitaa kylässä, jos he menisivät sinne. Jalimpi ja Vaskihurme olivat samaa mieltä. Lopulta Hurtanharju myöntyi, ja he kiipesivät takaisin polulle ja jatkoivat etenemistä aiempaa varovaisemmin. Sumu oli alkanut hälvetä ja pian kulkeminen oli helpompaa. Jalimpi ei lakannut ihmettelemästä Vammasilmän hyvää mieleialaa, sillä tämä aloitti jälleen uuden laulun. Tällä kertaa peikosta, joka söi ihmisiä. Hetken laulettuaan Vammasilmä kuitenkin vaikeni ja kysyi: Millä ne elää? Ne vaeltavat raadot. Ei kai ne elä, ne on kuolleita, Vaskihurme vastasi ja alkoi nauraa. Hiljaa, ne voi kuulla meidät, Hurtanharju komensi. Jalimpi pysähtyi. Ehkä siinä on ideaa! Huudetaan niin, että ne löytää meidät. Ei tarvitse kiertää koko vuorta, hän sanoi. Toiset miettivät hetken ja totesivat suunnitelman kokeilemisen arvoiseksi. He alkoivat huutaa ja karjua. Ensin varovaisesti, sitten yhä kovempaa ja lopulta he mölisivät suoraa huutoa. Vaskihurme hakkasi miekalla kasariaan ja jalimpi otti maasta kiviä ja heitteli niitä kallionseinämää vasten. Kivet kolisivat ja rymisivät louhikkoisessa maassa kieriessään rin 33 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n34 nettä alas. Ryminä voimistui ja voimistui, ja viime hetkellä miehet tajusivat, että ryminä kuului myös heidän yläpuoleltaan. Kivivyöry! Hurtanharju huusi ja kaikki hyppäsivät syrjään. Jalimpi havahtui Vammasilmän ja Vaskihurmeen huutoihin. Hän koetti nähdä, mistä huudot tulivat, mutta ei voinut liikkua, sillä hän oli hautautunut melkein kokonaan kivenlohkareisiin. Vaskihurme tuli jonkin ajan päästä raivaamaan kiviä Jalimpin päältä. Jalimpi näki toverinsa ilmeestä, että kaikki ei ollut hyvin. Anna sitä yrttiä, se auttaa, hän sanoi. Kokeillaan, Vaskihurme sanoi ja kaivoi nyytin Jalimpin pussukasta. Hän otti murskattuja lehtiä reilusti sormiensa väliin ja työnsi kaiken Jalimpin suuhun, ennen kuin tämä ehti sanoa vastaan. Jalimpi yritti pureskella kuivia lehtiä, mutta nielaisi sitten koko möykyn kerralla. Vaskihurme nyökkäsi tyytyväisenä ja mennä konkkasi toiseen suuntaan. Jalimpi makasi hetken paikoillaan ja yritti sitten nousta seisomaan. Toinen jalka oli kääntynyt hassuun asentoon, ja hän joutui vääntämään sen suoraksi, mikä oli hankalaa, sillä toinen käsi oli ranteesta poikki. Onneksi ei sattunut. Jalka ei asettunut ihan oikein, mikä teki kävelemisestä hankalaa. Käsi retkui hallitsemattomasti puolelta toiselle kävellessä. Jalimpi näki Vaskihurmeen ja Vammasilmän kyyristyneenä kivikasan viereen. Hurtanharjua ei näkynyt missään. Jalimpi lähti kulkemaan tovereitaan kohti ja tajusi Hurtanharjun makaavan maassa. Jalimpi hädin tuskin tunnisti miehen, jota oli oppinut arvostamaan. Yksi kivi oli pudonnut Hurtanharjun päähän ja hänen kasvonsa olivat kummallisesti painuneet sisään toiselta puolelta ja aivan veren peitossa. Näky oli omituinen ja jollakin tapaa kiehtovakin. Vaskihurme sirotteli yrttiä joka puolelle Hurtanharjua. Sirotteleminen oli vaivalloista, sillä pari sormea oli murtunut onnettomuudessa. Ei tule mitään, Vaskihurme sanoi, puraisi häiritsevät sormet poikki ja sylkäisi ne Jalimpin jalkoihin. Sitten hän otti lisää yrttiä pussista ja työnsi lehdet Hurtanharjun suuhun. Silloin Jalimpi huomasi, että Hurtanharju hengitti yhä. Jos hän hengitti, yrtti saattoi hyvinkin pelastaa hänet. Eikä ollut aikaa lähteä keittämään sitä teeksi. Mieshän teki kuolemaa. Vammasilmä, Vaskihurme ja Jalimpi kaivoivat loput Hurtanharjusta esiin kivien alta, eikä näky ollut rohkaiseva, mutta mies sentään hengitti. Vielä oli toivoa. He leiriytyivät kiviröykkiöiden lomaan. Ei tuntunut tärkeältä etsiä parempaa lepopaikkaa. Ruoka oli loppunut jo jonkin aikaa sitten, mutta heillä ei oikeastaan edes ollut nälkä. Tai jano. He istuivat yön läpi ja odottivat, miltä aamu näyttäisi. Olisiko mahdollista jatkaa tai palata. Hurtanharju haisi epäilyttävältä, ehkä he joutuisivat hautaamaan rakkaan toverinsa. Kaikki ajattelivat sitä, mutta kukaan ei halunnut ottaa asiaa puheeksi niin kauan kun miehessä vielä henki pihisi. Aamu oli edellistä kylmempi. Sen tiesi siitä, että maahan pudonneet lehdet olivat jäätyneet ja rapisivat jalkojen alla. Vammasilmä oli kuolannut torkkuessaan ja hänen hiuksensa olivat jäätyneet kiinni kiveen. Hän nykäisi päänsä irti niin voimalla, että päänahkaakin irtosi. Vammasilmä kirosi menetettyään hiuksensa, mutta onneksi haava ei jäytänyt tai vuotanut. Pahemminkin voisi olla. Vammasilmä katsoi maassa makaavaa Hurtanharjua, joka kuorsasi. Kuorsasi! Vammasilmä alkoi huutaa riemusta. Kai Hurtanharju oli kunnossa, kun hän kuorsasikin. 34 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n35 Miehet odottivat. Lopulta Hurtanharju heräsi, venytteli vääntyneitä jäseniään ja hieroi käsillään silmiään. Kesti hetken, että hän onnistui nousemaan istumaan, niin monta luuta oli mennyt poikki. Vaskihurme, Vammasilmä ja Jalimpi säntäsivät toverinsa avuksi miten parhaiten taisivat eriparisilla raajoillaan. Kiskoen ja tuuppien he saivat Hurtanharjun pystyyn ja tuettua asentoon, jossa hän pysyi ilman tukea. Eiköhän jatketa matkaa! Hurtanharju sanoi, ja toiset hurrasivat. Päätös oli helppo, toteutus ei. Hurtanharju joutui heilauttamaan murtuneita jalkojaan sivukautta päästäkseen eteenpäin ja hänen kätensä riippuivat velttoina vartalon vierellä. Vasta nyt kävi ilmi, että hänen niskansakaan ei ollut aivan kunnossa, sillä hänen päänsä oli koko ajan vinossa. Vammasilmä tuki Hurtanharjua terveellä kädellään ja raahasi loukkantunutta jalkaa perässään. Vaskihurme taas tuki Jalimpia, joka käveli nykivästi ja tarvitsi välillä opastusta oikeaan suuntaan. Vaskihurmeen maha oli alkanut houkutella kärpäsiä, mutta hän ratkaisi tilanteen repimällä pilaantuneimman lihan pois. Matka jatkui hitaasti ja kompuroiden, eivätkä miehet välttyneet uusiltakaan vammoilta kaatuillessaan kiviin ja törmäillessään puihin. Alkoi sataa lunta, mutta se ei miehiä erityisemmin haitannut. He jatkoivat eteenpäin asiaa sen suuremmin miettimättä. Askel, tai raahustus, kerrallaan kohti huippua. Eteenpäin, eteenpäin ja lopulta maasa näkyi jäljet. Kummalliset raahustavat ja sotkuiset askeleet. Niitä on kulkenut ainakin kolme, ehkä viisikin. Paha sanoa, kun jäljet ovat niin sotkuiset, Jalimpi ilmoitti. Mihin suuntaan? Vammasilmä halusi tietää. Jalimpi tutki jälkiä hetken ja päätti sitten raahausjälkien perusteella suunnan. He lähtivät seuraamaan jälkiä. Aseet muuten jäivät sinne kivivyöryyn, Vaskihurme totesi. Ei sillä taida olla väliä, Hurtanharju sanoi ja nosteli velttoja käsiään. He seurasivat jälkiä melkein koko päivän, ennen kuin alkoivat kuulla ääniäkin. Raahustusta ja kivien rapinaa ja töminää. Erikoisia murinoita ja ähinää. Paikoitellen erottui melkein sanakin, mutta puheeksi sitä ei oikein voinut kutsua. Miehet valmistautuivat kohtaamiseen. Vaeltavat raadot eivät osaisi aavistaa mitään. Vammasilmä ohjasi Hurtanharjun joukon etunenään, ja he kaikki alkoivat hivuttautua näkyvyyden peittävän kallion ympäri. Kallion toisella puolella oli tasanne, jolla seisoi neljä ruminta naista, mitä miehet olivat koskaan nähneet. Naiset olivat likaisia ja resuisia ja heillä oli kammottavan näköisiä vammoja, jotka eivät tuntuneet haittaavan heitä juuri ollenkaan. Yhdeltä puuttui korva ja osa poskea, toisen kädestä roikkui lihaksia mätinä riekaleina niin, että kellastuneet luut paljastuivat. Kahdella muulla oli vanhoja miekanviiltoja ympäri kehoaan. Etummaisena seisova kohotti kätensä ja osoitti enemmän tai vähemmän miesten suuntaan ja huusi: Tuolla! Sitten hän työnsi kielen takaisin suuhunsa. Kaikki neljä naista alkoivat paarustaa miehiä kohti. Nämä ottivat ensin pari askelta taaksepäin, mutta karistivat sitten tyrmistyksensä ja lähtivät hyökkäykseen. Miehet konkkaroivat nyrkit pystyssä naisia kohti, ja nämä lähestyivät yhtä taistelunhaluisina toisesta suunnasta. Kun he viimein kohtasivat, alkoi armoton tappelu. Hurtanharju löi ensimmäisenä. Hänen nyrkkinsä upposi naisen rintaan, ja kuului maiskahdus, kun hän veti sen taas ulos. Nainen tarrasi häntä käsivarresta ja alkoi puristaa, kunnes sormet upposivat Hurtanharjun lihaan. Hurtanharju tarrasi vapaalla kädellään naisen 35 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n36 repaleiseen käsivarteen, veti ja väänsi, kunnes kuului rusahdus ja käsi rotkahti velttona maahan. Nainen haroi otetta Hurtanharjun parrasta ja yritti purra tätä korvaan, mutta Hurtanharju potkaisi häneltä jalan alta, ja nainen kaatui maahan. Hurtanharju jätti naisen siihen ja meni auttamaan Vaskihurmetta, joka oli selvästi alakynnessä. Nainen puri ja kaivautui miehen mahaan, ja vaikka Vaskihurme kuinka löi ja potki, hän ei saanut naista irtoamaan. Hurtanharju kaappasi naisen jalat tukevaan otteeseen ja alkoi vetää tätä irti toveristaan. Nainen murisi ja ärhenteli, mutta irtosi lopulta ja vei mukanaan ison kasan sisäelimiä. Hurtanharjun viimeinen nykäys oli liikaa naisen lonkkanivelille, jotka antoivat poksahtaen periksi. Hurtanharju horjahti ja kaatui Vammasilmän ja kolmannen naisen päälle. Nämä kieriä nujakoivat maassa pudotellen lihankappaleita ja pieniä ruumiinosia ympärilleen. Millä näistä lähtee henki? Sanoiko se tietäjä sitä? Jalimpi huusi yleisen nujakoinnin yli. Tappamalla! Vaskihurme sanoi ja potki naisenpuolikasta, joka oli pureutunut hänen nilkkaansa. No millä kuollut tapetaan? Jalimpi kysyi. Jalimpin kanssa tappeleva nainen pysähtyi kesken kaiken ja ansaitsi kasvoihinsa kunnon iskun. Hän ravisteli päätään ja sopotti jotakin, josta Jalimpi sai vain vaivoin selvää. Väärin väärin väärin. Ei kuollut sinä kuollut ei kuollut sinä, nainen selitti ja osoitti vuoroin itseään ja Jalimpia. Kyllä sinä olet kuollut ja kohta ainakin, Jalimpi sanoi ja valmistautui uuteen lyöntiin. Kylä lähtee tietäjä. Nyt oli Jalimpin vuoro pysähtyä kesken iskun. Aivan, tietäjä lähetti meidät, hän selitti naiselle, ja jatkoi: Tappamaan teidät. Me tappaa raadot, nainen sanoi selvästi ylpeänä. Jalimpi ei käsittänyt naisen puhetta enää ollenkaan. Hurtanharjun pitäisi kuulla tämä. Jalimpi huusi tovereitaan keskeyttämään taistelun, ja nainenkin ärisi ja murisi jotakin. Kaikki kerääntyivät yhteen säilyttäen kuitenkin rintamalinjat. Jalaton nainen kiskoi itseään kynsin hampain maata pitkin kohti muita. Selvitetään tämä nyt. Meidän tehtävämme on tappaa kaikki vaeltavat kuolleet tällä vuorella, Jalimpi sanoi. Sinä sinä sinä sinä, nainen vastasi ja osoitti jokaista heistä vuorollaan. Miehet katsoivat toisiaan, eivätkä he tosiaan olleet kaunis näky. He olivat hädin tuskin paremmassa kunnossa kuin naiset, jotka seisoivat heidän edessään. Me tappaa raadot, saa palkka, nainen sanoi ja osoitti heitä uudelleen. Me ylös, monta vaaraa. Me yrtti, paranee, toinen nainen selitti, ja yritti kaivaa jotakin vyöltään. Jalimpi alkoi vihdoin ymmärtää. Hän kaivoi tietäjältä saamansa yrtit esiin ja näytti niitä naisille. Tietäjän yrtti? Yrtti se. Älä sano, että me aletaan puhua tuolla tavalla, Vammasilmä sanoi. Kaikki ymmärsivät mitä oli tapahtunut. Minä tapan, Vaskihurme tiivisti kaikkien ajatukset, ja sai vastaukseksi yksimielistä örinää, mylvintää ja hurraamista. Jalaton nainen oli viimein päässyt heidän luokseen, kun kaikki kävelivät hänen ohitseen ja lähtivät könyämään rinnettä alas. Nainen nyki itsensä ympäri ja lähti raahautumaan 36 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n37 takaisinpäin toisia seuraten. Vaikka kukaan ei katsonut taakseen, hän heilautti kädellään ja ölisi: Tulee perästä. Matka alas vuorelta oli melkoista koikkelehtimista. Kellekään ei tullut mieleen levätä tai pitää taukoja, ja painovoima auttoi hankalimpien rinteiden laskeutumisessa. Matkalle jäi satunnaisia ruumiinosia, mutta kaikki selvisivät alarinteille omin jaloin. Väsymys ei painanut tai nälkä vaivannut, vaikka he olivat matkanneet jo parin päivän ajan. Joukkoa johtanut Hurtanharju pysähtyi kohtaan, josta polku alkoi. Ilta oli pimentynyt, mutta se ei haitannut. Oli aivan sama, oliko yö vai päivä, maailma näytti joka tapauksessa samalta. Hurtanharju murahti ja osoitti polkua. He ymmärsivät toisiaan niin hyvin, että sanat eivät olleet tarpeen. Eikä Hurtanharju olisi keksinytkään yhtään sanaa sanottavaksi. Kaiken olennaisen saattoi sanoa ilmankin. Kaksi yhdistynyttä joukkoa kulki kylään polkua pitkin. He kompuroivat oksiin ja törmäilivät puihin ja toisiinsa. Välillä joku mätkähti polulle pitkin pituuttaan, ja toiset rämpivät kaatuneen yli. Kukaan ei suuremmin piitannut heidän aiheuttamastaan metelistä, kyläläiset huomaisivat heidät kuitenkin ennemmin tai myöhemmin. Polku päättyi, ja he saapuivat aukion laitaan. He alkoivat raahustaa kohti kylää sekalaisessa muodostelmassa. Ei kestänyt kauankaan, kun kylän laidalle ilmestyi joukko miehiä soihtujen ja talikoiden kanssa. Hurtanharju murahti toverilleen, ja nämä ärisivät takaisin. Joku huusi kylään: Tietäjä! Toiset yhtyivät huutoon. Lisää miehiä ilmestyi kylän laidalle aseistautuneina. Taas raatoja! Tämä on kirous! Tällä kertaa se onkin iso joukko. Nuolia! kajahti huuto talojen nurkalta. Hurtanharju sai monta osumaa, mutta ei vaivautunut edes irrottamaan nuolia. Hänen vieressään kulkeva nainen katkoi itseensä osuneista nuolista varret ja heristi niitä kiukkuisesti kyläläisille. Naiset, kiviä! kaikui huuto kyläläisten keskuudesta. Huutoa seurasi kivisade, joka mursi luita ja muhjasi lihaa, mutta ei pysäyttänyt määrätietoisia vaeltajia. Vammasilmä kaivoi kiven terveestä silmästään ja nakkasi sen katkenneella kädellään jonnekin. Käsi irtosi ranteesta ja lensi kiven perään. Vaskihurme nauraa murahti veljensä onnettomuudelle. Valmiina! Hirveän huudon saattelemana kyläläiset rynnistivät resuisten seikkailijoiden kimppuun huitoen talikoilla ja lapioilla ja muilla työkaluilla. Jalimpi sai monta osumaa, ennen kuin hän lopulta menetti tasapainonsa lopullisesti ja kaatui maahan. Taistelun tuoksinassa hän yritti purra ihmisiä jalkoihin, mutta kaikki liikkuivat liian nopeasti. Joku katkaisi pään yhdeltä naisista. Se kieri aivan Jalimpin viereen ja jäi tuijottamaan häntä. Joku nuiji Vammasilmää kartulla, kunnes liha antoi periksi hänen vartalossaan ja yläruumis kellahti taaksepäin kuin kaatuva puu. Vaskihurme oli saanut otteen yhdestä miehestä ja puri tätä korvaan samalla kun repi ja kynsi, mutta kyläläisiä oli liian paljon. Joku ehti pian miehen avuksi, lävisti Vaskihurmeen hakulla ja nykäisi tämän irti uhristaan. Korva jäi Vaskihurmeen suuhun ja hän hämmästyi vaatteet sotkevaa verenvuotoa. 37 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n38 Taistelu oli siirtynyt sen verran, että Jalimpi oli nyt selvästi erillään nujakasta. Hän näki, kuinka urheasta taistelusta huolimatta hänen toverinsa jäivät alakynteen, ja kyläläiset saivat heidät lyötyä maahan yksi toisensa jälkeen. Lopulta vain kyläläiset seisoivat aukealla. Lapiolla aseistautunut mies kiersi maahan lyötyjä ja iski armoa tuntematta heiltä pään irti. Toiset keräsivät ruumiinosia yhteen kasaan ja kantoivat polttopuita kylästä. Tämän nähdessään Jalimpi alkoi ryömiä karkuun, mutta ei tietenkään päässyt pitkälle. Joku potkaisi hänet ympäri, niin että hän näki tumman tähtitaivaan, joka vaihtui oikealla tulen loimotukseen. Mies seisoi hänen yllään lapioineen. Tietäjä. Parantaa, Jalimpi sanoi ja yritti repiä nyyttiä vyöltään, mutta hänellä ei ollut enää sormia oikeassa kädessään, eikä vasen taipunut niin, että hän olisi yltänyt nyyttiin. Mies sylkäisi ja sanoi: Vuorilta ei palata, raato. Sitten hän löi. Christine Thorelin novelleissa yhdistyvät suomalainen maisema, yhteiskunnalliset aiheet, myytit ja sadut. Hän opiskelee suomen kieltä ja yrittää kirjoittaa romaania. 38 Christine Thorel: Vuorilta ei palata\n39 Huomenna ne tulevat! Mutta ketkä tai mitkä, ja mitä sitten tapahtuu? Se selviää kevään uudesta URS-kirjasta! Kirjoittajat: Markus Harju Jussi Katajala Markus Koskimies Mixu Lauronen Alpo Leppänen Lucilla Lin J. S. Meresmaa Matthew Pallasoja Antti Pohjamies Tuomas Saloranta Tarja Sipiläinen Shimo Suntila Christine Thorel Huhtikuussa ilmestyy kolmas painettu URS-novelliantologia. Luvassa on kymmenen novellia ja kuusi raapaletta ihmisten ja erilaisten olentojen kohtaamisista, siis 152 sivua taattua uusrahvaanomaista luettavaa! Julkaisija Espoon science fiction- ja fantasiaseura Esc ry. 39