PAINAJAISESTA PELASTUS Nuorten ääni lastensuojelun avohuollossa\nDownload PAINAJAISESTA PELASTUS Nuorten ääni lastensuojelun avohuollossa\nNuorten ääni lastensuojelun avohuollossa\nPäättötyö, syksy 2009\nPäihteet ja syrjäytyminen II\nFlyktman, Minna & Jäppinen, Petra. Painajaisesta pelastus. Nuorten ääni lastensuojelun\navohuollossa. Järvenpää, syksy 2009, 72 s., 2 liitettä.\nDiakonia-ammattikorkeakoulu, Diak Etelä Järvenpää. Sosiaalialan koulutusohjelma.\nPäihteet ja syrjäytyminen. Sosionomi, ylempi AMK.\nOpinnäytetyön tarkoituksena oli selvittää millaisia olivat lastensuojelun avohuollon\nasiakasnuorten kokemukset lastensuojelusta sekä miten nuorten osallisuus ja kuuleminen heidän asiakasprosessissaan toteutui. Tutkimuksen tavoitteena oli tuottaa tietoa vähän tutkitusta aiheesta sekä nostaa esiin näkökulmia nuorten kanssa tehtävään lastensuojelutyöhön. Nuorten kokemusten ja mielipiteiden avulla nostettiin esille avohuollon\nTutkimusta varten haastateltiin seitsemää 16–19-vuotiasta lastensuojelun avohuollon\nasiakasnuorta. Aineisto kerättiin teemahaastattelujen avulla, joiden tueksi hahmoteltiin\nnuorten elämänkaaret. Aineisto analysoitiin teemoittelun avulla, ja aineistosta esiin\nnousseista elämäntarinoista tyypiteltiin kahden nuoren tarinat. Tarinoiden kautta kuvataan\nlastensuojelunuorelle tyypillisiä elämänvaiheita, asiakkuuteen johtaneita syitä sekä\ntuodaan esiin nuoren ääni lastensuojelun keskiöstä.\nTutkimuksen perusteella voidaan todeta, että nuorten kuuleminen ja osallisuus eivät\ntoteudu asiamukaisella tavalla. Nuori kokee lastensuojelun negatiiviseksi, kun hän ei ole\ntullut riittävästi kuulluksi. Nuorten toiveena oli, että heidän toiveitaan ja mielipiteitään\nkuultaisiin entistä enemmän ja että niillä olisi todellista painoarvoa mietittäessä lastensuojelullisia toimenpiteitä.\nNuorten kokemusten perusteella lastensuojeluasiakkuudesta on ollut hyötyä, kun nuori\non itse pyytänyt ja hakenut apua. Lastensuojelu on muuttunut pelottavasta ja\nhämmentävästä ehkä vastentahtoisestakin tahosta positiiviseksi kokemukseksi. Osalle\nnuorista lastensuojelun tarjoama tuki on ollut koko elämän kantava voima.\nAvohuollon lastensuojelutyössä nuoren kuulemiseen ja kohtaamiseen tulisi panostaa\nnykyistä enemmän. Nuorelle on tärkeää, että hänet kohdataan aidosti ja empaattisesti ja\nettä juuri hänestä ollaan kiinnostuneita. Häntä ei saa tuomita tehtyjen virheiden perusteella vaan kannustaa ja motivoida elämässään eteenpäin. Lastensuojelulainkin velvoittamat, nuoren omat tapaamiset ilman vanhempia ovat perusedellytys kuulluksi tulemisen kokemiselle. Myös tiedon lisääminen lastensuojelupalveluista ja työskentelyprosessin etenemisestä ovat pohjana onnistuneelle lastensuojeluasiakkuudelle.\nAsiasanat: lastensuojelu, lastensuojelulaki, lastensuojelun avohuolto, osallisuus, kuulluksi tuleminen\nFlyktman, Minna & Jäppinen, Petra. Rescue from a nightmare. Young social work customers’ experiences with open care child welfare. 72 p., 2 appendices.\nLanguage: Finnish. Järvenpää, Autumn 2009.\nDiaconia University of Applied Sciences. Degree Programme in Social Services, Drugs\nand Marginalisation. Degree: Masters of Social Services.\nThe aim of this thesis was to scrutinize young social work customers’ experiences with\nthe child care process as well as to found out how these experiences have been recognized and involved in their further care. The research produced information about a\ntopic less studied in Finland and brought up possible angles for child welfare. Examining young customers’ experiences and opinions hopefully add to the development of\nmeans of open care child welfare in the desired direction.\nThe data consists of interviews of seven 16–19-year-old youth care customers. The data\nwas gathered by theme interviews, supported by rough sketches of the youths’ life stories. The data was analyzed with a method of theme and typified into two prototype life\nstories. These life stories illustrate both typical incidents of a young social work customer as well as the episodes and consequences leading into becoming a social work\ncustomer at an early age.\nOne of the major findings of this study shows that the youths’ experience is not heard,\nrecognized nor involved adequately in care process. As hearing and involvement are\nneglected, the young person views child welfare negatively. The young themselves wish\nthat their needs would be recognized more and that their experiences would have true\nvalue in planning child care treatment.\nAccording to this study, the most efficient results have been achieved in cases where the\nyouth asked and sought for help him or herself. In these situations, the idea of a confusing, possibly even frightening, child welfare institution has been transformed into a\npositive experience. For some, the support provided by child welfare has carried and\nhelped them through their lives.\nIn open care child welfare it is essential to improve ways of hearing and encountering\nyoung customers. It is important for them to be genuinely and empathetically met and to\nhave a feeling of being truly taken an interest in. The customer must not be judged because of errors and mistakes, instead, he or she needs spurring and encouraging into\ntaking the control of their own lives.\nFor children and youth, meeting with social workers confidentially, without parents, is\nfundamental for a sense of being heard and acknowledged. This right to private hearings\nis included in the Child Welfare Act. Additional research and knowledge about youth\nand child welfare services and its processes form the bases of successful relationships\nand results with the customers.\nKeywords: child welfare, Child Welfare Act, open care, child participation, hearing\n1 JOHDANTO .................................................................................................................. 6\n2 TUTKIMUKSEN KESKEISET KÄSITTEET .............................................................. 8\n2.1 Lasten suojelu..................................................................................................... 8\n2.2 Lastensuojelu...................................................................................................... 9\n2.2.1 Avohuollon tukitoimet ............................................................................ 11\n2.2.2 Sijoitus ja huostaanotto ........................................................................... 12\n2.2.3 Perhetyö ja sosiaaliohjaus ....................................................................... 13\n2.2.4 Jälkihuolto ............................................................................................... 15\n2.3 Osallisuus ja kuulluksi tuleminen .................................................................... 16\n2.4 Nuori lastensuojelussa ...................................................................................... 18\n2.5 Aikaisemmat tutkimukset................................................................................. 20\n3 TUTKIMUSKYSYMYKSET JA TUTKIMUSMENETELMÄ ................................. 22\n3.1 Tutkimuksen tavoite ja tutkimuskysymykset ................................................... 22\n3.2 Kvalitatiivinen käytäntötutkimus ..................................................................... 22\n3.3 Aineiston kerääminen....................................................................................... 24\n3.4 Teemahaastattelu ja elämänjana ....................................................................... 26\n3.5 Aineiston analyysi ............................................................................................ 28\n3.6 Tutkimuksen eettisyys...................................................................................... 30\n4 NUORTEN KOKEMUKSET ...................................................................................... 32\n4.1 Tutkimuksemme nuoret ................................................................................... 32\n4.2 Lastensuojelu nuorten silmin ........................................................................... 34\n4.3 Ensimmäiset kokemukset lastensuojelusta ...................................................... 35\n4.4 Sijoitukset ja niiden pelko ................................................................................ 36\n4.5 Kuulluksi tuleminen ......................................................................................... 38\n4.6 Osallisuus ja avun kokemukset ........................................................................ 41\n5 NUORTEN ELÄMÄNTARINAT ............................................................................... 45\n5.1 Tarinoiden taustaa ............................................................................................ 45\n5.2 Jennan tarina..................................................................................................... 46\n5.3 Jonin tarina ....................................................................................................... 50\n6 NUORTEN KANSSA TEHTÄVÄN TYÖN KEHITTÄMINEN ............................... 54\n6.1 Oikeus riittävän tiedon saantiin........................................................................ 54\n6.2 Kuule nuorta ..................................................................................................... 58\n6.3 Kohtaava ja pysyvä työntekijä ......................................................................... 60\n7 LOPUKSI ..................................................................................................................... 63\nLÄHTEET ....................................................................................................................... 66\nLIITE 1 ............................................................................................................................ 70\nLIITE 2 ............................................................................................................................ 72\nYhteiskuntamme viimeaikaiset rajut muutokset ovat heijastuneet perheiden elämään ja\nlisänneet arjen ongelmia. Vanhempien kyky huolehtia ja turvata lastensa terve kasvu ja\nkehitys on heikentynyt. Tämä on lisännyt yhteiskunnan vastuunottoa tulevien sukupolviemme hyvinvoinnista. Epävakaiden työmarkkinoiden, lisääntyneiden päihde- ja mielenterveysongelmien seuraukset tulevat esille selkeimmin lastensuojelussa. Lastensuojelun asiakasmäärät ovat kasvaneet jyrkästi ja lasten ja nuorten ongelmat hankaloituneet\nnäkyen yhä lisääntyneinä huostaanottoina.\nKummallakin tutkijalla on takanaan yli kymmenen vuoden työura lasten ja nuorten parissa toimimisesta. Nykyisessä työssämme, lastensuojelun avohuollon sosiaaliohjaajina,\nnuoret asiakkaat ovat työskentelymme keskiössä. Työmme painopisteenä on nuoren ja\nhänen perheensä tukeminen, jotta nuoren asuminen kotona olisi mahdollista. Nuorten\nkanssa tehtävä sosiaalityö koetaan kuitenkin usein hankalaksi ja nuoret haasteelliseksi\nkohderyhmäksi. Toiminta-alueellamme Helsingissä lastensuojelun asiakkaista yhä suurempi osa on 13–17-vuotiaita nuoria (Myllärniemi 2006, 4). Koemme, että nuorten\nkanssa tehtävän lastensuojelun avohuollon käytäntöjen kehittäminen on ensiarvoisen\ntärkeää, jotta kalliilta ja raskailta huostaanottoprosesseilta vältyttäisiin. Kitinojan (2005,\n265) tutkimuksen mukaan yli 80 prosenttia sijoitetuista nuorista olivat olleet avohuollon\ntukitoimien piirissä ennen sijoitusta. Näillä tukitoimilla ei kuitenkaan kyetty ehkäisemään sijoituksia. Avohuollon tukitoimien sisällön, kattavuuden ja tehokkuuden parantaminen on suuri haaste päättäjille sekä lastensuojelutyötä tekeville tahoille.\nKoemme, että nuoren kuulemiselle ja osallisuudelle lastensuojelussa tulisi luoda yhä\nparemmat edellytykset; näin nuorten kanssa tehtävä työkin koettaisiin helpompana. Yhteisen kielen löytäminen nuoren kanssa on tärkeää. Työskentelyyn tulisi mahtua riittävästi aikaa aidolle kuuntelemiselle ja nuoren motivoinnille. Nuorten lastensuojeluasiakkaiden äänen esille tuominen herättää kiinnostusta myös yhteiskunnallisen päätöksenteon tasolla. Lapsiasianvaltuutettu Maria-Kaisa Aula totesi Talentian asiantuntijapäivillä\n11.3.2009, että lasten ja nuorten kokemuksista palveluiden käyttäjänä on olemassa tutkimustietoa maassamme aivan liian vähän. Opinnäytetyömme pyrkii omalta osaltaan\nvastaamaan tähän vajeeseen.\nOpinnäytetyömme pääosassa ovat lastensuojelun avohuollon asiakasnuoret, joiden äänen esiin tuominen on työmme päätavoite. Tarkoituksena on tuoda kuuluviin nuorten\nkokemuksia siitä, kuinka heidän osallisuutensa asiakasprosessissa on toteutunut. Pyrimme selvittämään, kuinka lastensuojelutyötä tulisi tehdä, jotta nuori tulisi kokonaisvaltaisesti huomioiduksi. Lisäksi pyrimme löytämään tutkimuksen kautta hyviä ja toimivia työkäytäntöjä nuorten kanssa toimimiseen. Toivomme, että tutkimuksen tuloksia\nvoidaan hyödyntää arjen lastensuojelutyössä. Uskomme tutkimuksestamme olevan hyötyä nuorten kanssa tehtävän työn kehittämisessä.\nTutkimalla työtämme ja haastattelemalla nuoria tulemme samalla peilanneeksi omaa\nammatillisuuttamme. Saatamme kohdata kritiikkiä tekemäämme työtä kohtaan, mutta\nsiitä huolimatta olemme valmiit tuomaan nuorten tärkeät mielipiteet esille. Tutkimusprosessin kautta meille avautuu mahdollisuus pohtia työtämme lastensuojelussa sekä\nkuinka voisimme siinä kehittyä. Tutkimuksemme voidaan ajatella toimivan oman ammatillisuutemme peilinä.\n2 TUTKIMUKSEN KESKEISET KÄSITTEET\n2.1 Lasten suojelu\nLasten suojelun perusta on kansainvälisesti tunnustetuissa lapsen oikeuksissa. Näitä\novat muun muassa etusija erityiseen suojeluun, oikeus turvalliseen ja virikkeitä antavaan kasvuympäristöön sekä tasapainoiseen ja monipuoliseen kehitykseen. Lasten suojelun tavoitteena on turvata nämä oikeudet kaikille lapsille edistämällä lasten hyvinvointia, kehittämällä palveluja kasvatuksen tukemiseksi sekä toteuttamalla lapsi- ja perhekohtaista lastensuojelua. (Taskinen 2008, 10; Unicef i.a.)\nTutkimuksessamme lastensuojelulla viittaamme viimesijaiseen, lastensuojelulain säätelemään ja kuntien toimesta toteutettuun lastensuojelutyöhön, jota toteutetaan paikallisissa sosiaalitoimistoissa. Lasten suojelu on kuitenkin paljon laajempi kokonaisuus ja se\ntulee käsittää laajasti kaikkia kansalaisia koskevaksi tehtäväksi. Yhteiskunnan tulevaisuuden kehitys on riippuvainen lasten hyvästä kehityksestä, joten lasten hyvinvointiin\npanostaminen on olennaisen tärkeää. Lasten hyvinvoinnin turvaamiseksi tarvitaan laajoja yhteiskunnallisia toimia, joihin lastensuojelu omalta osaltaan vastaa. Lasten asemaan\nheijastuu muun muassa vanhempien työttömyys, perheiden taloudelliset vaikeudet sekä\nvanhempien päihteidenkäyttö. Näihin yhteiskunnallisin toimin puuttumalla edesautetaan\nkaikkien lasten hyvinvointia. (Taskinen 2008, 10.)\nLapsen erityisasema on huomioitu ja turvattu maassamme laajalti lainsäädännössä. Perustuslain mukaan julkisen vallan tehtävänä on tukea perheiden ja muiden lapsen huolenpidosta vastaavien mahdollisuuksia turvata lapsen hyvinvointi. Lapsen huollosta ja\ntapaamisoikeudesta laaditulla lailla pyritään turvaamaan lapsen tasapainoinen kehitys\nhänen yksilöllisten tarpeidensa ja toiveidensa mukaisesti. Tärkeää on turvata myönteiset\nja läheiset ihmissuhteet erityisesti lapsen ja vanhempien välillä. Lapsen hyvä hoito ja\nkasvatus sekä ikätasoon nähden tarpeellinen valvonta ja huolenpito ovat lapsen perusoikeuksia, jotka sisältyvät lakiin. (Laki lapsen huollosta ja tapaamisoikeudesta 1983/361\n8.4.1983; Taskinen 2008, 14.)\nLasten ja vanhempien keskinäinen huoltovelvollisuus on ollut aina olemassa, yhtä lailla\nkuin sen toimimattomuus. Yhteiskunnan vastuu alkaa, jos lapsen huolenpidossa on\npuutteita. Tällöin lastensuojeluviranomaisten tehtävänä on auttaa lasta ja perhettä turvaamalla lapsen suotuisat kasvuolosuhteet. (Pulma 2004, 11; Taskinen 2008, 14–15.)\nVuoden 2008 alusta voimaan tulleella uudella lastensuojelulailla pyritään turvaamaan\nlapsen ja nuoren oikeus arvokkaaseen elämään ja mahdollisuus turvallisiin ihmissuhteisiin. Laissa kiinnitetään erityisesti huomiota lapsen edun toteutumiseen, ennalta ehkäisyyn, yhteistyöhön viranomaisten kesken, työskentelyn suunnitelmallisuuteen sekä annetun tuen vaikuttavuuden parantamiseen. Lapsen aseman turvaamiseen pyritään perhekohtaisella lastensuojelun sosiaalityöllä. Sen muotoja ovat: lastensuojelutarpeen selvitys, avohuollon tukitoimet, lapsen kiireellinen sijoitus, huostaanotto, sijaishuolto sekä\njälkihuolto. (Päkkilä 2008, 161; Taskinen 2008, 12, 23.)\nLastensuojelun asiakkuus käynnistyy usein lastensuojeluilmoitusten kautta, jonka voi\ntehdä kuka tahansa yksityinen henkilö. Myös perhe itse, niin vanhemmat kuin lapsetkin\nvoivat hakeutua lastensuojelun avun piiriin ja pyytää apua tilanteeseensa. Laki velvoittaa lasten ja nuorten kanssa toimivia työntekijöitä aina tekemään ilmoituksen kunnan\nlastensuojeluun, mikäli epäilevät lapsen hyvinvoinnissa, kasvussa tai kehityksessä olevan puutteita. Kynnystä lastensuojeluilmoituksen tekemiseen on madallettu verrattuna\naikaisempaan lakiin, jotta lapsen etu turvattaisiin yhä paremmin. Lastensuojeluilmoituksen tekeminen ohittaa kaikki salassapitosäännökset. (Räty 2007, 144.)\nLastensuojeluviranomaisilla on velvollisuus tutkia ilmoitukset ja arvioida, onko lapsi tai\nnuori lastensuojelun avun tarpeessa. Mikäli lastensuojeluilmoituksen todetaan olevan\naiheellinen, on aloitettava lastensuojelutarpeen selvitys. Lastensuojelun selvityksen tarkoituksena on pysähtyä kohtaamaan lapsi ja vanhemmat. Tavoitteena on kuulla lapsen\nkokemuksia hänen arjestaan sekä selvittää lapsen elämään liittyviä vaikeuksia, vahvuuksia ja voimavaroja itsensä ja vanhempien kanssa. Lapsen tilanteen kartoittamisen\ntavoitteena on arvioida lapsen avun tarve. (Taskinen 2008, 34; Tulensalo & Muukkonen\nLastensuojelutarpeen selvityksessä tarkastellaan, tarvitseeko perhe lastensuojelun tarjoamaa apua vai selviävätkö he oman verkostonsa ja mahdollisesti muiden viranomaisten tuella. Tämä edellyttää perheen historian selvittämistä, nykyhetken tarkastelua sekä\ntulevaisuuteen suuntaamista. Selvityksen tekeminen on yhteinen prosessi lapsen ja häntä huoltavien aikuisten välillä. Mikäli yhteistyöhön ei jostain syystä kyetä, selvitys voidaan tehdä vastoin huoltajan tai lapsen tahtoa. (Taskinen 2008, 34–37.)\nLastensuojelutarpeen selvityksellä on selkeät raamit. Se tulee tehdä parityönä ja sen on\nvalmistuttava kolmen kuukauden kuluessa. Selvityksen tulee sisältää; lapsen tapaamisia\nhenkilökohtaisesti, neuvotteluja huoltajien kanssa sekä yhteistyötä tai yhteydenpitoa\nperheelle tärkeisiin viranomaisiin. Selvityksestä tehdään kirjallinen yhteenveto, johon\nkootaan esille perheen vahvuuksia ja muutostarpeita. Yhteenveto käydään läpi yhdessä\nperheen kanssa. Selvityksen valmistuttua lastensuojeluasiakkuus joko jatkuu tai päättyy.\n(Taskinen 2008, 34–37.)\nMikäli selvityksen jälkeen asiakkuutta päätetään jatkaa, etenee prosessi suunnitelmalliseen työvaiheeseen. Perheen vastuusosiaalityöntekijä laatii yhdessä perheen sekä mahdollisten muiden yhteistyökumppanien kanssa asiakassuunnitelman. Siihen kirjataan\ntyöskentelyn tavoitteet, keinot sekä suunnitelman seuraava arviointiajankohta. Suunnitelman laatimisen jälkeen toteutetaan yhdessä sovittuja tavoitteita. Tavoitteiden saavutettua asiakkuus lopetetaan yhteisellä sopimuksella. (Karjalainen, Forslund-Raivaara &\nPitkonen 2009, 118.)\nLastensuojelun sosiaalityöntekijän työ koostuu lastensuojeluilmoitusten tutkimisesta ja\nlapsen- ja perheen avuntarpeen kartoittamisesta. Hän päättää lastensuojelun asiakasprosessin aloittamisesta sekä suunnittelee ja järjestää perheelle avohuollon tukitoimia. Sosiaalityöntekijä arvioi tuen vaikuttavuutta ja päättää asiakkuuden jatkamisesta tai lopettamisesta. Mikäli lapsen terveys ja kehitys uhkaavat vakavasti vaarantua ja avohuollon\ntukitoimet on arvioitu riittämättömiksi, on sosiaalityöntekijän valmisteltava sekä toteutettava huostaanotto. Lastensuojelussa vallitsee niin sanottu lievimmän riittävän toimenpiteen periaate, jolla tarkoitetaan viranomaisen velvollisuutta valita käytettävissä\nolevista toimenpidevaihtoehdoista lievin mahdollinen tapa puuttua perheen ongelmiin.\nHuostaanotto on aina viimesijainen toimenpide. (Kumpulainen 2003, 18; Räty 2007,\nAsiakassuhteen toimivuuteen vaikuttaa paljolti se, kuinka lastensuojelun asiakkaaksi\ntullaan. Asiakkuuden lähtiessä liikkeelle perheestä tai nuoresta itsestään, määrittyy asiakkuus erilaiseksi kuin niissä tapauksissa, joissa asiakkuus on pakollista ja tahdosta\nriippumatonta. Lastensuojelutyöskentelyssä on aina sisällytettynä tuen ja kontrollinen\nristiriita. Asiakkaita pyritään tukemaan ja auttamaan parhaalla mahdollisella tavalla.\nTilanteen niin edetessä sosiaalityöntekijällä on oikeus ja velvollisuus puuttua perheen\nelämään hyvinkin radikaalisti huostaanottamalla ja sijoittamalla lapsi perheen ulkopuolelle. Tulkinnat ongelman luonteesta, toiminnan tarpeellisuudesta ja tavoitteesta voivat\nolla hyvin eriäviä niin työntekijöiden kuin asiakkaidenkin mielestä. Tämä tekee lastensuojelutyön hyvin haastavaksi. (Kivistö 2006, 20–21.)\n2.2.1 Avohuollon tukitoimet\nAvohuollolla tarkoitetaan lapsen tai perheen tukemista pääosin omassa elinympäristössään. Avohuollon tukitoimet ovat lastensuojelun keskeinen toimintamuoto. Niiden avulla perhettä pyritään tukemaan, jotta vakavammilta toimenpiteiltä vältyttäisiin. Avohuollon keskeisenä tehtävänä on lapsen kasvuolojen kehittäminen sekä vanhemmuuden ja\nvanhempien kasvatuskyvyn tukeminen. Avohuollon tukitoimien tulisi perustua vapaaehtoisuuteen ja niiden edellytyksenä on kaikkien osapuolten aktiivisuus ja osallistuminen. (Räty 2007, 201–202.)\nLastensuojelulain (2007/417 13.4.2007) 34 §:n mukaan avohuollon tukitoimiin on ryhdyttävä viipymättä:\n1. jos kasvuolosuhteet vaarantavat tai eivät turvaa lapsen terveyttä taikka kehitystä; taikka\n2. jos lapsi käyttäytymisellään vaarantaa terveyttään tai kehitystään.\nAvohuollon tukitoimien tarkoituksena on edistää ja tukea lapsen myönteistä kehitystä\nsekä vahvistaa vanhempien ja lapsen hoidosta ja kasvatuksesta vastaavien henkilöiden\nkasvatuskykyä ja mahdollisuuksia. Avohuollon tukitoimet suunnitellaan ja toteutetaan\nyhteistyössä lapsen ja hänen hoidostaan vastaavien henkilöiden kanssa. Asiakassuunnitelman mukaisesti, avohuollon tukitoimina, voidaan järjestää erilaisia palveluja lapsen\nja perheen tukemiseksi. Näitä palveluja ovat esimerkiksi perhetyö, tukiperhe- ja tukihenkilötoiminta, vertaisryhmätoiminta, läheisneuvonpito, lomatoiminta sekä tukiasumistoiminta. Avohuollon tukitoimien on vastattava paikallista tarvetta, joten tukitoimien määrä ja laatu vaihtelevat kunnittain. (Taskinen 2007, 41–42.) Helsingin kaupungilla yllä mainitut palvelut kuuluvat lastensuojelun avohuollon piiriin.\nLapselle voidaan järjestää avohuollon tukitoimena myös perhe- tai laitoshoitoa avohuollon sijoituksena. Avohuollon sijoitus tehdään yhteistyössä lapsen huoltajien kanssa.\nAvohuollon sijoitusta ei voida käyttää huostaanoton vaihtoehtona, eikä sitä voi käyttää\ntoistuvasti kuin välttämättömissä tilanteissa. (Taskinen 2007, 43–44.)\n2.2.2 Sijoitus ja huostaanotto\nHaastatteluihin osallistuneiden nuorten lastensuojelun asiakkuuden aikana on ollut voimassa sekä vuoden 1983 että vuoden 2007 lastensuojelulaki. Lastensuojelun toimenpiteinä sijoitukset ja huostaanotot ovat se alue, joka herättää eniten tunteita ja julkistakin\nkeskustelua. Sijaishuollon järjestämisestä ja velvollisuudesta ottaa lapsi huostaan säädettiin vuoden 1983 sekä vuoden 2007 lastensuojelulaissa seuraavasti:\nSosiaalilautakunnan on otettava lapsi huostaan ja järjestettävä hänelle sijaishuolto vuoden 1983 lastensuojelulain 16§:n ja vuoden 2007 40§:n mukaisesti, jos\n1) puutteet lapsen huolenpidossa tai muut kodin olosuhteet uhkaavat vakavasti vaarantaa lapsen terveyttä tai kehitystä; tai jos lapsi vaarantaa vakavasti terveyttään\ntai kehitystään käyttämällä päihteitä, tekemällä muun kuin vähäisenä pidettävän\nrikollisen teon tai muulla niihin rinnastettavalla käyttäytymisellään,\n2) jos avohuollon tukitoimet eivät ole tarkoituksenmukaisia, taikka jos ne ovat\nosoittautuneet riittämättömiksi ja\n3) sijaishuollon arvioidaan olevan lapsen edun mukaista. (Räty 2004, 96; Räty\nMikäli säännöksessä tarkoitetut olosuhteet täyttyivät kaikki yhtäaikaisesti, sosiaalilautakunnalla on ehdoton velvollisuus huostaanottoon. Lapsi voidaan ottaa sosiaalilautakunnan huostaan asianomaisten suostumuksella tai tahdonvastaisesti. Huostaanotto voidaan\ntehdä myös kiireellisesti, mikäli lapsi on välittömässä vaarassa tai muutoin kiireellisen\nhuostaanoton ja sijaishuollon tarpeessa. Huostaanotto jatkuu niin kauan kuin edellytykset siihen ovat olemassa, kuitenkin enintään 18 ikävuoteen asti. (Räty 2004, 96; Räty\n2007, 217, 227.)\nEnnen huostaanottoprosessiin ryhtymistä perhettä pyritään tukemaan avohuollon tukitoimien avulla ja sijoitus on aina viimesijainen toimenpide. Tukitoimien riittämättömyys tai niiden mahdottomuus tilanteessa tulee aina selvittää. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, ettei lasta tai nuorta voitaisi välittömästi sijoittaa, jos lapsen etu sitä vaatii. Avohuollon tukitoimia ei näin ollen tule kokeilla lapsen kustannuksella ennen huostaanottoa. (Räty 2007, 227–228.)\n2.2.3 Perhetyö ja sosiaaliohjaus\nPerhetyö kuuluu lastensuojelulaissa määriteltyjen avohuollon tukitoimien piiriin. Perhetyöhön perheet ohjautuvat sosiaalityöntekijän kautta, jolla on päättävä ja koordinoiva\nrooli lastensuojelun perhetyössä. (Myllärniemi 2007, 17.) Helsingin kaupungin lastensuojelussa perhetyötä tekevät sosiaaliohjaajat, joiden pätevyysvaatimuksena on opistotai ammattikorkeakoulutasoinen pohjakoulutus. Nimikkeen vaihduttua perhetyöntekijästä sosiaaliohjaajaksi vuonna 2005 on perhetyötä alettu kutsua laajemmin myös sosiaaliohjaukseksi. Tutkimuksessa käytetään rinnakkain samaa tarkoittavina käsitteinä niin\nperhetyötä kuin sosiaaliohjaustakin kuvaamaan avohuollon suunnitelmallista, lakiin\nPerhetyön asiakkuus eroaa lastensuojelun sosiaalityön asiakkuudesta siinä, että sen\nedellytyksenä ovat perheen suostumus sekä jonkinasteinen yhteistyöhalu. Perhettä voi-\ndaan kuitenkin motivoida ja velvoittaa ottamaan vastaan perhetyötä, mutta vastoin perheen tahtoa sitä ei voida aloittaa. Perhetyöhön sisältyy kuitenkin aina lastensuojelulle\ntyypillinen, tuen ja kontrollin kaksoisrooli. (Myllärniemi 2007, 17.)\nPerhetyö on suunnitelmallista, tavoitteellista, monimuotoista ja määräaikaista tukea lastensuojeluperheille. Perhetyön keskeisimpänä tavoitteena on lapsen sijoituksen ehkäiseminen tukemalla perheen itsenäistä selviytymistä ja vanhemmuutta. Perhetyö näyttäytyy asiakasperheiden monimuotoisena tukemisena, arjen kasassa pitämisenä. Perhetyö\non myös perheiden syvällistä tukemista ja puuttumista perheiden elämään. Tukemisen\nkohteena voivat olla sekä tilapäisessä tuen tarpeessa olevat sekä pitkäkestoista tukea\ntarvitsevat perheet. Perhetyön kohteena voi olla koko perhe tai työn keskiöön voidaan\nnostaa esimerkiksi perheen lapsi tai nuori. (Myllärniemi 2007, 16; Saarnio 2004, 240.)\nTutkimuksemme nuorista kaikki ovat olleet perhetyön asiakkaina. Osalla nuorista perhetyö on jatkunut jälkihuollon tukitoimena. Nuorten kanssa tehtävän perhetyön työtapoja ovat kahdenkeskiset keskustelut nimetyn sosiaaliohjaajan kanssa sekä perhetapaamiset vanhemman tai vanhempien kanssa. Perhetapaamisissa korostuu kodin yhteisten\nsääntöjen ja sopimusten luominen sekä niistä kiinni pitäminen. Nuoren huoltajaa tuetaan\nja kannustetaan pitämään sovituista säännöistä kiinni sekä vahvistetaan hänen kykyjään\ntoimia johdonmukaisena ja turvallisena vanhempana nuorelle. Myös vanhemman motivoiminen ja ohjaaminen mahdollisen lisäavun piiriin on perhetyölle tyypillinen työmuoto. Yllättävän usein nuoren vanhemmat eivät itse ole motivoituneita ottamaan apua vastaan. Tällöin pääpaino sosiaaliohjaajan työskentelyssä on nuoren tukemisessa.\nNuoren kahdenkeskisillä tapaamisilla keskustellaan hänen arkeensa liittyvistä asioista:\nkoulusta, asumisesta, kotioloista ja omasta jaksamisesta. Häntä ohjataan ja tuetaan hakemaan jatkokoulutus- ja kesätyöpaikkoja, etsitään mieluisaa harrastusta sekä autetaan\nviranomaisverkostoissa toimimisessa. Perhetyön tavoitteena on tukea ja kannustaa nuorta omassa kasvussaan ja kehityksessään. Jokaisen nuoren kanssa sovitaan yksilöllisesti\nperhetyön sisällöstä, ja työn sisältö lähtee nuoren tarpeista käsin. Sosiaaliohjaajan roolina on olla yhtenä perheen ulkopuolisena turvallisena aikuisena kulkemassa nuoren rinnalla kohti itsenäistä elämää. Tapaamiset sovitaan yhdessä nuoren ja hänen perheensä\nkanssa, ja tapaamistiheys vaihtelee viikoittaisista kerran kuussa tapahtuviin. Sosiaaliohjaajalla on vastuu perhetyön sisällön suunnittelusta ja tapaamisten dokumentoinnista.\nSovitusti nuori tapaa myös vastuusosiaalityöntekijäänsä, usein yhdessä sosiaaliohjaajan\nJälkihuoltoa, joka on määritelty lastensuojelulain 75§:ssä, on järjestettävä nuorelle sijaishuollon tai avohuollon tukitoimena tapahtuneen sijoituksen päättymisen jälkeen.\nJälkihuoltoa voidaan järjestää nuorelle, vaikka häntä ei olisi sijoitettu kodin ulkopuolelle, nuoren niin itse halutessaan. Näin nuorta voidaan tukea itsenäistymisessä, vaikka\nehdotonta jälkihuoltovelvollisuutta ei olisikaan. Velvollisuus jälkihuollon järjestämiseen\npäättyy, kun nuori täyttää 21 vuotta. (Räty 2007, 391–394.)\nJälkihuolto voi merkitä riittävän taloudellisen tuen järjestämistä, ja se sisältää aina ammatillisen sosiaalityön tarjoamista. Sosiaalityöntekijä on vastuussa jälkihuollon kokonaissuunnitelmasta ja sen toteutumisesta. Jälkihuollon toteutuksen voi ostaa muualta ja\njakaa monen toimijan kesken. Konkreettisia tavoitteita sisältävä jälkihuoltosuunnitelma\nlaaditaan kaikille jo sijaishuollon aikana. Työntekijän tulisi auttaa nuorta tekemään\nsuunnitelma, johon hän sitoutuu. Suunnitelman mukaisesti jälkihuollossa harjoitellaan\nkotiutumista ja itsenäisen elämiseen liittyviä tietoja ja taitoja. Yli 18-vuotiaalle nuorelle\njälkihuoltopalvelut ovat vapaaehtoisia ja niitä suunnitellaan nuoren tarpeiden ja toiveiden mukaan. Usein avusta kieltäydyttyäänkin, mutta nuorella on oikeus ja mahdollisuus\ntulla takaisin avun piiriin aina 21-vuotiaaksi saakka. (Taskinen 2007, 88–89.)\nJälkihuollon tavoitteena on saattaa nuori takaisin kotiin tai itsenäiseen elämään, omillaan toimeen tulevaksi aikuiseksi. Jos nuoren lastensuojelun asiakkuus ja yhteydenpito\nloppuisivat esimerkiksi täysi-ikäisyyteen, biologiseen perheeseen takaisin muuttoon tai\nomaan asuntoon muuttamiseen, mahdollinen pitkäaikainen tuki keskeytyisi epätarkoituksenmukaisesti. Jälkihuollon aikana nuorelle karttuu itsenäistymistaitoja sekä koulutusmyönteisyys lisääntyy, millä on suuri merkitys tulevaisuuden kannalta. Nuoret tarvitsevat myös vahvistusta sille, että heidän hyvinvoinnistaan ollaan kiinnostuneita ja heitä\ntuetaan itsenäisen elämisen opettelussa. Jälkihuolto rakentuu sen pohjalta, mitä nuori\nitse tarvitsee. Onnistumisen kannalta on keskeistä, että nuorella on ainakin yksi hyvä\naikuis- tai viranomaissuhde. Nuoret kaipaavat aikuisen tukea arkisissa asioissa sekä vain\nkeskustelukumppanina. (Känkänen & Laaksonen 2006, 45; Taskinen 2007, 88–89.)\nTutkimukseemme osallistuneista yli 18-vuotiaista nuorista kenelläkään ei ole ollut pitkää sijoitusta taustallaan. He ovat itse halunneet jatkaa asiakkuuttaan jälkihuollossa vapaaehtoisesti, johon heillä on oikeus edellä mainitun mukaisesti. Jälkihuollon sisältö on\nollut hyvin samankaltaista kuin nuorten kanssa tehtävän yksilökohtaisen perhetyön. Sen\ntoteuttamisen päävastuullisena on ollut nimetty sosiaaliohjaaja. Jälkihuollon työskentelyssä on painottunut, alaikäisiin nuoriin verrattuna, oman asunnon hankkiminen, itsenäisen asumisen tukeminen sekä taloudellisen tilanteen selkeyttäminen.\n2.3 Osallisuus ja kuulluksi tuleminen\nOsallisuus, laajasti ymmärrettynä, on yhteisöön liittymistä, kuulumista ja vaikuttamista\nsiihen. Osallisuus rakentuu vastavuoroisessa toiminnassa, jonka edellytyksenä on yhteisön jäsenten huomioonottaminen ja jäsenten aktiivinen osallistuminen toimintaan. Tulemalla kuulluksi lapset ja nuoret saavat kokemuksen, että heidän mielipiteensä ovat\narvokkaita. Mielipiteidensä kautta he ovat osallisia ja pystyvät vaikuttamaan omiin asioihinsa. (Oranen 2008, 9, 16.)\nPohjan lapsen oikeudelle tulla kuulluksi ja osallistua omia asioitaan koskevaan päätöksentekoon kansallisella tasolla antaa Yhdistyneiden Kansakuntien (YK) lasten oikeuksien sopimus. Sopimuksen 12. artiklassa lapselle annettaan mahdollisuus esittää vapaasti\noma näkemyksensä häntä koskevissa asioissa sekä mahdollisuus tulla kuulluksi häntä\nkoskevissa oikeudellisissa ja hallinnollisissa toimissa.\n(Unicef i.a., vrt. Hallintolaki\n2003/434 6.6.2003.) Lapsen oikeuksien sopimuksen näkökulmasta osallisuudessa on\nkyse kansalaisten, lasten ja aikuisten, julkisen vallan yhteisöjen välisistä suhteista ja\nerityisesti lasten mahdollisuuksista vaikuttaa näiden yhteisöjen toimintaan.\nosallisuus tulee olla yksi kaikkea viranomaistoimintaa läpäisevä perusoikeus. (Oranen\nSuomen perustuslaissa painotetaan johdonmukaisesti, että lapsella on oikeus edellä\nmainittuihin oikeuksiinsa, oman ikätasonsa mukaisesti. Viranomaisilla on erityinen velvoite kohdella lapsia tasa-arvoisesti yksilöinä sekä antaa heille mahdollisuus vaikuttaa\nitseään koskeviin asioihin. (Oranen i.a.)\nVuoden 1983 lastensuojelulain 7 §:n mukaan lasten oikeutta osallisuuteen on yleensä\ntulkittu kapeasti juridisesta näkökulmasta. Lasten ja nuorten tarpeisiin ja toivomuksiin\non aiemmassa laissa kehotettu kiinnittämään erityistä huomiota palveluja kehitettäessä.\nKäytännön merkitystä pykälällä ei juuri ole ollut, sillä lapsia ja nuoria on varsin harvoin\nkuultu suunniteltaessa uudistuksia ja uusia työkäytäntöjä. (Oranen 2008, 4.)\nVuoden 2008 alussa voimaan tulleessa lastensuojelulaissa lapsen asema työskentelyprosessissa on nostettu yhä enemmän keskiöön. Lastensuojelulain keskeinen uudistus on\nlapsen osallisuuden vahvistaminen häntä koskevissa asioissa. Se tarkoittaa lapsen kunnioittamista, avoimuutta ja läpinäkyvyyttä häneen kohdistuvissa toimissa. Se on myös\nlapsen hädän kuuntelemista, kohtaamista ja selkeitä toimia lapsen auttamiseksi. (VeivoLampinen 2009, 199.)\nTyöskentely lastensuojelussa lähtee lapsesta ja lapsen tarpeista käsin. Lapsi nähdään\naktiivisena osapuolena, joka kykenee omalta osaltaan vaikuttamaan siihen, mitä tapahtuu. Lastensuojelulaki sisältää kaksi kuulemisen tasoa. Toinen on lastensuojelun arkikäytännöissä päivittäin tapahtuvaa lapsen osallistumista ja hänen osallistamistaan. Toinen taso on todisteellinen ja muodollinen kuuleminen, jolla viitataan hallintolain 34 §:n\nmukaiseen kuulemiseen. Lastensuojelulain 20 §:ssä määrätään lasten osallisuudesta.\nLain mukaan lastensuojelua toteutettaessa on selvitettävä lapsen toivomukset ja mielipide sekä otettava ne huomioon lapsen iän ja kehitystason edellyttämällä tavalla. Lapsen\nmielipide on selvitettävä hienovaraisesti sekä siten, ettei siitä aiheudu tarpeettomasti\nhaittaa lapsen ja hänen vanhempiensa tai muiden läheisten ihmisten välisille suhteille.\nLapsen mielipiteen selvittämisen tapa ja pääasiallinen sisältö on kirjattava lasta koskeviin asiakasasiakirjoihin. Lisäksi laki määrää, että yli 12- vuotiaalle lapselle eli nuorelle\non varattava tilaisuus tulla kuulluksi häntä itseään koskevassa lastensuojeluasiassa. Tämä lapsen puhevallan käyttö (21 §) tarkoittaa siis oikeutta hakea muutosta itseään koskevaan päätökseen. Laissa on myös selkeästi määritelty, kuinka haastattelijan tulisi olla\navoin omien mielipiteidensä osalta lasta kuullessaan. (Räty 2007, 117- 119; Taskinen\nLastensuojelussa lapsen osallisuus on myös oikeutta saada tietoa itseä koskevista suunnitelmista, päätöksistä, toimenpiteistä ja niiden perusteluista. Lain 5 §:n mukaan lapsella\ntulee olla mahdollisuus vaikuttaa omiin asioihinsa sekä oman mielipiteensä ilmaisuun.\nLapselle ensiarvoisen tärkeää on saada oma äänensä ja mielipiteensä kuulluksi sekä\ntulla kohdatuksi yksilönä. Vain kuulluksi tulemalla lapsi voi saada kokemuksen, että\nhän on mukana vaikuttamassa itseään koskevien asioiden käsittelyssä. Osallisuus konkretisoituu osallistumisen kautta. (Hurtig 2006, 191; Oranen 2008, 9, Räty 2007, 30.)\n2.4 Nuori lastensuojelussa\nNuorten pahoinvointia kuvattaessa puhutaan usein syrjäytymisestä ja marginalisaatiosta.\nSuomalaisessa keskustelussa syrjäytymiskäsitteen rinnalle on vakiintunut 1990-luvulla\nmarginalisaation käsite, joita voidaan pitää toistensa synonyymeina. Suomalaisessa syrjäytymiskeskustelussa on painottunut näkemys, jossa syrjäytymisen kohteeksi joudutaan, ajaudutaan syrjäytyneisyyden tilaan. Syrjäytymiskäsitteellä on näin läheinen suhde\nyksilön elämänhallinnan menettämiseen ja subjektiuden kadottamiseen suhteessa omaan\nelämään. Syrjäytymisprosessissa menetykset seuraavat toisiaan, yksittäiset ihmiset ja\nryhmät ajautuvat yhä kauemmas keskuksista. Marginalisaatiokäsitteeseen liittyy sosiaalista syrjäytymistä laajempi tematiikka, erityisesti eksistentiaalisesta ja psykologisesta\nnäkökulmasta katsoen. Ihmisten kokemusten ja elämän merkityksellisyyden kohdistuvaan tutkimukseen marginalisaatiokäsite soveltuu hyvin. Sen alle asettuvat sivullisuuden, erilaisuuden ja toiseuden kysymykset, kadottamatta myöskään sosiaalistaloudellisen huono-osaisuuden perspektiiviä. (Granfelt 1998, 78–80.)\nMarginaaliasemaan liittyy riski syrjäytymisestä, mutta se antaa yksilölle myös mahdollisuuksia selviytymiseen ja yhteiskuntaan kiinnittymiseen. Näin ollen marginaalissa\nolevan nuoren on suhteutettava elämänsä samanaikaisesti sekä yhteiskunnan normeihin\nja odotuksiin että marginaalin antamiin elämisen ehtoihin ja edellytyksiin. Nuorten erilaisuuteen, kuten myös marginaalisuuteen, liittyy aina myös mahdollisuuksia, ei vain\nongelmia. Marginalisaation rajoja on vaikea piirtää. (Raitakari 2004, 76–77; Suutari\n2002, 38, 87.)\nTutkimuksemme nuorten voidaan katsoa olevan marginaalissa, lastensuojeluasiakkuutensa vuoksi. Lastensuojelun asiakasnuoria on monissa yhteyksissä määritelty ulkoapäin\nsyrjäytyneiksi, huono-osaisiksi tai marginaaliryhmään kuuluviksi niin ikänsä, taustansa,\nperhetilanteensa kuin asiakkuutensakin vuoksi (Kivistö 2006, 39; Raitakari 2004, 44).\nLastensuojelun asiakaslapsen perherakenne eroaa merkittävästi koko lapsiväestön perhetaustasta. Lastensuojelulapsi asuu perheessä, jossa on useammin yksi kuin kaksi vanhempaa. Lisäksi lastensuojelun asiakkaana olevan lapsen asuinyhteisössä on lapsen\nelämän aikana tapahtunut useita muutoksia. Kolmannes lapsista ei ole koskaan asunut\nniin sanotussa ydinperheessä. Heikkisen (2005, 330) mukaan nuori on todellisesti marginaalissa, kun hänen omat vanhempansa eivät enää tue häntä. Nuorten laiminlyönnissä\nusein keskeisinä osatekijöinä ovat vanhempien päihteidenkäyttö ja mielenterveysongelmat, jotka ovat tyypillisimpiä lastensuojeluasiakkuuksien syitä (Niemelä 2003, 89;\nKitinoja 2005, 61; Välimäki 2009, 94).\nLastensuojelun asiakaskunnan sosioekonominen asema on heikompi kuin muun väestön. Lastensuojelun asiakasperheiden sosiaaliset tukiverkot ovat heikkoja ja lähisukulaispainotteisia. Näin yhteisöllisyys ei välttämättä toimi näiden lasten ja nuorten tukena.\nLastensuojeluperheissä äidin jaksaminen on nähty keskeisenä voimavarana, jonka loppuminen johtaa helposti sijoituksiin. Lastensuojeluasiakkuuteen liittyy nuoren kasvatukseen ja huolenpitoon liittyvien kysymysten lisäksi myös muita moninaisia ongelmia:\nyksinhuoltajuutta, asumista vuokra-\nasunnoissa, työttömyyttä, täydellistä työelämähistorian puuttumista sekä ylisukupolvellisia asiakkuussuhteita. (Kitinoja 2005, 60–62; Virtanen 1999, 10.)\nKoululaitos tavoittaa käytännöllisesti katsoen koko 7–15-vuotiaiden ikäryhmän, joten\nkoulun roolia lasten ja nuorten syrjäytymisen peilinä ei voi väheksyä. Koulu on yksi\nkeskeisimmistä norminantajista lapsille ja nuorille. Lapset ja nuoret voivat syrjäytyä\nkoulun ja koko yhteiskunnan normeista ja vaikuttamismahdollisuuksista. Valtaosa syrjäytyneistä nuorista on selvinnyt huonosti koulussa tai jättänyt opinnot kesken joko peruskouluvaiheessa tai keskiasteella. Huonon koulumenestyksen taustalta löytyvät usein\nhuono itsetunto, heikot oppimistaidot ja moninaiset sosiaaliset ongelmat. Vaikeudet\nkoulussa ennustavat vahvasti myöhempää syrjäytymiskehitystä. (Heikkinen 2005, 323–\n2.5 Aikaisemmat tutkimukset\nLastensuojelun avohuollon nuoriin liittyvää tutkimusta ei ole juurikaan tehty. Lastensuojeluun liittyvissä raporteissa ja tutkimuksissa nuoruus ilmiönä ja sanana ei ole kovin\nyleisesti paikannettavissa. Heikkinen on selvityksessään (2007) nostanut esille saman\nilmiön. Tutkimuksissa nuoruus on tavanomaisesti kirjoitettu jonkin muun tutkimusaiheen ja teeman sisälle. Lastensuojelu ammatillisena käsitteenä luo mielleyhtymän lapsuudesta, jolloin käsitämme nuoruuden lastensuojelussa lapsuuden sisään. Lapsuus on\npääkäsite ja nuoruus on alakäsite. Lastensuojelullista nuoruutta käsitteenä ja ilmiönä on\ntutkittu ainakin koulukoteihin, lastensuojelun ryhmätoimintaan sekä jälkihuoltoon liittyvissä tutkimuksissa. Lisäksi lastensuojelun asiakasnuoria on tutkittu useissa tutkimuksissa muun muassa (Kitinoja 2005) asiakirjojen valossa. Lastensuojelun avohuollon\nnuorille tarjottava tuki on tutkimuskohteena uusi ja mielenkiintoinen tutkimuksen osaalue (Heikkinen 2007, 4).\nKivistö (2006) on tutkinut lastensuojelun sijaishuollossa olleiden nuorten kokemuksia,\nkuinka he konstruoivat lastensuojelua ja muita viranomaispalveluja, joissa he ovat olleet\nasiakkaina. Nuorten asiakaskokemusten lisäksi Kivistö tutki myös, millaisen kuvan nuoret antavat itsestään. Tutkimuksessa mukana olleet nuoret ovat olleet pääsääntöisesti\nhyvin tietoisia asiakkuuksiensa ja sijoitukseen johtaneista syistä. Nuoret ovat kokeneet,\nettä lastensuojelu on ollut heille välttämätön vaihe, josta on ollut paljon apua. Muista\nviranomaispalveluista nuoret ovat myös kokeneet saaneensa apua. Lastensuojelu ja\nmuut viranomaispalvelut ovat muodostaneet nuorille tärkeän polun, joka on auttanut\nheitä elämässä eteenpäin muuttaen negatiivisen käsikirjoituksen suunnan. (Kivistö\nKivistön (2006, 116) tutkimuksesta kävi ilmi, kuinka nuorilla on kaikki mahdollisuudet\nselvitä elämässään. Nuorten persoonalliset tekijät, kiinnittyminen yhteiskuntaan ja tule-\nvaisuuteen suuntautuminen sekä lastensuojelun interventiot yhdessä muiden palveluiden\nkanssa toivat esille, miten taustoista ja ongelmista huolimatta nuorten on mahdollista\nselvitä syrjäytymättä, vaikka ulkoiset tekijät ja alkuoletukset puhuisivat toista. Tutkimuksen perusteella voidaan sanoa, että lastensuojelulla on tärkeä paikka palveluverkostossa. Parhaimmillaan se yhdessä muiden auttamistahojen kanssa tukee lapsia ja nuoria\nselviämään elämässä ehkäisten mahdollisen syrjäytymisen kehityksen. Tutkimuksessa\nkävi myös ilmi, että nuoret ovat löytäneet viranomaisten verkostosta ainakin yhden\ntyöntekijän, josta on tullut heidän elämässään merkityksellinen aikuinen.\nTamminen (2008, 1, 87) on tutkinut jälkihuollossa olleiden nuorten omakohtaisia lastensuojelukokemuksia. Tamminen kuvaa tutkimuksessaan nuorten kokemuksia osallisuuden ja toiseuden käsitteiden avulla. Nuorten tarinoissa osallisuus muotoutui kokemukselliseksi käsitteeksi, jota ei voida tarkastella irrallisena osana (esimerkiksi kuulemiset, tapaamiset) käytännön lastensuojelutyötä. Osallisuus on tunne siitä, että on lastensuojelun ensisijainen asiakas ja saa apua. Osallisuuden vastakohdaksi tutkimuksessa\nmäärittyi toiseuden kokemus, jossa nuori tuntee olevansa oman asiakkuutensa ulkopuolinen. Toiseuden tunne syntyy, kun apua on vaikea saada, lastensuojelun työntekijät\nuskovat lapsen vanhempaa ja lapsi tuntee jäävänsä näkymättömäksi.\nHotari (2007, 1, 79) on selvittänyt tutkimuksessaan nuorten mielipiteitä kuulluksi tulemisesta. Aineisto on koottu nuorten ryhmähaastatteluista. Tutkimuksessa on keskitytty\nsilloin vielä tulevan uuden lastensuojelulain muutoksiin, sekä kuulemisen kahteen tasoon lastensuojelutyössä. Lastensuojelutyön kuulemista on tarkasteltu huomioimisena ja\nmielipiteiden selvittämisenä sekä hallintolain mukaisena virallisena kuulemisena. Tutkimuksen nuorten yhteinen mielipide oli, että nuorten kuulluksi tuleminen on tärkeää ja\nsen tulisi toteutua lastensuojelussa koko asiakkuuden ajan. Kuulluksi tuleminen on kokonaisvaltaista nuorten huomioimista, ei vain juridinen oikeus sanoa mielipiteensä.\nNuorten kuulluksi tuleminen on tärkeä puheenaihe lastensuojelussa ja tutkielman tulokset osoittavat, että aihe on tärkeä myös nuorille.\n3 TUTKIMUSKYSYMYKSET JA TUTKIMUSMENETELMÄ\n3.1 Tutkimuksen tavoite ja tutkimuskysymykset\nOpinnäytetyömme tavoitteena on tuoda kuuluviin lastensuojelun avohuollon asiakasnuorten ääntä. Tutkimme, millä tavalla nämä nuoret ovat kokeneet lastensuojelun, ja\nkokevatko he tulleensa kuulluiksi ja kohdatuiksi. Tutkimuksessamme tarkastelun kohteena on ammattikielessä ja tutkimuksissa yleisesti käytetty kuuleminen, ei ainoastaan\nlakiin viittaava kuuleminen. Nuorten kokemusten kautta tuomme esille heidän kanssaan\ntehtävän työn mahdollisia erityispiirteitä sekä pyrimme kehittämään nuorten kanssa\ntehtävän lastensuojelun avohuollontyön erityisosaamista. Päädyimme määrittelemään\n1. Kuinka nuoret kokevat lastensuojelun ja millainen on heidän lastensuojelupolkunsa?\n2. Kuinka nuoren osallisuus ja kuulluksi tuleminen toteutuvat nuoren kokemana?\n3. Kuinka lastensuojelun avohuoltoa pitäisi kehittää nuoren näkökulmasta?\n3.2 Kvalitatiivinen käytäntötutkimus\nOpinnäytetyömme on kvalitatiivinen eli laadullinen tutkimus. Työssämme täyttyvät\nseuraavat laadulliselle tutkimukselle tyypilliset piirteet:\nTutkimuksen tavoitteena on saada esille nuorten omia kokemuksia lastensuojelusta, ei absoluuttista totuutta lastensuojelusta.\nAineiston keräämisessä on käytetty ihmisiä tuottamaan tietoa tutkittavasta kohteesta, ei mittausvälineitä.\nEsille on tuotu odottamattomia asioita aineistolähtöisesti, ei testattu aiemman\nValitulla tutkimusmetodilla, teemahaastattelulla on tuotu nuorten ääni kuuluville.\nTutkimukseen osallistuneet nuoret on valittu tarkoituksenmukaisesti heidän lastensuojeluasiakkuutensa vuoksi, koska juuri heillä on kokemusta tutkittavasta\nTutkimussuunnitelmaa on muokattu tutkimuksen edetessä ja näin tutkimusta on\nkyetty tekemään joustavasti ja aineistoa herkästi kuullen.\n(vrt. Hirsjärvi; Remes ja Sajavaara 2008, 160.)\nOpinnäytetyömme paikantuu sosiaalialan käytäntötutkimuksen kentälle, sillä tietoa on\ntuotettu yhdessä asiakkaiden kanssa. Käytäntötutkimuksen tavoitteena on tuoda eritavoin marginaalissa elävien, omien etujensa suhteen puolustuskyvyttömien tai vailla valtaa olevien kansalaisten tietoa ja kokemuksia tiedetyksi. Käytäntötutkimusta tekevä tutkija saa kosketuksen tutkimaansa todellisuuteen henkilökohtaisesti ja uudella tasolla.\nLaadukkaan raportoimisen ansiosta lukija pääsee kosketuksiin tunnetasoa myöten tutkittavasta todellisuudesta. Käytäntötutkimuksen tarkoituksena on sosiaalialan ammattilaisten osaamisen vahvistaminen, demokraattisen kansalaisuuden tukeminen sekä heikkoosaisten ottaminen huomioon poliittisessa päätöksenteossa. (Satka, Karvinen-Niinikoski\n& Nylund 2005, 12.)\nLastensuojeluun liittyvässä keskustelussa tarvitaan asiakkaiden tuottamaa tietoa lastensuojelukäytäntöjen kehittämiseksi. Ammatillisen sosiaalityön yhtenä tehtävänä ja tavoitteena on tuottaa ja välittää eteenpäin sosiaalialan käytännöistä tuotettua tietoa. Sosiaalityön käytäntötutkimuksen ongelmanasettelu viittaa sosiaalialan työn käytäntöihin ja\npyrkii palvelemaan useita tahoja, kuten palveluiden käyttäjiä, kansalaisia tai vapaaehtoistoimijoita joko yhdessä tai erikseen. Sosiaalialan käytäntötutkimukselle on myös\nominaista erityiset tietokäsitykset ja tiedon tuottamisen tavat. Sosiaalityön käytäntötutkimuksen tiedonmuodostuskulttuuria pidetään joissakin konteksteissa uudenlaisena verrattuna perinteiseen sosiaalitieteelliseen tutkimuksen kulttuuriin. Toimintakulttuuri on\ntoisaalta tukemassa tutkimusalan innovatiivisuutta ja moninaista tiedonmuodostusta,\nmutta on myös erottamassa käytäntötutkimusta akateemisista juuristaan. (Satka ym.\n2005, 11; Hotari 2007, 82.)\nTutkimuksen ja sosiaalityön yhteys on usein nähty niin, että ensin tutkitaan ja sen jälkeen tulokset siirretään kentälle käytäntöön. Osallisuutta ja kuulemista koskevassa keskustelussa ei tällaista jakoa Hotarin (2007, 83) mukaan voida tehdä. Lastensuojelussa\ntyöntekijät ovat juuri niitä, jotka tietävät, mitä nuorten kanssa tehtävässä työssä jokapäiväisissä tilanteissa todella tapahtuu. Nuorten kuulluksi tulemisen vahvistaminen vaatii\nvuoropuhelua asiakassuhteen lisäksi myös tutkimuksen ja työntekijöiden välillä.\n3.3 Aineiston kerääminen\nOlemme haastatelleet seitsemää Kivikon toimipisteen avohuollon asiakasnuorta, kahta\npoikaa ja viittä tyttöä. Nuoret olivat haastatteluja aikaan 16–19-vuotiaita. Haastattelut\nsuoritettiin vuoden 2009 helmi-huhtikuun aikana.\nMietimme ennen tutkimukseen ryhtymistä, millaisia kokemuksia murrosikäiset nuoret\ntuovat esiin ehkä hyvinkin vastentahtoisista lastensuojelun palveluista. Alaikäisiä lastensuojelunuoria ei ole paljon tutkittu, ja yhtenä syynä tähän varmasti on se, että heidät\nnähdään haasteellisena kohderyhmänä. Halusimme kuitenkin tuoda juuri niiden nuorten\nääntä esille, jotka ovat asiantuntijoita lastensuojelun sisällä ja tuottaa ääntä lastensuojelun ytimestä. Ensioletuksenamme oli, että alaikäisten kommentit saattavat jäädä hieman\nohuiksi. Tästä huolimatta halusimme rohkeasti tuoda niitä julki. Päädyimme etsimään\nyli 16-vuotiaita nuoria, jolloin pahin murrosikä on mahdollisesti jo takana. Ajattelimme\nnäin heillä olevan kykyjä peilata asiakkuuttaan taaksepäin.\nKerroimme tutkimuksestamme omissa lastensuojelutiimeissämme ja etsimme sopivia\nnuoria tutkimukseemme. Kriteereinä olivat ikä, sekä se, että nuorella on kokemusta lastensuojelun avohuollon palveluista, eikä hänen taustallaan ole pitkää huostaanotto/sijoitushistoriaa. Lastensuojelun avohuollon palveluilla tarkoitettiin, että nuori on\nollut perhetyön asiakkaana tai sosiaalityöntekijä on tavannut nuorta säännöllisesti. Halusimme näin etsiä joukon, jolla on kokemusta lastensuojelun avohuollon asiakkuudesta. Sopivien nuorten löytäminen ei ollut niin helppoa kuin aluksi luulimme. Toimipisteemme on melko suuri. Siellä työskentelee kolme johtavaa sosiaalityöntekijää, 16 sosiaalityöntekijää sekä yhdeksän sosiaaliohjaajaa. Työtiimeissämme huomasimme, että\nsuuri osa nuorista asiakkaista on ollut pitkään huostaan otettuna, eikä heillä näin ollen\nole kertynyt toivomaamme avohuollon kokemusta. Tämä havainto tukee mielestämme\nmyös sitä tosiseikkaa, että nuorille suunnattuja lastensuojelupalveluita tulisi kehittää,\njotta pitkiltä sijoituksilta vältyttäisiin. Tutkimuslupa tutkimuksellemme myönnettiin\ntammikuussa 2009 Helsingin kaupungin sosiaalivirastolta.\nPyrkimyksenämme oli saada kahdeksan tai yhdeksän nuorta mukaan tutkimukseemme.\nTuttujen asiakkaiden motivoiminen osoittautui helpommaksi kuin tuntemattomien nuorten. Tuntemattomien nuorten yhteystiedot saimme sosiaaliohjaajakollegoiltamme, jotka\nolivat alustavasti kysyneet nuorilta halukkuutta osallistua tutkimukseemme. Haastattelujen sopiminen sujui melko hyvin, tosin vaatien useita yhteydenottoja ja muistuttelua.\nNuoria muistuteltiin tekstiviestein ja puheluin tapaamisista. Kahden tutun nuoren kohdalla piti sopia uusi haastatteluaika, unohduksen vuoksi. Eräälle päivälle olimme sopineet kaksi tuntemattoman nuoren haastattelua, mutta kumpikaan ei onnistunut. Toinen\noli kiireellisesti sijoitettuna ja oli haastattelupäivän ”hatkassa”. Toinen nuori ei saapunut\ntapaamaan jälkihuollon työntekijää, jonka tapaamisen yhteyteen olimme haastattelun\nsopineet. Tällöin päädyimme, ettemme enää pyri tavoittamaan näitä kahta nuorta, koska\naineistomme oli tuottanut hyvin samankaltaisia vastauksia. Lopulta haastatteluihin osallistui seitsemän nuorta. Heistä kuusi olivat parhaillaan tai olivat aiemmin olleet asiakkainamme perhetyössä. Vain yksi haastateltava oli meille entuudestaan tuntematon.\nTeimme yhden koehaastattelun tutun nuoren kanssa toimipisteessämme. Kävimme keskustelua tilanteen jälkeen, kuinka hän oli haastattelun kokenut ja olivatko kysymykset\nolleet vaikeita. Näin koimme hyödyntäneemme nuoren mielipidettä ja ääntä jo haastattelurunkoa laatiessamme. Muokkasimme haastattelukysymyksiä koehaastattelun jälkeen\nmelko paljon. Koehaastattelu nauhoitettiin, mutta teknisten ongelmien vuoksi nauhoite\noli käyttökelvoton. Haastattelurungon muokkaamisen jälkeen pyysimme nuorta uudelleen osallistumaan tutkimukseemme, mutta hän vetosi kiireiseen elämäntilanteeseensa\neikä halunnut enää osallistua. Koehaastattelua ei ole käytetty tutkimuksessa aineistona,\nmutta sen anti kysymysten muotoilulle ja tutkijan roolin harjoittelulle oli eittämätön.\nVarsinaiset haastattelut nauhoitettiin kahdella nauhurilla varmuuden vuoksi. Kukaan\nnuorista ei kieltäytynyt tai edes miettinyt nauhoituksen kieltämistä. Suuri osa haastatteluista suoritettiin nuorille tutuissa toimipisteemme tapaamispaikoissa, yksi kotona ja\nyksi perhekodin tiloissa. Tutuille nuorille painotettiin, että tässä tilanteessa me työntekijät olemme tutkijoita ja ”leikimme, ettemme tunne toisiamme”. Nuoret tuntuivat hyvin\nymmärtävän työntekijän vaihtumisen tutkijaksi, ja kummallekin tutkijalle jäi olo, että\nnuoret kertoivat asioistaan avoimesti. Nuorille myös korostettiin, että he saavat kertoa\njuuri niin paljon kuin heistä tuntuu hyvältä. Myöskään kaikkiin kysymyksiin ei tarvitse\nvastata, jos se tuntuu epämiellyttävältä. Kiitoksena osallistumisestaan nuoret saivat kaksi elokuvalippua.\n3.4 Teemahaastattelu ja elämänjana\nHaastattelukysymykset ovat nousseet omista kiinnostuksen kohteistamme tekemäämme\ntyötä ja nuoria asiakkaitamme kohtaan. Päädyimme keräämään tutkimusaineistomme\nteemahaastattelujen avulla. Teemahaastattelulle on tyypillistä, että haastattelutilanteessa\nedetään tiettyjen etukäteen valittujen teemojen ja niihin liittyvien tarkentavien kysymysten varassa. Kysymysten tarkka muoto ja järjestys saattavat vaihdella hyvinkin paljon.\nTeemahaastattelu mahdollistaa luontevan kanssakäymisen ja keskustelun nuorten kanssa. Vaikka meillä oli melko rajattu haastattelurunko (LIITE 1), pyrimme saamaan haastattelutilanteesta keskustelevan ja vuorovaikutteisen hetken, ei vain mekaanista kysymys-vastaus-tilannetta. Teemahaastattelukysymysten järjestys saattoi siis vaihdella nuoresta toiseen, mutta jokaisen kohdalla teemoihin liittyvät asiat tulivat läpikäytyä. Teemahaastattelu on hyvä menetelmä nuorten haastatteluun, koska sillä voidaan tavoittaa\nsekä nuorten todellisuus että merkitykset (Eskola & Suoranta 2008, 85; Patronen 1997,\nMietimme ennen haastattelujen aloittamista, että omista asioistaan ja kokemuksistaan ei\naina ole helppoa puhua suoraan, ei aikuisen saati sitten nuorten. Omassa työssämme\nlasten ja nuorten kanssa käytämme paljon erilaisia työmenetelmiä keskustelun virittäjänä ja lapsen elämäntilanteen kokonaisvaltaiseksi kartoittamiseksi. Yksi käytetty ja itsellemme tuttu menetelmä on elämänjana, jonka tarkoituksena on luoda kokonaiskatsaus\nhenkilön omaan elämänkaareen. Tutkimusaineisto kerättiin teemahaastattelun ja elämäjanan avulla. Nuori kertoi janaa piirrettäessä omaa elämäntarinaansa, ja kuinka lastensuojelu oli kulkenut siinä mukana. Lastensuojeluun johtavat polut ovat hyvin risteileviä,\nja asiakkuuksien määrittelyissä on eroja. Lastensuojeluasiakkuus on monimuotoista;\nlyhyttä ja ohimenevää, pitkää ja jatkuvaa, katkeilevaa, vauvana tai murrosiässä alkanutta. (Kitinoja 2005, 55.) Tätä lastensuojelupolkujen moninaisuutta toimme esille elämänjanojen kautta.\nElämänkaari tekee näkyväksi sekä tekijälle itselleen että muille ihmisille hänen elämänhistoriansa, elämään kuuluneita tapahtumia, ihmisiä ja käännekohtia. Janan avulla keskitytään kertojan kokemaan elämään ja sijoitetaan tarina tiettyyn sosiaaliseen ja yhteiskunnalliseen yhteyteen. Näkökulma kokemusten tutkimisessa kohdistetaan nuoren äänen kuulemiseen sekä näkökulman ymmärtämiseen. Tavoitteena on ymmärtää kertojan\nkokemuksia eikä todentaa kerrottua elämäkertaa. (Dunderfelt 1997, 262; Erkkilä 2005,\nElämänjanaan hahmoteltiin ensimmäisenä syntymävuosi ja nykyhetki. Elämänjana pilkottiin tarkemmin neljään ajanjaksoon: varhaislapsuuteen, ala-aste-, ylä-aste- ja sekä\naikaan peruskoulun jälkeen. Näin etenimme nuoren elämässä ajanjakso kerrallaan.\nNuoret pystyivät hahmottamaan elämäänsä ja siihen liittyviä merkkipaaluja, esimerkiksi\nvanhempien ero tai lastensuojelun mukaantulo elämään. Havainnollisen elämäjanan\nkautta kyettiin myös palaamaan takaisin, mikäli jokin asia oli unohtunut haastattelun\nkuluessa. Jokaisella haastattelukerralla toinen tutkijoista oli päävastuullinen, joka piirsi\nelämänkaaren ja nuoren siihen kertomat pääasiat. Toisen tutkijan roolina oli havainnoida ja tarkentaa vastauksia. Elämänjanan käyttö osoittautui hyväksi menetelmäksi.\nElämänjanan kautta esille tuli, millainen nuoren lapsuus oli ollut ja millaisia kokemuksia siihen oli kuulunut. Nuoret totesivat itse janaa tehdessä, kuinka ”tavallista” tai ”onnellista” heidän lapsuutensa oli ollut. Nuoret totesivat, kuinka paljon on tapahtunut asioita lyhyessä ajassa, kun ne konkretisoituivat janan muotoon. Hyvin puhuttelevia olivat\nne tilanteet, joissa elämänjanalla ei muodostunut rikkonaisuuden tai puuttuvien muistojen takia paljoakaan tapahtumia. Myös Välimäki (2009, 103) tuo esille samankaltaisia\nkokemuksia nuorten kanssa tehdystä elämänkaarityöskentelystä.\n3.5 Aineiston analyysi\nHaastattelut litteroitiin kokonaisuudessaan ja materiaalia kertyi 80 sivua. Litteroinnin\njälkeen luimme aineiston ja kävimme sen yhdessä läpi. Aineistosta etsittiin vastauksia\ntutkimuskysymysten ja aineistosta selkeästi nousevien teemojen alle. Teemat seuraavat\nmelko tarkasti haastattelun runkoa. Tekstien ensimmäisen lukemisen jälkeen kävimme\nhaastatteluja läpi teemoittain. Luimme litteroidun aineiston läpi useaan kertaan ja tutkimme sitä, mitä nuoret teemoista sanoivat. Merkitsimme erivärisin kynin ja numeroin\neri teemat nuorten haastatteluihin.\nAnalyysivaiheessa teemat olivat nuorten kuvaus, nuorten elämän riskitekijät, nuorten\nelämän voimavarat, nuorten lastensuojeluasiakkuuksien taustat, ensimmäiset muistikuvat lastensuojelusta, lastensuojelun tämän hetkinen tilanne, lastensuojelun määritelmä,\nkokemukset lastensuojelusta, kokemuksia lastensuojelutyöskentelystä, kuulluksi tuleminen, lastensuojelun kehittäminen sekä hyvä lastensuojelun työntekijä.\nOtsikoiden eli teemojen alle koottiin nuorten kokemuksia lastensuojelusta. Tutkimuksen\nanalyysimenetelmä oli teemoittelu, jonka kautta on noussut esille tärkeitä lastensuojeluun liittyviä näkökulmia nuorten kokemana. Päähuomio analyysissa ei ollut, kuinka\nuseasti mikäkin asia tuli haastatteluissa esille vaan siinä, miten ja kuinka asiasta puhuttiin. Tuloksia kirjoittaessamme yhdistelimme teemoja laajemmiksi kokonaisuuksiksi,\njotka esitellään kappaleissa neljä ja kuusi. Teemoittelun myötä tietyt kohdat ovat saaneet enemmän merkityksiä. Kuitenkin näemme nuorten haastattelut yksittäisinä tärkeinä kokonaisuuksina. Tästä johtuen päädyimme esittelemään tuloksia myös nuorten\nhaastatteluista koottujen tarinoiden muodossa.\nEskolan & Suorannan (2008, 178–179) mukaan teemoittelua voi syventää alkuvaiheen\nmenetelmästä mahdollisuudeksi etsiä vastauksia tai tuloksia erityisesti käytännöllisen\nongelman ratkaisuun. Olemme tekemisissä hyvin käytännöllisen ongelman kanssa. Mielestämme nuorten osallisuutta tulisi lisätä lastensuojelussa, mutta asiakkaiden eli nuorten mielipiteistä ei juurikaan tiedetä. Tällä työllä tuotettiin tietoa aiheesta, joka on päivittäin läsnä lastensuojelun arjessa.\nTeemoittelun aikana ja aineistoa lukiessa haastatteluista nousi selkeästi esille nuorten\nelämäntarinat, elämänjanojen piirtämisen seurauksena. Alun perin elämänjana piti olla\nvain tukena haastatteluaineiston keräämisessä. Mielenkiintoisten kohtaloiden esiin nouseminen ja tutkimuksen pääaihe, nuorten kokemukset, alkoivat nousta esille parhaiten\nelämäntarinoiden kautta. Vaikka tarinallisuus ei ollut tietoinen aineiston keruumenetelmä, päädyttiin tulosten esittelyn osana tyypittelemään kaksi erilaista tarinaa. Eskolan &\nSuorannan (2008, 181–182) mukaan tyypittelyn avulla aineistosta rakennetaan yleisempiä tyyppejä ja sitä edustavia kokonaisuuksia. Kyseiset tarinat koottiin yhdistelemällä\nnuorten elämäntapahtumia ja vaiheita, jotka esiintyvät suurimmassa osassa nuorten vastauksia.\nKäytännössä valmiit tarinat alkoivat hahmottua haastatteluaineistoa lukemalla sekä piirrettyjä elämänjanoja havainnoiden. Tyypittelyprosessia helpotti, että osa nuorista oli\ntutkijoille jo entuudestaan tuttuja. Näin ollen elämäntarinat elivät valmiina tutkijoiden\nmielissä. Tehtyihin valintoihin ja tarinoiden lopulliseen muotoon on vaikuttanut, niin\ntietoisesti kuin tiedostamattakin, tutkijoiden oma työkokemus lastensuojelussa. Kokosimme aineistosta tarinat, jotka mielestämme kuvaavat lastensuojelun asiakasnuorille\ntyypillisiä elämän- ja lastensuojeluprosessin vaiheita. Toivomme, että tarinat auttavat\nymmärtämään muun muassa, että lastensuojelu ei ole erillinen saareke nuorten elämässä\nvaan sen osa. Koemme myös, että tarinoiden kautta saamme aineiston elävämmäksi ja\nnuorten kokemukset osallisuudesta lastensuojeluprosessissa hyvin esille. Tarinoiden\nkautta tulee esille myös, millaisia hyvinkin traagisia tapahtumia lastensuojeluasiakkaat\novat joutuneet elämässään kokemaan, ja mikä on tuonut heidät tuen piiriin.\nTarinat jättänevät paljon kysymyksiä. Tulosten esittelyosiossa, kappaleissa neljä ja kuusi, pyritään antamaan näihin vastauksia ja pohdintoja. Näin tuodaan tutkimusaineisto\nkokonaisuudessaan näkyväksi ja linkitetään se aiempaan teoriatietoon ja kirjallisuuteen.\nAineistoa ja tarinoita elävöittämään on valittu nuorten suoria lainauksia. Suoriin lainauksiin on lisätty välimerkkejä lukemisen helpottamiseksi. Käytämme suorien lainausten\nyhteydessä kirjainta H eli haastateltava ja järjestysnumeroa 1–7, sen mukaan kuinka\nmones haastattelu on ollut. Tutkijoita on kuvattu etunimen alkukirjaimen mukaisesti.\nTarinan päähenkilöille on valittu sattumanvaraisesti tyypilliset 1990-luvulla syntyneiden\nlasten nimet, Jenna ja Joni.\n3.6 Tutkimuksen eettisyys\nEpäilimme aluksi omien entisten ja nykyisten perhetyön asiakkaidemme mukaan ottamista tutkimukseen. Pohdimme tutkimuksen luotettavuutta ja sitä, uskaltavatko tutut\nnuoret kertoa meille, omille työntekijöilleen, rehellisesti kokemuksistaan lastensuojelusta. Kuitenkin opinnäytetyömme ohjaajien kannustus ja tuttuuden ja turvallisuuden korostaminen haastattelutilanteessa rohkaisi meitä valitsemaan tuttuja nuoria tutkimukseen. Mielestämme valinta oli oikea. Tuttujen nuorten haastattelut sujuivat paremmin\nkuin tuntemattoman, juuri tilanteen jännittyneisyyden vuoksi. Tutun työntekijän läsnäolo loi turvallisen ilmapiirin ja kummallekin tutkijalle jäi olo, että nuoret kertoivat juuri\nniin paljon kuin halusivat. Uskomme myös työkokemuksemme, nuorten maailman tuntemisen sekä kykymme kohdata nuoria kokonaisvaltaisesti olleen eduksi haastattelutilanteessa.\nIhmisiin kohdistuvan tutkimuksen eettisen perustan muodostavat ihmisoikeudet (Tuomi\n& Sarajärvi 2009, 131). Tutkimuksessamme olemme kiinnittäneet erityistä huomiota\ntutkittavien nuortemme tunnistettavuuden estämiseen. Olemme myös pyrkineet kunnioittamaan ja kohtelemaan heitä tutkimukselle asetettujen eettisten periaatteiden mukaisesti.\nNuorille kerrottiin tutkimuksen tarkoituksesta, että haluamme tietää juuri heidän omista\nkokemuksistaan ja, millaisena he ovat kokeneet saamansa lastensuojelupalvelut. Hirsjärven & Hurmeen (2000, 132) mukaan haastateltaessa nuoren on koettava, että hän on\ntutkijan apuri. Hänelle tulee välittyä aito tunne, että hänen mielipiteistään ollaan kiinnostuneita. Painotimme, että nuoret saavat kertoa juuri niin paljon kuin heistä hyvältä\ntuntuu. Nuorilta kysyttiin suostumusta haastatteluun aina henkilökohtaisesti, ja tähdennettiin osallistumisen vapaaehtoisuutta. Nuorille painotettiin myös, että heitä ja heidän\nperheitään ei tulla tunnistamaan valmiista tutkimuksesta. Nuoret ja alaikäisten nuorten\nvanhemmat allekirjoittivat suostumuslomakkeen (LIITE 2). (vrt. Tuomi & Sarajärvi\nHaastattelutilanteissa nousi tunteita pintaan niin nuorille kuin haastattelijoillekin, käydessämme läpi asiakkuuden historiaa. Tunnelmia purettiin haastattelujen jälkeen ja kukaan nuorista ei sanonut, että haastatteluista olisi jäänyt paha mieli. Nuorille myös täh-\ndennettiin, että jälkikäteen saa ilmoittaa, mikäli hänen panostaan ei saa käyttää tutkimustarkoituksiin. Kukaan nuorista ei kieltäytynyt. (vrt. Tuomi & Sarajärvi 2009, 131.)\n4 NUORTEN KOKEMUKSET\n4.1 Tutkimuksemme nuoret\nHaastattelemamme nuoret olivat iältään 16–19-vuotiaita, joista viisi oli tyttöä ja kaksi\npoikaa. Kaikkia nuoria yhdisti lastensuojelun avohuollon sekä perhetyön asiakkuus.\nNäin ollen he ovat lastensuojelussa tavanneet sosiaalityöntekijän lisäksi myös omaa\nNuoret ovat yhtä lukuun ottamatta suorittaneet peruskoulun loppuun. Yksi nuorista\nkävi haastattelujen aikoihin yhdeksättä luokkaa. Neljä nuorta opiskeli ammatillisessa\noppilaitoksessa ja yksi kävi lukiota. Yksi nuorista oli töissä ja haki parhaillaan opiskelupaikkaa.\nNuorilla oli ollut ongelmia peruskoulussa, joka on hyvin tyypillistä lastensuojelun nuorille. Kuitenkin nuorten koulutus- ja työmotivaatio oli hyvin korkea ja heillä oli suunnitelmia tulevaisuuden suhteen. Tutkimuksen nuoret eivät tässä suhteessa vastaa sitä kuvaa, joka lastensuojelunuorista usein on, eli että he olisivat näköalattomia tulevaisuutensa suhteen tai pudonneet koulutus- tai työurilta.\nHaastatteluhetkellä neljä nuorista asui vanhempansa kanssa, kaksi asui itsenäisesti soluasunnossa ja yksi perhekodissa sijoitettuna avohuollon tukitoimena. Yhden nuoren toinen vanhempi oli kuollut. Muiden nuorten vanhemmat olivat eronneet. Yksi nuorista\nasui isänsä kanssa, muilla nuorilla suhteet isiinsä olivat hyvin etäiset.\nYleisin lastensuojeluasiakkuuden alkamisen syy oli nuoren koulunkäyntiongelmat yläasteella. Ongelmat näyttäytyivät suurina poissaolomäärinä, levottomana tuntikäyttäytymisenä sekä heikentyneinä oppimissuorituksina. Ongelmat koulunkäynnissä olivat\nmuodostuneet jo niin suuriksi, että lastensuojelun mukaan tuleminen nuoren koulunkäynnin turvaamiseksi oli välttämätöntä.\nNuoret, joiden asiakkuus oli alkanut koulunkäyntiongelmien vuoksi, vaikuttivat hyvin\nymmärtävän miksi lastensuojelu oli tullut mukaan heidän elämäänsä. Vaikka asiakkuuden taustalla saattoi olla vanhemmista johtuvia ongelmia, ei niitä tuotu esille. Asiakkuuden nähtiin johtuvan omista ongelmista. Syynä tähän voi olla nuoren halu suojata\nvanhempiaan tai, että murrosikäinen nuori ei vielä ole kykenevä peilaamaan taustojaan\nNuorten asiakkuuksien taustalta löytyivät myös lastensuojelulle tyypilliset syyt: vanhempien päihde- ja mielenterveysongelmat. Myös nämä nuoret olivat tietoisia lastensuojelun alkamiseen johtaneista syistä. Nuoret kertoivat vanhempien hyvinkin rajusta\npäihteidenkäytöstä ja vakavista mielenterveysongelmista melko neutraalisti ja vanhempia syyllistämättä.\nNuorista suuri osa tapasi myös muita viranomaisia, joiden palveluiden piiriin lastensuojelun sosiaalityöntekijä oli heidät ohjannut. Nuorisoasemalla kävivät ne nuoret, joiden\nperheessä oli tai oli ollut runsasta päihteidenkäyttöä. Alueellisella nuorisopsykiatrisella\npoliklinikalla hoidettiin masennuksesta kärsiviä nuoria.\nHaastatteluissa oli huomattavissa, että vastaajista vanhimmat 18–19-vuotiaat pystyivät\ntuomaan elämäänsä ja lastensuojeluhistoriaansa eritellyimmin esille kuin haastateltavista nuorimmat. Aikuisuuden kynnyksellä olevat nuoret, olivat saaneet etäisyyttä lapsuuteensa ja nuoruuteensa. Heidän kokemuksiaan voi luonnehtia näinkin pienessä aineistossa pohdituimmiksi. Emme kuitenkaan halua arvottaa vastaajiemme panosta vaan\nvoimme todeta kaikkien mukana olleiden tuoneen esille meille hyvin arvokasta tietoa.\nJokaisen haastattelun jälkeen koimme oman tutkijanroolimme tärkeäksi, saadessamme\nolla tuomassa juuri kyseisen nuoren aitoa ääntä kuulluksi.\nStereotyyppisesti ajatellaan, että tytöt ovat puheliaampia kuin murrosikäiset pojat. Aineistomme kahdesta pojasta kumpikaan ei sovi tähän luokitukseen. Tutkimuksessamme\nstereotyyppiset sukupuoliodotukset voidaan hylätä. Vanhemman pojan haastattelu oli\nkestoltaan pisin ja hän tuotti puhetta ilman, että hänelle tehtiin kysymyksiä. Aineiston\nanalyysissä ei myöskään tullut esille sukupuolieroja vastausten suhteen. Suomalaista\nsosiaalityötä ja sen tutkimusta voidaan kuvata sukupuolineutraaliksi, jopa sukupuolisokeaksi (Kuronen, Granfelt, Nyqvist & Petrelius 2004, 5). Tämän voidaan nähdä hei-\njastuvan myös hyvin nuortemme vastauksista. Kokemus lastensuojelusta on yhtäläinen\n4.2 Lastensuojelu nuorten silmin\nNuoria pyydettiin haastattelun alussa kertomaan mitä heidän mielestään lastensuojelu\non. Tällä kysymyksellä virittäydyttiin tutkimuksen aiheeseen. Nuoret toivat esiin vanhempien kyvyttömyyden huolehtia lapsista sekä heidän voimattomuutensa esimerkiksi\nalkoholin käytön suhteen, jolloin lastensuojelun apu oli nuorten mielestä välttämätöntä.\nLastensuojelu. No se on mun mielestä sitä, et öö, suojelee lapsia esimerkiks, jos on alkoholia öö perheessä vanhemmilla liikaa käytössä ja muuten\nvaan menee huonosti, että vanhemmat ei niin kun huolehdi lapsistaan tai\npysty enää huolehtiin, et ne on holtittomii mut sitte niin. H1\nLastensuojelua kuvattiin myös nuoreen itseensä kohdistuvana apuna.\nNo siis, jos jollain nuorel menee vähä huonosti niin, sit ne yrittää auttaa\nLastensuojelun kuvailua pidettiin vaikeana ja nuoret sanoivat, että eivät oikein tiedä\nmitä se on tai pitäisi olla.\nM: Jos sun pitäis kuvailla lastensuojeluu…\nH4: Ku, en mä sillee kunnolla tiiä tavallaan mitä se tarkottaa\nTutkimuksemme nuorista enemmistö oli kokenut lastensuojelun asiakkaana olemisen\naluksi hämmentävänä, pelottavana tai häpeällisenä. Työskentelyn edetessä ja nuoren\nvarttuessa käsitys lastensuojelusta oli kuitenkin muuttunut positiivisemmaksi kokemukseksi.\nNiin ku ihan alussa niin tosi semmost hämmentävää, ettei oikein tienny, et\nmiten pitäis olla ja mitä pitäis sanoo ja tehä. Ja semmost ihan ihmeellistä\nja sit se, ku tuli ihan uusia ihmisiä elämään. Ja niin ku tuli vähän semmonen niin ku semmonen ihme suojautumisfiilis siinä alussa, et älä tuu tonkimaan mun elämää, semmonen fiilis. Mut sit pikkuhiljaa se muuttu se\nLastensuojelun mukanaolo omassa elämässä koettiin myös hyväksi, mutta melko neutraaliksi kokemukseksi. Lastensuojelu oli osa nuorten elämää, eivätkä he pitäneet sitä\nNo sillon pienempänä luulin, et lastensuojelu ois sitä, et lapset viedään laitokseen, mut se käsitys on vähän niin ku muuttunu. Emmä nyt tiiä silleen,\npienempänä sitä häpes ja nolotti kauheesti mut ei sitä enää sinänsä. Ei se\nsinänsä oma syy oo ainakaan en mä nää, et se on mun syy et mä oon lastensuojelun asiakas. Enemmän mä näkisin, et se on mun vanhempien syy,\njos se nyt jonkun syy on. Ei se mitään ihmeellistä, ei se sinänsä mun nykystä elämää mitenkään muuta tai rajota. H7\nLastensuojelun kontrolliaspekti on koettu negatiiviseksi piirteeksi ja tulevaisuuden toiveena on, että nuori kykenee elämään jatkossa ilman lastensuojelun tukea.\n….mä en haluu, et ne seuraa mua joka paikkaan. Mä en haluu sit, et ku mä\ntäytän 18 sit mä en haluu enää ikinä olla niitten kaa tekemisissä ja mä toivon, et mun ei tarvii ikinä ottaa niihin yhteyttä, jos mun perheessä tulee\n4.3 Ensimmäiset kokemukset lastensuojelusta\nNuoret muistelivat haastatteluissa ensimmäisiä kokemuksiaan lastensuojelusta. Osalla\nnuorista ensimmäiset muistikuvat lastensuojelusuojelusta liittyivät akuuttiin tilanteeseen, jossa poliisi tai sosiaalityöntekijä tuli kotiin selvittämään tilannetta. Tilanteiden\ntaustalla olivat esimerkiksi vanhemman itsetuhoiset puheet tai runsas alkoholinkäyttö.\nTällöin lapsen tilanteeseen oli puututtava välittömästi ja näin turvattava hänen tilanteensa.\n…tota isä soitti sit poliisit sinne, ja tota sitte poliisit tuli ja äiti oli ”en oo\nmitään tehny ja mikä tää juttu oli näin”. Ja sitten ne poliisit otti mut mukaan ja vei mut isälle ja sit tuli merkintä lastensuojeluun. H3\nÄärimmilleen vietynä tilanne kriisiytyi vanhemman mielenterveysongelman myötä siihen, että lapset oli sijoitettava kiireellisesti pois kotoa, yksinhuoltajaäidin jouduttua suljettuun laitoshoitoon.\nOli, öö tota, mä ja mun pikkuveli jonnekin laitokseen tai johonki tommoseen perhekotiin. H4\nMerkityksellistä on, että vaikka nuorten ensimmäiset mielikuvat lastensuojelusta liittyvät dramaattisiin tapahtumiin, esimerkiksi poliisin väliintuloon, ei perheen asiakkuus\nole tästä välttämättä alkanut. Ainakaan nuorella itsellään ei ole siitä kokemusta. Myös\najanjakso ensimmäisistä mielikuvista, lastensuojelun työskentelyvaiheeseen, on saattanut kestää vuosia. Tilanne herättää monia kysymyksiä. Onko perheen tilanne pysynyt\nsalassa lastensuojeluviranomaisilta? Ovatko vanhemmat kyenneet selvittämään tilanteen\nparhain päin? Ovatko lastensuojelun suuret asiakasmäärät ja työn kiireisyys olleet syynä\nsiihen, että työskentely perheiden kanssa ei ole alkanut?\nLastensuojelun sosiaalityöntekijän mukana oleminen koulupalaverissa muistettiin myös\nensimmäisenä kokemuksena lastensuojelusta.\nJoku sossu siel oli ja mutsi ja faija ja koulun työntekijöitä. Ketä siel nyt\nois, koulupsykologi ja ää oisko ollu opo ja sitte luokanvalvoja. H5\nNaapurin huoli perheen tilanteesta ja siitä seurannut lastensuojeluilmoitus mainittiin\nmyös ensimmäisenä muistikuvana lastensuojelusta.\nSit mä muistan, meijän naapuri soitti lastensuojeluun sen takii, koska se\n(äiti) oli jotain huutanu kauheen kovaa ja haukkunu mua. Ja sit me käytiin\nsillon joidenki, ilmeisesti lastensuojeluviranomaisten juttusilla…H2\n4.4 Sijoitukset ja niiden pelko\nLastensuojelulla on stereotyyppisesti negatiivinen maine ja lastensuojelutyö nähdään\nhelposti vain pelkkänä huostaanotto- ja sijoitustyönä. Huostaanoton negatiivinen leima\nja pelko välittyvät vahvasti nuorten vastauksista. Nuoret ovat pelänneet joutuvansa pois\nkotoa, mikäli kertovat työntekijöille rehellisesti kotinsa tilanteesta. Osa nuorten vanhemmista on kieltänyt nuoria puhumasta perheen asioista lastensuojelussa ja pelotelleet\nheitä lastenkodilla. Nuorille eläminen rikkinäisessä kodissa on tuntunut paremmalta\nratkaisulta kuin ajatus, että asuisi pois kotoa.\nJoo, koska se (äiti) sano, et jos mä puhun (vanhempien juomisesta) niin sit\nne pistää mut lastenkotiin. No emmä sit tiiä oisko ne oikeesti pistäny mut\n.... mut mä pelkäsin sitä niin paljon. H2\nPäihdeongelmaisella vanhemmalla on hyvin merkittävä rooli lapsen ja nuoren kokemusten ja avuntarpeen piilottelussa. Vanhempi kieltää usein uhkailemalla lasta kertomasta\npäihteiden käytöstä kenellekään. Useimmiten vanhemman motiivina on oman juomisen\njatkaminen. Lapsen kokemusten kuuleminen johtaa väistämättä siihen, että juominen\nmäärittyy ongelmaksi. Tämä uhkaa juomisen jatkamista. Pidemmällä aikavälillä vanhemman uhkailu ja painostus voi johtaa jopa siihen, että lapsi kokee kaiken ulkopuolisen uhkaavana. (Ackerman 1991, 78; Itäpuisto 2008, 73–75.)\nNuoret näkivät sijoituksen uhan viranomaisten puolelta jälkeenpäin jopa eteenpäin vievänä voimana, jonka avulla he olivat saaneet toivottua muutosta aikaan elämässään.\n...sit mä lopetin nekin (lääkkeet) ja sit ysillä mä huomasin, kun mun keskiarvo oli 6.2 et nyt pitäs tehä jotain. Nelosii oli tosi paljon ja sit oli semmonen iso sosiaalikeskustelu koulussa, että jos en mä käy kouluu niin sit\nmä joudun pois kotoonta semmoseen koulukotiin ja ne mietti mua myös\nsairaalakouluun. Mut mä en suostunut siihen ja sit mä totesin vaan, et pakko nyt mennä kouluun, et en mä haluu pois kotoonta ja enkä mä haluu jäädä luokallekaan. Ja siel jossain keskell ei mitään koulua ja tota mmmm sit\nmä rupesin käymään kouluu ja mä nostin mun arvosanoja 7.8:aan ja sit mä\nolin melkein tyytyväinen. H1\nOsalla tutkimuksemme nuorista oli kokemuksia lyhytaikaisesta sijoituksesta kodin ulkopuolelle. Sijoituksiin johtaneita syitä olivat koulunkäyntivaikeudet, vanhemman mielenterveysongelmat, perheväkivalta sekä nuoren oma väkivaltainen käytös. Kokemukset\nlaitoksessa olemisesta olivat kauttaaltaan negatiivisia. Myös Päkkilä (2008, 166–167)\ntuo esiin tutkimuksessaan, että nuorten voimakkaat tuntemukset kohdistuvat laitosten\nsääntöihin eikä niinkään itse huostaanottoon. Entisen kenties epäsäännöllisen elämän\ntilalle tulevat yhtäkkiä säännöt ja rutiinit. Tiukkoihin sääntöihin sopeutuminen oli nuo-\nrille vaikeaa. Esimerkiksi liikunnan puute ja sen rajoittaminen koettiin hyvin ahdistavaksi.\nNo siel sit olin sen kolme päivää mitä oli enkä mä saanu sen aikana käydä\nyhtään ulkona. Siin meni niiiiin hermot, ku oli tottunu joka päivä olla ulkona, oli niin ku treenannu ja oli lenkil käyny ja muuta. Sitte kolmeen päivään neljän seinän sisällä meni niin niin hermot, ku se kolmas päivä tuli\nmä odotin, et nyt mä pääsen pois, saman tien aion mennä Helsinkiin. Mulle ilmotetaankin, et tätä jatketaan nyt ainakin viikolla ja, et oot tääl nyt ainaki viikon. Mä sanoin, et ainakin ulos pääsee. Ei ei ulos ei pääse. Sit\nmeni niin hermot...H7\nNegatiivisista laitoskokemuksista huolimatta osa nuorista pystyi näkemään oman tai\nperheensä tilanteen kohentuneen sijoituksen aikana.\nP: ..muuttiko se jollain tavalla teijän perheen tilannetta tai sun tilannetta se\nH4: Kyl sillee äiti vähän sai rauhottuu yksin… ja kyl se on paljon paremmin voinu sen jälkeen. H4\nEräällä nuorelle oli jo aiemmin ehdotettu mahdollisuutta muuttaa pois kotoaan. Hän ja\nhänen äitinsä eivät kuitenkaan olleet suostuvaisia ehdotukseen eikä tahdonvastaiseen\ntoimenpiteeseen ollut perusteita. Nuori sijoitettiin siinä vaiheessa, kun hän sitä itse toivoi ja pyysi. Hän pohti kuinka hänen elämänsä olisi voinut sujua paremmin, jos hänet\nolisi sijoitettu jo aiemmin.\nJos mä nyt mietin mun ois pitäny muuttaa kotoota paljon aikasemmin pois.\nOngelmat loppu kun seinään kun mä muutin tänne. Niin kuinka paljon paremmin mul ois kaikki menny, jos mä oisin muuttanu aikasemmin. Mut\nmä tiiän sen, et sitä ehdotettiin moneen kertaan mut sitte äiti ja minä ei ehkä oltu sitä mieltä…H3\n4.5 Kuulluksi tuleminen\nKuulluksi tuleminen tuli esille nuorten kertomuksissa jo lastensuojeluun yhteyttä otettaessa, kun he olivat itse antaneet siihen luvan. Tällä oli suuri merkitys nuorille ja he saivat kokemuksen siitä, ettei oltu toimittu heidän selkänsä takana.\n…jos sais sossust tai jostain apuu siihen nii ois hyvä ja sit isä kysy mult\nluvan, et saisko hän ottaa mun puolest niin ku yhteyttä lastensuojeluun.\nNiin mä sanoin, et sil eholla, jos en koskaan enää joudu mihinkään laitokseen tai mitenkään huostaanotetuks. Niin saat ottaa yhteyttä. H7\nNuoret korostivat vastauksissa kuulemista ja kuulluksi tulemista. Vaikka nuoria oli pyritty kuulemaan, heidän toiveenaan oli, että heitä olisi pitänyt kuulla vielä enemmän. He\ntoivoivat ennen kaikkea, että heiltä itseltään olisi kysytty miten heidän tilannettaan olisi\nM: Oisik sä toivonu sellasta, et sua olis enemmän kuunneltu?\nH6: No joo, kyll mä oisin ite löytäny, et miten mä oisin alkanu käymään\n(koulua). Oon mä mutsillekin sanonu, et ku mä oon niin kaveririippuvainen niin pitäis muuttaa. Sit mä jouduinki tonne laitokseen, niin se vaan jäi.\nOman äänen kuulluksi tulemisen suhteen oltiin myös epävarmoja. Oman mielipiteen\nilmaisu ja, että saa kuitenkin sanoa jotakin, koettiin tärkeäksi asiaksi.\nNo emmä oikeestaan. Mä en tiedä tai oo varma, mut tota se ois niin ku kiva, jos joku kuuntelis. Mut mä en oo ihan varma, et kuunteleeks kukaan tai\nkiinnostaakos ketään tai mitään muutakaan sillee et öööö. Oikeestaan niin,\nku emmä tiedä. Mulle on oikeestaan ihan sama. Kuhan mun ei tarvii olla\nhiljaa, et mä voin sanoo ees jotain tai sillee. Se on nii ku tärkeetä. H1\nKuulluksi tulemisessa koettiin suuria eroja eri ikäkausina. Esille nousi selkeästi, että\nlapsena heidän mielipiteitään kuunneltiin huomattavasti vähemmän kuin nyt nuoruudessa.\nVarsinkin varmaan viimiseen puoleen vuoteen aikan ollu enemmän lastensuojeluun yhteydessä ja kyl se vika puol vuotta on ollu iha tyytyväinen\nlastensuojeluun ja. Nuorempana ei niin paljon pitäny, liian vähän mun\nmielestä kuunneltiin silloin varsinki se oikeusjuttu niin oli. Ne oli tosi masentavat tuntu, et ei oikeesti mun mielipide ei kiinnostanu yhtään ketään,\net aika ärsyttävää. Nyt vanhempana sit hyvin tyytyväinen. H7\nYhdellä nuorella oli kokemusta oikeuteen asti edenneestä huoltajuuskiistasta. Hän oli\nhyvin tietoinen, että yli 12-vuotiaan lapsen mielipidettä kuullaan oikeusprosessissa.\nKuitenkin kokemus, että oikeuden päätös oli vastoin hänen toiveitaan, oli nuorelle hyvin\njärkyttävä kokemus. Myös Päkkilä (2008, 170) toteaa, että kun osallisuuden tunne on\nheikoimmillaan, levottomuus, vihaisuus ja pettymys nousevat pintaan.\nHerääkin kysymys riittävästä tiedonsaannista. Lapsella ja nuorella ei saisi olla vääriä\nmielikuvia siitä millaista painoarvoa hänen mielipiteillään on, esimerkiksi huoltajuusprosessissa. Sama pätee yhtä lailla lastensuojeluun. Kuinka ilmaista nuorelle, että hänen\nmielipiteitään kuullaan ja ne ovat arvokkaita. Samanaikaisesti kuitenkin tiedostetaan ja\nilmaistaan, että mikäli hänen tilanteensa niin vaatii, voidaan joutua tekemään toimenpiteitä vastoin hänen tahtoaan.\nNuorten selkeästi negatiiviset kokemukset kuulemisesta liittyivät esimerkiksi koulupalavereihin, joissa nuori ei ollut kokenut saaneensa ääntään kuuluviin.\nH6: Ne pälpätti siellä pääasiassa. Kauheesti niillä oli asiaa toisilleen ja sit\nne välillä jotain omaakin heitti.\nM: Kysyttiinkö sulta sun mielipiteitä?\nH6: Ei pahemmin, kyll ne jotain saatto kysyy, et miten menee ja tällee.\nMut ei mitään, et mitä mä haluisin tai miten mull menis paremmin omasta\nmielestäni tai mitä pitäis tehdä mun mielestä\nNuoret eivät saa jäädä omissa palavereissaan vain vastaajan tai niin sanotun syytetyn\nrooliin. Palavereissa on vaarana, että nuorten ehdotukset ja mielipiteet, jotka voivat olla\nhyvinkin konkreettisia jäävät aikuisten ja ammattilaisten ohjeiden ja neuvojen alle. Eskonen, Korpinen & Raitakari (2006, 31) ovat kuvanneet, kuinka nuoren palavereissa\nvuorovaikutus ei aina ole suunnattu yksin nuoreen, vaan vuorovaikutuksen yleisönä\novat myös toiset ammattilaiset. Tällöin palaverien tavoitteena on jonkin instituution\nuskottavuuden vahvistaminen tai avoimuuden osoittaminen, eikä todellinen kohtaaminen nuoren kanssa. Palaverit toimivat tiloina, joissa nuorta ainoastaan ohjeistetaan tai\nOsa nuorista ei ole tavannut sosiaalityöntekijäänsä kahden kesken ilman vanhempien\nläsnäoloa. Lastensuojelulain mukaisesti tämänkaltainen toimintatapa ei tulisi olla mahdollista. Laki velvoittaa tapaamaan lasta ja nuorta yksin. Tällöin nuorella on mahdollisuus kertoa avoimesti omasta ja perheensä tilanteesta. Myös nuoret itse toivoivat tätä.\net, pitäis niit lapsii yksin kuunnella ilman, et vanhemmat pääsee vaikuttamaan siihen, et ne on siin vieressä ja kuuntelee, koska sillon ei uskalla sanoo mitään. H2\nEräs nuori toi esille toiveen, että häneltä olisi kysytty miltä lastensuojelun toimenpiteet\n…ois ollu kiva, jos (sosiaalityöntekijä) ois joskus voinu kysyä, et hei haloo milt sust tuntuu tää mut ei nii ei..H1\nTyytyväisyys lastensuojeluun liittyy siihen, että nuorta on kuunneltu, hän on saanut puhua ja hänen mielipiteitään on arvostettu. (kts. Välimäki 2009,111.)\n…et sitä kuunneltiin, kun mä sanoin, et mä haluun oman asunnon ja sit ei\nkuitenkaan pistetty terapeutille ennen kun mä annoin siihen niinku luvan.\nEt niinku pakotettu menemään tai mitään, et kyll mun mielestä ihan hyvin\non kuunneltu. H2\n4.6 Osallisuus ja avun kokemukset\nNuorten kokemukset lastensuojelusta saadusta avusta liittyivät keskeisesti nuorten hyvinvointiin ja yleiseen elämänkulkuun. Nuoret kuvailivat saaneensa apua muun muassa\nkoulunkäyntiin sekä itsenäistymiseen. Tutkimuksemme nuorten kokemuksista heijastuu,\nettä heidän perheilleen lapsuudessa tarjottua apua ei ole koettu merkittävänä.\nEn mä sillee koe, et tilantees ois voinu tehdä mitään toisin. Et se oli musta\nja mun äidistä kiinni. Et kyll me niinku saatiin kaikki mahollinen tuki, mut\nse ei vaan toiminu. H3\nLapsuusvuosina lastensuojelun työskentelyssä keskitytään vanhempien kanssa asiointiin. Tällöin on hyvin loogista, että nuori ei koe lapsuudessa mukana ollutta työskentelyä kovin tärkeänä. Lapsen kasvaessa hänestä tulee varsinaisemmin asiakas. (Kivistö\nNuorten kokemuksista ilmeni tyytyväisyys, että lastensuojelun väliintulolla on ollut\nmerkitystä hänen tilanteelle ja esimerkiksi koulunkäyntiongelmiin puuttuminen on auttanut. He olivat saaneet apua koulunkäyntiinsä ja peruskoulun suorittamiseen, mikä on\nerittäin tärkeä nuorta syrjäytymiseltä suojaava tekijä.\nNiin, emmä tiiä, oli se sinänsä ton koulun takii hyvä niin pääs sitten amikseen. Ei tarvinnu uudestaan käydä. H6\nMyös aikaisempaa puuttumista koulunkäynnin tukemiseen toivottiin.\nM: Sen oisin viel kysyny, et oisik sä toivonu, et lastensuojelu ois ollu aikasemmin sun elämässä mukana, kun tos kasiluokalla?\nH5: Ehkä joskus sillon ku, joskus seiskalla varmaan, ois ollu ihan hyvä ni\nois päässy nopeemmin. Ois saanu paljo paremmat numerot\nM: Et sä uskot, et jos sillon ois tullu niin se yläaste ois sujunu paremmin?\nH5: No ainaki paremmin\nKuten edellä on todettu, ovat koulunkäyntiongelmat usein syynä nuoren asiakkuuden\nalkamiseen. Oma kokemuksemme on, että loppukeväällä lastensuojeluun tulee paljon\nilmoituksia oppilaista, joilla on runsaasti koulupoissaoloja ja joita uhkaa luokallejäänti.\nKuitenkin silloin on myöhäistä ryhtyä tukemaan nuorta vuosiluokan suorittamisessa.\nKoulunkäyntiongelmiin puuttuminen koetaan usein myös hankalaksi lastensuojelussa.\nLastensuojelussa ajatellaan, että koulun pitäisi tehdä asialle jotain. Koululla taas, että\nasia kuuluu lastensuojeluun. Kuitenkin oikea-aikaisella väliintulolla on merkitystä ja\npelkästään, että ”sossu” osallistuu koulupalaveriin, voi olla ensiarvoisen tärkeää koulunkäynnin turvaamiseksi. Tällöin nuorelle välittyy kuva, että hänen tilanteeseen on\npuututtu ja muutoksia koulunkäynnin turvaamiseksi olisi syytä saada aikaan. Toimiva\nyhteistyö koulujen kanssa on tärkeää. Koulujen olisi syytä huomioida, että runsaista\npoissaoloista tulisi tehdä lastensuojeluilmoitus hyvissä ajoin.\nNuoret ovat selkeästi kokeneet lastensuojelun tarjoaman avun hyödyllisimmäksi siinä\nvaiheessa, kun he ovat sitä itse pyytäneet tai hakeneet. Avun kokemus liittyy vahvasti\nitsenäistymiseen sekä myös siihen, että vaikeistakin tilanteista on päästy eteenpäin.\nNo kyllähän se tietysti autto sillee, et äiti sai vähän niinku puhuu siinä ja\nse hillitsi sitä juomista, mut en mä tiedä. Ei se nyt muuten kyllä kauheesti.\nEt sit vast myöhemmin sit, ku kun mä olin 16, mä annoin mun tädin niinku\nsoittaa sinne (lastensuojeluun), ja sit se vast kun mä sain tukihenkilön ja\nsit mä pääsin asuun sinne soluasuntoon niin sit se vasta alko tuntua avulta\n… Kyll se nyt on ollu tosi positiivista, et on mukavii työntekijöitä ja saa\napuu, jos sitä tarttee. H2\nNuoren ja työntekijän välille syntynyt luottamuksellinen suhde, koettiin merkitykselliseksi ja tärkeäksi avuksi. Myös Päkkilä (2008, 173) tuo esille, kuinka nuori itsenäisty-\nmisvaiheessa tarvitsee omaa työntekijää. Samoin Laaksosen (2005, 10) toimittamassa\njälkihuolto-oppaassa suositellaan tätä. On tärkeää, että nuoren elämässä on mukana hänen kuulumisistaan ja itsenäistymisestään kiinnostunut aikuinen.\nLastensuojelun sosiaalityöntekijän arvio nuorten tarvitsemasta ulkopuolisesta avusta\nsekä palveluihin ohjaamisesta, oli koettu hyödyllisenä nuoren elämän kannalta.\n… sillee, et se on oikeesti hyvä, et mä oon käyny tuol psykiatrilla..H1\nTällä hetkellä itsenäisesti asuvat nuoret ovat kokeneet lastensuojelun tärkeimmäksi\navuksi juuri heidän itsenäistymisen tukemisen ja oman asunnon saamisen. Näiden avulla he ovat onnistuneet pääsemään irti vaikeasta perhetilanteesta. Jälkihuollon taloudellinen tuki, on koettu tärkeäksi ja huojentavaksi avuksi.\nAinaki mä oon päässy siitä vaikeesta tilanteesta pois, et se on hyvä, et sehän ois varmaan muuten jatkunu ihan tähän päivään asti. Ja sit mä oon onnistunu itsenäistymään, kun mä sain sen oman asunnon…… Ja sit tietysti\nse jälkihuollon tuki, et on rahallisesti hyvä tilanne, et ei tartte ottaa opintolainaa, et se on tosi huojentava ajatus. Et ku on kuitenki noita ongelmia\nniin sit ei tartte ajatella raha-asioita niin paljoo. H2\nNuorille on merkityksellistä oman itsenäistymisen tukeminen, joka vastauksissa konkretisoitui toiveena omasta asunnosta. Ainoastaan sijoitetut helsinkiläisnuoret ovat oikeutettuja lastensuojelun tukiasuntopalveluihin. Nuorten toiveena on, että avohuollonkin\nasiakkailla olisi mahdollisuus tuettuun asumiseen.\n…et mun mielestä se ois ollu tosi kiva se tukiasuminen. Esimerkiks mä oisin ihan hyvin voinu hyväksyy sen, että joku käy siellä noin. Et oikeesti,\net ois kiva, et sais mahollisuuden semmonenki, joka ei oo ollu lastenkodissa. Et semmosel normaalillaki vois olla mahollisuus.. H1\nOsallistumalla omien suunnitelmien ja päätösten tekemiseen, koetaan ne omiksi, jolla\non lasta tai nuorta voimaannuttava vaikutus. Lastensuojelun asiakasnuorilla saattaa\nusein olla kokemus, että asiat vain tapahtuvat ja elämässä ollaan koko ajan vain ”kohtalon” tai ”onnen” armoilla. Näin ollen kokemus omista vaikutusmahdollisuuksista on\nheille erityisen suuri. Kuulluksi tulemisen kokemukset rohkaisevat nuorta puhumaan\nkokemistaan vaikeista asioista ja hakemaan apua. Hyvin toteutuneesta kuulluksi tulemi-\nsesta voi olla myös terapeuttista apua. Nuori voi oivaltaa käyttäytymisensä syy-seuraussuhteita eikä hän esimerkiksi syytä kaikesta itseään tai ympäristöään. Osallisuuden tärkeimpänä hyötynä voidaankin pitää juuri kokemusta kuulluksi tulemisesta ja vaikuttamisen mahdollisuudesta. Tällöin nuori kokee olevansa muutakin kuin toimenpiteiden\nkohde. (Näsänen & Rautava 1998, 47, Oranen 2008, 16.)\non päässyt oman elämänsä vastuuhenkilöksi. Lastensuojelun rooli on muuttunut pelottavasta, hämmentävästä ja vastentahtoisestakin tahosta, yhteistyöksi nuoren ja työntekijän välillä. Tässä vaiheessa itselleen saatavan avun merkitys on erilainen kuin aiemmin.\nTämä on mielenkiintoista, kun mietitään, kuinka vaikeaksi nuorten tapaaminen joskus\nkoetaan. Ei kuitenkaan tarvita kuin aitoa kiinnostusta ja kuulemisen taitoa. Työskentelyllä tulee olla konkreettisia tavoitteita esimerkiksi koulunkäynnin parantaminen tai\nasunnon saanti. Silloin työskentely koetaan hyödyllisemmäksi.\nPitkään tiiviillä avohuollon- sekä psykiatrisen puolen avulla tuettu nuori, joka itse pyysi\nmahdollisuutta muuttaa perhekotiin koki, että lastensuojelun tarjoama tuki on antanut\nhänen elämälleen vakaan pohjan. Hetki, jolloin nuori kertoi kokemuksestaan, oli tunteikas niin hänelle kuin haastattelijoillekin.\nP:… niin mitä lastensuojelu on sulle antanu?\nH3: Siis niin ku kaiken (purskahtaa itkuun).\n5 NUORTEN ELÄMÄNTARINAT\n5.1 Tarinoiden taustaa\nAineistosta muotoutui kaksi hieman erilaista tarinaa, jotka kuvastavat tämän tutkimuksen nuoria ja heidän kokemuksiaan lastensuojelusta. Jennan tarinassa syy lastensuojeluasiakkaaksi tuloon olivat vanhempien ongelmat, kun taas Jonin tarinassa nuoren oma\noirehdinta johti lastensuojelun avun piiriin. Tutkimukseen osallistuneet vanhimmat täysi-ikäisyyden kynnyksellä olleet nuoret, kykenivät selkeämmin peilaamaan menneisyyttään. He pystyivät pohditummin näkemään lastensuojelun roolin elämässään, joka tulee\nilmi Jennan tarinassa. He myös kykenivät kertomaan lapsuutensa traagisista tapahtumista ja vanhempiensa ongelmista. Huomionarvoista on, että nämä nuoret ovat itse halunneet jatkaa vapaaehtoisesti lastensuojelun jälkihuollossa. Tällöin työskentelysuhteessa\noli jo vahvasti virittynyt positiivinen perusta, tuki, negatiivisen kontrolliaspektin jäädessä taka-alalle.\nJonin tarinassa kuului nuorempien, alaikäisten nuortemme ääni. Heidän asiakkuuttaan\nleimasi kontrollisuhde, joka näkyy heidän suhtautumisessaan lastensuojeluun. Myös\nheidän kehitysvaiheensa oli elämänkaaren siinä vaiheessa, että menneisyyteen peilaaminen ei vielä pohditusti ole eikä tarvitsekaan olla valmista. Jonin tarinasta huokui\nmyös kerronnan niukkuus. Omista elämäntapahtumista ei kerrottu monisanaisesti tai\njotkin vaiheet olivat jopa huonosti muistissa. Tästä syystä Jonin tarina on selkeästi Jennan tarinaa ohuempi ja lyhyempi. Kuitenkin nuorempien haastateltavienkin ääni haastavassa murrosiän vaiheessa ja lastensuojeluasiakkuuden sisältä on arvokas. Kehkeytyisikö heidän mielipiteensä elämän kuluessa positiivisemmaksi, on spekulointia, eikä siis\ntämän tutkimuksen kannalta merkityksellistä. Merkityksellistä on heidän tämänhetkinen\nHuomion arvoista on, että tarinat on koottu yhdistellen eri tarinoista. Jennamme ja Jonimme tarinoista ei ole tunnistettavissa haastateltuja nuoriamme. Myös yksityiskohtia\non muutettu tunnistamisen välttämiseksi. Tarinoissa on käytetty nuorten käyttämiä puhekielen ilmaisuja. Tällä haluamme korostaa nuorten aidon äänen kuulumista.\n5.2 Jennan tarina\nJenna oli perheensä ainoa lapsi ja lapsuudessa hänen perheeseensä kuuluivat äiti ja isä.\nMuistellessaan varhaislapsuuttaan Jennalle tuli mieleen pääosin negatiivisia muistoja.\nJenna muisti olleensa noin nelivuotias, kun perheen isä heitti äidin ja hänet kotoa pihalle. Tilanteen seurauksena he joutuivat turvakotiin. Jenna ei muista turvakotiajalta, että\nolisi tavannut työntekijöitä, ainoastaan olleensa siellä. Turvakotiajan tärkein muisto\nliittyy tyttöön, jonka kanssa Jenna oli tekemisissä myös turvakodin jälkeen ja josta tulikin hänen paras kaverinsa.\nTurvakotijaksoon johtaneiden tapahtumien seurauksena vanhemmat erosivat. Jenna ja\näiti asuivat vähän aikaa muualla ennen muuttoa takaisin Helsinkiin. Avioeron myötä\nJenna ja isä tapasivat toisiaan hyvin harvoin. Isän muutettua Pohjois-Suomeen Jennan\nollessa ala-asteella, Jenna ei ole ollut tekemisissä isänsä kanssa juuri lainkaan. Avioeron\nja Helsinkiin muuton jälkeen Jennan äidin alkoholinkäyttö lisääntyi. Jenna muistaa olleensa alle kouluikäinen, kun heräsi keskellä yötä ja huomasi, että äiti ei ole kotona.\nJenna lähti etsimään äitiä lähibaarista ja muistaa poliisin tuoneen heidät kotiin. Jenna\nuskoo, että tilanteesta meni ilmoitus lastensuojeluun mutta ei muista tavanneensa ketään\nJenna pärjäsi ala-asteella koulussa hyvin. Hänellä oli paljon kavereita ja monia harrastuksia. Koulussa häntä kuitenkin kiusattiin melko paljon. Jennan mukaan kiusaaminen\nliittyi siihen, että hän oli melko hyvä koulussa ja jollakin tavalla erilainen kuin muut.\nKiusaamiseen yritettiin puuttua ja koululla järjestettiin palavereja, joihin osallistuivat\nJenna, äiti, kiusaaja ja hänen vanhempansa, opettaja, rehtori sekä kuraattori. Jennan\nmielestä palavereilla ei kuitenkaan ollut suurta vaikutusta. Kiusaaminen jatkui edelleen.\nJenna tapasi kuraattoria kiusaamisen vuoksi, mutta ei koe siitä olleen hänelle juurikaan\nhyötyä. Kiusaaminen loppui vasta yläasteella Jennan vaihdettua koulua.\nJenna muistaa nolouden tunteen ala-asteella, kun äiti tuli joihinkin koulupalavereihin,\nhaissen viinalta. Kaverit alkoivat haukkua äitiä ensi kertaa juopoksi. Tuolloin Jenna\nkielsi äitinsä ongelman täysin, mutta yläasteella hän ymmärsi, että äidillä on ongelmia\nalkoholin käytön suhteen. Jenna muistaa syyttäneensä itseään äidin juomisesta vaikka\nsamanaikaisesti ymmärsi, ettei se ollut hänen vikansa.\nSe (äiti) tuli niihin koulun joihinki tapaamisiinki kännissä tai ja jos ei kännissä niin ainaki hais viinalle. Sillon se oli kauheen noloo… H7\nJennan ensimmäinen muistikuva lastensuojelusta ajoittui ala-asteen loppupuolelle. Naapuri oli tehnyt heidän perheestään ilmoituksen, kun äiti oli huutanut ja haukkunut Jennaa kovalla äänellä. Ilmoituksen jälkeen he tapasivat lastensuojeluviranomaisia ja äiti\nvakuutteli heille, ettei juo enää ikinä. Lastensuojeluviranomaiset uskoivat äitiä. Jennan\nmukaan tapaaminen kuitenkin vain hillitsi äidin juomista hetkellisesti. Äiti pelkäsi, että\nJenna joutuisi pois kotoa johonkin laitokseen. Jenna olisi toivonut, että heidän perheensä tilannetta olisi seurattu tiiviimmin ja että häntä olisi tavattu ilman äitiä. Jenna uskoo,\nettä omissa tapaamisissa hän olisi voinut vapaammin ja avoimemmin kertoa kodin tilanteesta. Äiti oli kieltänyt häntä puhumasta juomisestaan, koska pelkäsi huostaanottoa.\nJenna muistaa olleensa ala-asteen aikana kaksi kertaa lastensuojelutyöntekijöiden tapaamisessa.\nMut ehkä ois ollu kiva, jos ne ois niinku aina välillä ehkä niinku soittanu\nja kysyny et miten menee. Ja et sit ois niinku selvinny, et äiti on niinku et\nse jatkaa sitä juomista. Et se vähän niinku sit jäi, kun äiti sano, et se ei\nenää juo. Ei sit kukaan ottanu mitään yhteyttä sit enää. H2\nLapsuudestaan Jenna muistaa, että lastensuojeluun liittyi aina vahva pelko. Pelko liittyi\nsiihen, että hän joutuisi muuttamaan pois kotoa, mikäli äidin todellinen alkoholinkäyttö\npaljastuisi. Jennan täti uhkaili usein ottavansa yhteyttä lastensuojeluun, mutta Jenna\nkielsi sen. Jenna yöpyi jonkin verran tätinsä luona, kun äiti joi rankasti. Muuten Jennan\nläheisverkosto oli hyvin pieni.\nNo siis, just toi mun täti, äidin sisko, et se oli aina sillee, et esimerkiks, jos\nvanhemmat joi tosi paljon niin mä välil menin sinne yöks, ettei mun tarttenu kattoo sitä. Mut en mä sit muista, et mun muut sukulaiset ois niinku\nikinä hirveesti sillee ollu tos mukana, kyll ne ties, et mun vanhemmat joi,\nmut ei ne ikinä oikein puuttunut siihen. H2\nÄiti joi edelleen rajusti ja hänellä oli väkivaltainen miesystävä, joka riehui usein heidän\nkotonaan. Miesystävä pahoinpiteli äitiä, mutta Jennan hän jätti rauhaan. Elämä yläasteella jatkui ja Jennalla oli hyvin suuri huoli äidin tilanteesta. Välillä kotona ei ollut tarpeeksi ruokaa, koska äidin rahat menivät juomiseen. Jenna joutui kantamaan vastuuta\nitsestään jo pienestä pitäen. Jenna kertoo tunteneensa itsensä masentuneeksi, eikä oikein\njaksanut liikkua kotoa eikä tavata kavereitaan vaan vahti äitinsä tekemisiä.\nYhdeksännellä luokalla Jenna keskusteli tätinsä kanssa äidin yhä lisääntyneestä juomisesta. Täti oli ehdottomasti sitä mieltä, että nyt on otettava yhteyttä lastensuojeluun.\nJennaa pelotti asia, mutta täti vakuutti, että häntä ei enää oteta huostaan, koska hän on jo\n16-vuotias. Jenna antoi tädilleen luvan olla yhteydessä lastensuojeluun.\nLastensuojelusta oltiin melko nopeasti yhteydessä Jennaan ja hänen äitiinsä. Perheen\nasiakkuus alkoi tiiviinä ja Jenna sai oman sosiaaliohjaajan, Jennan sanoin tukihenkilön,\njota hän ryhtyi tapaamaan säännöllisesti. Jenna oli helpottunut, kun sai jutella jonkun\nkanssa asioistaan. Sosiaalityöntekijä teki lähetteen Jennasta alueen Nuorisoasemalle,\njotta siellä hän pystyisi käymään läpi lapsuuttaan ja nuoruuttaan alkoholistiperheessä.\nJennan omana toiveena oli, että hän pääsisi asumaan omaan asuntoon. Sosiaalityöntekijä ja sosiaaliohjaaja olivat myös sitä mieltä, että Jennan oman itsenäistymisen kannalta\nyksin asuminen voisi olla hyvä ratkaisu. Äiti ei ollut motivoitunut päihdehoitoon. Jennan itsenäistymisen turvaamiseksi kotoa muuttaminen tuntui oikealta ratkaisulta. Äiti\nvastusti aluksi ajatusta Jennan muuttamisesta pois kotoa. Hän ymmärsi kuitenkin sosiaalityöntekijöiden pienellä painostuksella, että Jennan tulevaisuuden kannalta oma asunto\nolisi oikea ratkaisu.\nJenna täytti sosiaaliohjaajan kanssa asuntohakemuksen ja hänelle kerrottiin, että asunnon saaminen kestäisi ainakin puoli vuotta. Kaikkien kummastukseksi Jennalle löytyi\nsoluasunto vain parin kuukauden odottelun jälkeen. Omaan asuntoon muuttaminen jännitti Jennaa hieman. Tietoisuus, että hän pääsee omaan rauhaan, tuntui Jennasta kuitenkin huojentavalta.\nTällä hetkellä Jenna asuu omassa asunnossa ja käy ammattikoulua. Täytettyään 18vuotta, Jenna on siirtynyt omasta halustaan lastensuojelun jälkihuollon asiakkaaksi. Hän\ntapaa edelleen työntekijää Nuorisoasemalla, sosiaaliohjaajaa sekä sosiaalityöntekijäänsä. Muuton jälkeen uutena viranomaistahona Jennan elämään on tullut myös sosiaaliaseman työntekijä, jonka kanssa Jenna hoitaa raha-asioitaan. Omaan asuntoon muuttaminen on ollut Jennan kannalta oikea ratkaisu. Jenna on ollut tyytyväinen, kun työntekijät ovat kannustaneet häntä ja luottaneet hänen kykyihinsä asua yksin. Itse asiassa\nJenna sanoo, että hänen elämänsä on muuttunut paljon parempaan suuntaan. Hän on\nnukkunut paremmin, hän on ollut paljon pirteämpi, hän syö paremmin ja tuntee, että\nvasta nyt pystyy elämään omaa elämäänsä. Jälkihuollon vuoksi Jennaa tuetaan toimeentulotuen avulla. Hänen ei tarvitse ottaa opintolainaa, vaan hän pärjää mukavasti kuukausittaisilla tuloillaan. Äiti juo edelleen ja häntä Jenna tapaa melko säännöllisesti.\nJennan kokemus kuulluksi tulemisesta eroaa melko paljon, kun hän vertaa sitä lapsuudessaan ja nyt nuoruudessaan. Lapsena äiti kielsi puhumasta perheen todellisesta tilanteesta. Koska omia tapaamisia ilman äitiä ei työntekijöiden kanssa ollut, hänen mielipiteensä elämästään ja kodin aidosta tilanteesta jäi huomioimatta. Nuoruusiässä Jenna\nrohkaistui puhumaan tilanteestaan ja haki apua. Tilanne muuttui huomattavasti paremmaksi ja Jenna koki tulleensa kuulluksi ja autetuksi. Jenna koki, että hän saa apua tarvitessaan ja pyytäessään sekä eri auttajatahojen mukana olemisen tärkeänä turvana elämälleen.\nMiettiessään elämäänsä jälkeenpäin Jenna kokee, että hänet olisi pitänyt sijoittaa pois\nkotoa vaikka lapsuudessa se ei tuntunutkaan hyvältä ajatukselta. Jenna myös pohtii, että\njos hän olisi saanut enemmän aitoa tietoa sijoituspaikoista ja päässyt tutustumaan johonkin laitokseen, negatiivinen mielikuva olisi saattanut muuttua. Jennan mielikuvat\nnuorisokodeista ja varsinkin siellä asuvista muista nuorista olivat negatiivisia.\nVarmaan siitä, koska mä en oikeesti halunnu muuttaa pois kotoonta ja mä\noon sitä mieltä et oikeesti, jos jossain on huono kaveripiiri niin se on las-\ntenkodissa. Et koska ne kaikki on siel aivan samanlaisii ja toiset ei ikinä\nTällä hetkellä, 18-vuotiaana Jenna näkee tulevaisuutensa positiivisena ja voi hyvin.\nMiettiessään mitä lastensuojelu on hänen elämälleen merkinnyt, kuvaa hän osuvasti sen\nmuutosta lapsuudesta nuoruuteen seuraavasti:\nH7: Mahdollisuus, ehkä jollain tapaa pelastus ainakin nyt myöhemmin.\nSillon nuorempana ei ainakaan ollu sillon se tuntu painajaiselta.\nM: Painajaisesta on tullut pelastus?\nH7: Niin, niinki vois melkein sanoa\nLastensuojelun avohuollossa on onnistuttu tukemaan Jennaa pääsemään irti vaikeasta\nkotitilanteesta ja kasvamaan pärjääväksi nuoreksi naiseksi. Vaikka lastensuojelun tuki\non aika ajoin ollut Jennan elämässä riittämätöntä, on lastensuojelu muodostanut Jennan\nelämälle vahvan pohjan.\nP:..niin mitä lastensuojelu on sulle antanu?\nH3: Siis niin ku kaiken (purskahtaa itkuun)\nJennan tarinassa tulee esille lastensuojelunuorille tyypillisiä elämäntapahtumia, jotka\novat tuoneet heidät lastensuojelun avun piiriin. Tarinaa voi pitää onnistuneena lastensuojelutyöskentelynä, vaikka aika ajoin Jenna ei olekaan ollut tyytyväinen saamaansa\ntukeen. Toisaalta tämä ulottuvuus on aina läsnä lastensuojelutyössä. Vaikeistakin hetkistä voidaan päästä eteenpäin ja lopputulos ratkaisee.\n5.3 Jonin tarina\nJoni syntyi perheen vanhemmaksi lapseksi ja hänellä oli kaksi pienempää siskoa. Jonin\nlapsuudessa äiti ja isä olivat vielä yhdessä. Joni kuvaili lapsuuttaan vähäsanaisesti, ihan\ntavalliseksi, mutta mukavaksi ajaksi. Mahdollisista vanhempien ongelmista Joni ei maininnut mitään. Sisarusten kanssa Jonilla oli hyvät välit, tavanomaisia riitoja lukuun ottamatta. Hänellä oli myös paljon kavereita, jotka olivat hänelle tärkeitä. Erityisen mukavana muistona lapsuudestaan Joni mainitsee yhdessä vietetyn ajan mummon kanssa\nennen pienempien sisarusten syntymää.\n…et mummi oli periaatteess joka päivä meillä se oli semmosta, et aamulla\naina heräs ja mummi oli siellä. Syötiin Viiliksii aamupalaks ja semmosii\nhyvii niin ku muistoja. H2\nAla-aste Jonilla sujui pääsääntöisesti hyvin ja hänellä oli paljon kavereita ja harrastuksia. Vanhemmat erosivat Jonin ollessa ala-asteella. Joni ja pikkusiskot jäivät äidin luokse asumaan ja he muuttivat uudelle alueelle Helsingissä. Eron jälkeen Joni tapasi isäänsä satunnaisesti.\nKuudennella luokalla Jonin koulu alkoi mennä heikommin ja hänen käytöksensä huononi. Hän joutui tappeluihin ja riitatilanteisiin muiden oppilaiden kanssa ja häiriköi tunnilla. Joni ei muista, että ala-asteella olisi ollut varsinaisia koulupalavereja hänen käytöksestään johtuen, vaan rangaistuksena oli jälki-istunto.\nYläasteelle siirryttäessä Jonin kouluongelmat lisääntyivät. Joni häiriköi tunnilla ja lintsasi paljon yhdessä kavereidensa kanssa. Jonin tilanne heikkeni ja uhkana oli, että hän\nsaattaa jäädä luokalleen. Kahdeksannella luokalla lastensuojelu tuli mukaan Jonin elämään ensimmäisen kerran. Koululla järjestettiin yhteistyöneuvottelu, johon kutsuttiin\nmukaan myös sosiaalityöntekijä. Jonin muistikuvat koulupalavereista olivat melko negatiivisia eikä hän itse ollut kovinkaan kiinnostunut osallistumaan.\nP: Millanen olo, muistikuva sulla on niistä palavereista… jaksoitko kuuntelitko?\nH6: Siis kyllähän ne menee vaik sä et jaksaiskaan. Niin kyllähän mä kuulin en mä kuurokaan ole. Mä kuuntelin ne, mut ei mua kiinnostanut.\nPalaverin jälkeen Jonin asiakkuus lastensuojelussa alkoi. Joni tapasi sosiaalityöntekijäänsä yhteisissä palavereissa koululla tai toimistolla äidin kanssa. Omia henkilökohtaisia tapaamisia Jonilla ei sosiaalityöntekijän kanssa alkuun ollut. Lastensuojelun mukaantulosta huolimatta Jonin koulunkäynti sujui yhä huonommin ja lintsailua oli entistä\nenemmän. Äiti oli voimaton Jonin kanssa, koska tämä oli paljon öitä luvatta pois kotoa\nja vuorokausirytmi oli aivan sekaisin. Jonin tilanne kriisiytyi niin pahaksi, että hänet\nsijoitettiin nuorten vastaanottolaitokseen noin kuukauden ajaksi. Joni ei itse ollut tyytyväinen tehtyyn päätökseen. Hän karkasi pitkäksi ajaksi pois kotoa, välttääkseen sijoituksen.\n…mulle sanottiin, että ku sun koulu menee huonosti niin laitetaan sut laitokseen. Ja sit mä lähin kotoota pois, et mä en joutuis sinne ja sit mä olin\nkoko kesän jossain omilla reissuilla. Ja kerran vähän mopon kaa meni…\nhuonosti. Ajoin miten sattuu ja sit poliisit pysäytti, ja mulla ei ollu korttii\nmukana niin sit ne tarkisti koneelta ja mull oli haku päällä ja vei mut sinne. H6\nVastaanottolaitoksessa vietettyyn aikaan Joni ei ollut tyytyväinen. Tiukat säännöt ja\nliikkumisen rajoittaminen eivät Jonia miellyttäneet.\nH4: No no en mä tiedä kun mä en kauheesti tykänny olla siellä\nM: Joo ja halusit kotiin\nH4: Must siel oli ihan hirveet säännöt. Sit mä olin helpottunu kun pääsin\nAinoana positiivisen asiana laitoksessa oloajasta Joni mainitsee muut nuoret.\nH4: Nii no olihan siel kivoi noi muut nuoret mut sitte..\nKuitenkin, negatiivisesta laitoksessa oloajasta huolimatta, Joni koki sen jälkeenpäin\nolleen hyödyksi hänen koulunkäyntinsä kannalta ja sai peruskoulun suoritettua ajallaan.\nSijoituspäätöstä Joni ruotii kuitenkin hyvin suorasanaisesti:\nH6: Ihan perseestä. Ei siinä oo mitään järkee. Siinä ois voinu jotain muutki\nsattuu… mut siis samapa tuo, ainakin nyt menee paremmin.\nSijoituksen jälkeen Jonin asiakkuus lastensuojelussa jatkui. Kotona asumisen turvaamiseksi Joni ryhtyi tapaamaan sosiaaliohjaajaa (tukihenkilö). Joni tapasi sosiaaliohjaajaansa noin joka toinen viikko ja sosiaalityöntekijäänsä tarpeen mukaan. Jonista tehtiin\nmyös lähete nuorisopsykiatriselle poliklinikalle mahdollisen masentuneisuuden tutkimiseksi.\nJonin kokemukset oman mielipiteensä kuulluksi tulemisesta ovat vaihdelleet hyvin paljon työntekijästä riippuen. Joni ei ollut tyytyväinen ensimmäiseen sosiaalityöntekijäänsä\nH6: Heti ku vaihtu sossu niin sitten oli parempi. Se yks ei kuuntele yhtään\nmitään. Se on ihan, kun se ois jossain omissa maailmoissaan ihan bimbo.\nTyöntekijän vaihduttua Joni koki saaneensa äänensä ja mielipiteensä paremmin kuuluville. Hän kuitenkin peräänkuuluttaa, että nuorta pitäisi tavata yksin ilman vanhempia ja\nettä hänen omaa mielipidettään kysyttäisiin.\nH5: Sellanen mukava ja kyselee tai multaki nyt sillee, et ylipäätäsä siltä\nketä siel nyt käy. Ni kyselee siltäki eikä sit vaan jos just käy joitteki vanhempien kaa ni kysele vaan niilt\nJoni on kokenut aika ajoin lastensuojelun melko negatiivisena asiana ja tapaamiset työntekijöiden kanssa ”pakkopullana”. Hän kokee kuitenkin saaneensa tukea koulunkäyntiinsä ja puuttumisen koulunkäyntiongelmiin olleen oikea ratkaisu hänen kannaltaan.\nH5: No vaa, et puuttuu tollasiin jos just ei käy kouluu tai menee muute\nhuonosti ….kyl se auttaa\nH5: Kai se on vähän helpottanu koulunkäyntii ainaki\nTällä hetkellä Joni käy 10-luokkaa ja pyrkii parantamaan yläasteen arvosanojaan, jotta\nseuraavan keväänä pääsisi opiskelemaan haluamalleen linjalle ammattikouluun. Jonin\nasiakkuus lastensuojelussa jatkuu edelleen ja hän on myös aloittanut arviointijakson\nnuorisopsykiatrisella poliklinikalla. Joni odottaa kovasti täysi-ikäistymistään, jolloin\nhänen lastensuojeluasiakkuutensa päättyy. Lastensuojelun negatiivinen pohjavire välittyy Jonista ja tulevaisuutensa toiveena onkin, että saadessaan omia lapsia hän ei olisi\nMä toivon öö, että sitten ku mä oon joskus aikuinen ja saan lapsia ja et\nmun ei tarvii olla tekemisissä sosiaalin kanssa H1\n6 NUORTEN KANSSA TEHTÄVÄN TYÖN KEHITTÄMINEN\nKehittämisehdotuksia ja ongelmakohtia on löydettävissä läpi aineiston ja ne tulevat esille niin tulosten esittelyosiossa kuin tarinoissakin. Nostamme seuraavassa esille tutkimuksen tärkeimmät tulokset ja nuorten kanssa tehtävän lastensuojelutyön kehittämisen\n6.1 Oikeus riittävän tiedon saantiin\nLastensuojelutyötä on kritisoitu työskentelyn hämäryydestä. Asiakkaat eivät aina tiedä\nolevansa asiakkaita, eivätkä sitä mitä asiakkuus tarkoittaa tai mitä heiltä odotetaan. Asiakkuuden aikana ei välttämättä olla tietoisia, mitä asiaa pyritään muuttamaan ja minkä\nasian parissa työskennellään. (Tulensalo & Muukkonen 2005, 309.)\nTiedon puute lastensuojelusta, sen tarjoamista palveluista ja mahdollisuuksista välittyi\nmyös vahvasti nuorten vastauksista. Nuorilta tiedusteltiin lastensuojelutyön kehittämisehdotuksia sekä millaista heidän mielestään lastensuojelutyön juuri nuorten kanssa tulisi\nolla. Kysymykseen vastaaminen osoittautui hankalaksi, juuri tiedonpuutteen vuoksi.\nKuinka nuorilta voi odottaa kehittämisehdotuksia asiasta, jonka mahdollisuuksista he\neivät ole tietoisia?\nNuoret toivoivatkin saavansa riittävästi tietoa lastensuojelutyöskentelystä ja sen erilaisista auttamisen keinoista. Nuoret eivät myöskään olleet tietoisia, mitä lastensuojelu on\nja sen kuvaileminen koettiin hankalaksi. Sijoitus ja huostaanotto koettiin tai oli koettu\nhyvin pelottavina asioina. Myös niistä toivottiin enemmän konkreettista ja avointa keskustelua.\n…et siit (sijoituksesta) ois sit puhuttu vielä enemmän ja sit niin ku enemmän konkreettisemmin. Et ehkä se tietämättömyys oli suurin, et miks mä\nen halunnu. Et oli niit kauheit ennakkoluuloja sellasii, et se ois oikeestaan\nainoo minkä olis voinu tehä paremmin.. H2\nNuoreen ja hänen tilanteeseensa tutustuminen auttaa purkamaan nuoren vastustusta ja\nennakkoluuloja lastensuojelusta. Lisäksi nuorella voi olla paljon esimerkiksi kavereilta\nsaatua ”tietoa” lastensuojelusta tai vahva pelko, että hänet sijoitetaan heti johonkin laitokseen. Lastensuojelun toiminnasta tulee kertoa nuorelle faktoja sekä käydä läpi syyt\nmiksi nuori on lastensuojelun asiakkaana. Tuomalla esille, kuinka huolissaan nuoren\ntilanteesta ollaan, annetaan nuorelle oikea kuva lastensuojelusta. (Välimäki 2009, 98;\nPäkkilä 2008, 171.)\nKivistö (2006, 62–64) on tutkimuksessaan tullut siihen tulokseen, että sijoitetut nuoret\nolivat tietoisia asiakkuudestaan ja siihen johtaneista syistä. Päätösten yhteydessä asioita\non käyty läpi useastikin. Lisäksi työskentely heidän kanssaan on ollut tiivistä ja he ovat\nhyvin perillä lastensuojeluun johtaneista syistä. Herääkin kysymys, onko pitkään kestävä huostaanotto ja sitä edeltänyt tiivis työskentely vasta mahdollistanut sen, että nuori\non tietoinen omasta lastensuojeluasiakkuudestaan ja siihen johtaneista syistä. Nuorilla\non oikeus heti ensimmäisellä kerralla astuessaan lastensuojelun toimipisteeseen tietää\nmissä hän on, miksi hän on ja mitä seuraavaksi tulee tapahtumaan.\nTiedon puute heijastui myös siinä, että nuorille oli melko epäselvää minkä auttajatahon\nluona he kävivät. Haastattelijoina saimme kysyä ja tarkentaa useaan otteeseen mikä taho\noli kyseessä. Alueen palveluverkoston tuntemus oli suurena etuna haastatteluja tehdessä. Myös työntekijöiden ammattinimikkeet olivat nuorille epäselviä. Ensimmäisessä\nlainauksessa käy ilmi kuinka psykiatrisen puolen työntekijöitä kutsuttiin pääosin psykiatreiksi. Todellisuudessa nuoren omana työntekijänä oli joko psykiatrinen sairaanhoitaja\ntai sosiaalityöntekijä. Hoitavaa lääkäriä eli psykiatria tavattiin harvoin.\n…mun sosiaalityöntekijä laitto mut tota tonne psykiatrille suositteli, et mä\nmeen ja sit se varas mulle ajan sieltä ja mä oon käyny siel mun mielestä\nvarmaan kolme vuotta H1\nM: Ketä työntekijöitä sä tapaat sosiaalityössä?\nH7: Ainaki sosiaali tota ohjaajaa mikä se on... ja sitten sit on siel Itiksessä\non joku, joku sossu sekin on yht sosiaalityöntekijää… sitä mä en oikeestaan pidä ees siitä, must aika turha. Niinku siellä…\nM: Joo… eli siellä missä sä tapaat…\nH7: Itiksessä Tallinnanaukiolla…\nM: Joo siel on monta paikkaa… nuorisoasema... psyka…\nH7: Nuorisopsyka varmaan joo\nM: siinä poliisin talossa\nH7: ei toisessa…\nKitinojan (2005, 167–168) tutkimuksen mukaan, nuoriin kohdistuvista avohuollon tukitoimista psyykenhoitoon ryhmiteltävät tukitoimet ovat yleisimpiä. Kuitenkin nuorten\nmielenterveyshäiriöt ovat vasta kuudenneksi suurin ongelmaryhmä lastensuojelulasten\ntaustalla. Voi olla, että nuoria asiakkaita ohjataan herkemmin erityispalveluiden piiriin,\nkoska lastensuojelun tukitoimet ja resurssit nuorten kanssa tehtävään työhön ovat riittämättömiä.\nOmaa sosiaaliohjaajaa kutsuttiin pääsääntöisesti tukihenkilöksi. Lastensuojelussa tukihenkilöllä viitataan virallisesti vapaaehtoisiin aikuisiin, jotka tapaavat lasta tai nuorta\nsäännöllisesti. Tukihenkilö on näin yksi perheen ulkopuolinen turvallinen maallikkoaikuissuhde lapselle. Haastatteluun osallistuneilla nuorilla, ei kuitenkaan kenelläkään ole\nollut virallista tukihenkilöä elämänsä aikana. Nuorten mielikuvissa oman sosiaaliohjaajan kutsuminen tukihenkilöksi tuottaa työskentelysuhteeseen positiivisen ja lämpimän\nsävyn, jossa korostuu lastensuojelun tuen aspekti. Sosiaalityöntekijää kutsuttiin pääsääntöisesti sossuksi ja työskentelysuhteessa korostui enemmän kontrollisuhde, mikä on\nymmärrettävää sosiaalityöntekijän työnkuvan kautta.\nH2: No siis tukihenkilöltähän mä sain niinku aika paljon tukea … mut ei\nse lastensuojelu siinä ollu muuten mukana kun sen tukihenkilön kanssa.\nMut kuitenkin, et must se oli ihan riittävä. Ja kuitenki se tukihenkilö osas\nkans niit paperiasioita ja kaikkee tollasta ja kuitenki pysty puhumaanki,\nmust se oli ihan riittäväki ja sit mä en oo varma, mähän sain jonkun oman\nterapeutin tai jonkun sellasen niin se kai tuli ehkä lastensuojelun kautta.\nMä en oo ihan varma, mä luulisin, et ku mun tukihenkilö sano mulle et\nmun kannattas mennä sinne.\nNuorilla tulee olla oikeus tietää miksi heidän kanssaan työskennellään, oikeus turvaan ja\nsuojeluun. Nuori ei usein pyydä osallisuutta eikä ole aktiivinen, varsinkaan jos hän ei\nole mukana työskentelyssä tietävänä osapuolena. Tietämättömyys synnyttää epävarmuutta ja vetäytymistä. Avoimuutta ja auki puhumista ei voi sosiaalityössä koskaan olla\nliikaa. (Hurtig 2006, 192.)\nTyöntekijän näkökulmasta tiedon välittäminen lastensuojelun toimintatavoista, sen\nmahdollisuuksista ja rajallisuudesta on äärimmäisen tärkeää. Liian usein arjen työskentelyssä pidetään itsestään selvänä sitä mitä lastensuojelu on, jolloin paljon tärkeää tietoa\njätetään kertomatta. Työskentelyn alkuvaiheessa on tärkeää tehdä selväksi lastensuojelun tuen ja kontrollin ristiriita-asetelma. Nuorelle ei saa luoda vääriä mielikuvia, mikä\npainoarvo hänen kuulemiselleen ja mielipiteilleen työskentelytilanteessa laitetaan. Nuoren kuuleminen ja hänen mukaan ottaminen aktiiviseen työskentelyyn ei saa olla ristiriidassa sen tosiasian kanssa, että tilanteen niin vaatiessa, voidaan joutua tekemään päätöksiä vastoin nuoren omaa tahtoa. Tällöin korostuukin juuri tehtyjen päätösten perusteleminen ja auki puhuminen, joista on tarkoin määritelty jo lastensuojelulaissa.\nAsiakassuunnitelmaa laadittaessa on hyvä käydä läpi sosiaalityöntekijän ja sosiaaliohjaajan työnkuvien erilaisuudet. Näin nuorelle välittyy aito kuva mitä kukakin työntekijä\nhänen hyväkseen tekee. Tilanne korostuu entisestään jälkihuoltonuorilla, joiden elämään\ntulee uusia työntekijöitä toimeentulotuen hakemisen yhteydessä. Helsingissä lastensuojelun sosiaalityöntekijät eivät tee nuorelle toimeentulotukipäätöksiä, vaan nuoren on\nasioitava normaalin käytännön mukaisesti alueen sosiaaliasemalla. Lastensuojelun asiakkuus ja tapaamiset oman sosiaalityöntekijän ja mahdollisen sosiaaliohjaajan kanssa\njatkuvat, mutta raha-asioiden hoitaminen tapahtuu eri työntekijöiden kanssa. Näin ollen\ntyönjaon selventäminen nuorelle on tärkeää, jotta hän tietää kenen puoleen kääntyä tukea tarvitessaan.\nTutkimuksen nuoret tuottivat myös, että he eivät aina olleet tietoisia siitä minkä palveluiden piiriin sosiaalityöntekijä on heidät ohjannut. On käytävä avointa keskustelua siitä, miksi nuoresta tehdään lähete ja mihin. Näin uskoaksemme sitoutuminen työskentelyyn onnistuisi paremmin. Yhteistyöneuvottelujen sopiminen heti työskentelyn alussa\nselkeyttää tilannetta nuorelle. Tutun työntekijän mukanaolo uudessa toimipaikassa, uusien työntekijöiden kanssa, luo nuorelle turvaa. Lastensuojelussa tuttu termi ”saattaen\nvaihdettava” tulisi olla vakiintunut työtapa.\n6.2 Kuule nuorta\nNuorten mielipiteitä kuulleina ja heidän kanssaan työskennelleinä, haluamme korostaa\nmeidän yksittäisten työntekijöiden vastuuta nuorten kuulluksi tulemisessa ja osallisuuden edistämisessä. Nuoren kuulemisella ja osallistamisella emme kuitenkaan tarkoita\nsitä, että nuori sanelisi lastensuojelun prosessia. Työntekijä on aina se, jolla on vastuu\ntyöskentelyprosessista sekä nuoren kuulemisen toteutumisesta.\nNuorten tiedon tavoittaminen, ymmärtäminen ja hyödyntäminen liittyvät aina vahvasti\nammattilaisten auttamispyrkimykseen. Työntekijän tulee nähdä, että mahdollisuus kertoa omista asioistaan voi olla nuorelle tärkeä kokemus silloinkin, kun kertominen ei\ntuota olosuhteisiin näkyvää muutosta. Vaikeiden asioiden sanottaminen ja jakaminen,\nkokemus turvallisuudesta ja välittämisestä voivat kantaa merkityksellisesti nuorta\neteenpäin. (Hurtig 2006, 193.)\nKuinka tehdä lastensuojelutyötä niin, että nuoret kokevat olevansa osallisia omassa\nelämässään ja asiakkuudessaan. Ei voida olettaa, että nuoret kertoisivat asioistaan heti\nja, että vuorovaikutus toimisi asiakassuhteen alusta lähtien. Nuorten tapaamisiin tulee\nvarata aikaa useampia kertoja kuin lasten kanssa työskenneltäessä. Nuorten luottamuksen saaminen vie aikaa, joka tulisi tiedostaa heidän kanssaan työskenneltäessä. Lastensuojelu ei myöskään välttämättä ole se helpoin paikka kertoa omista asioistaan.\nNuorten mielestä heidän mielipiteiden kuulemiseen tulisikin panostaa nykyistä yhä\nenemmän. Nuoret kokevat, että heillä on sanottavaa ja oikeus tuoda mielipiteensä julki.\nEt … et otetaan just niinku huomioon niin ku kaikki osapuolet ja sit niinku\nkuunneellaan sitä lastaki, koska silläki on paljo sanottavaa H3\nJos nuorella ei ole aktiivista roolia lastensuojelussa, se voi näyttäytyä hänelle epäselvänä. Työskentelyn tavoitteista ei muodostu selkeää kuvaa. Nuorella tulee olla mahdollisuus olla mukana tuottamassa tietoa elämästään, kokemuksistaan ja odotuksistaan. Nämä ovat osallisuuden edellytyksiä. Nuoren osallisuuden huomioiva työote ei rajoitu vain\ntapaamisiin ja huomioimiseen. Kyse on asenteesta, jossa nuoret nähdään erityisinä. Tärkeää on nähdä lapset ja nuoret toimijoina, ei vain työskentelyn ja arvioinnin kohteina.\n(Hurtig 2006, 179, 192.)\nNuorten omien tapaamisten merkitys korostuu varsinkin, jos nuoren vanhemmilla on\npäihdeproblematiikkaa. Nuorella tulee olla mahdollisuus kertoa rehellisesti perheensä\ntilanteesta ilman vanhempien läsnäoloa. Päihdeperheille tyypillinen salailun problematiikka on nuoren kokemuksen mukaan ollut heidän perheensä työskentelyn esteenä.\nMyös vanhempien vakuuttelu päihteidenkäytön lopettamisesta ei nuoren mielestä ole\nriittävää. Perheen tilannetta tulisi seurata ja pitää yhteyttä, jotta toivottuun muutokseen\n....niin pitäis kans kuunnella niit lapsii yksinään vaikka ne vanhemmat sanois, et ei ne enää juo niin niin no, kuka sitä sit oikeesti uskoo, et sitä pitäis jatkaa, et pidettäis yhteyttä ja niinku seurattais sitä tilannetta...H2\nNuoren toive, että tilannetta seurattaisiin ja lasta kuunneltaisiin yksin, tavoittaa saman\nkritiikin lastensuojelusta, jonka Itäpuisto (2008, 77) nostaa esille. Lastensuojelun toimintamallien voidaan sanoa olevan niin aikuislähtöisiä, että ne eivät tarjoa lasten kohtaamiselle ja kuulemiselle sopivia tilanteita. Käytännön asiakastilanteissa lasten sijasta\npaikalla ovat aikuiset ja he kertovat omia näkemyksiään. Näin lastensuojelu muuttuu\nNuorelle yhteydenpito ja tilanteen seuranta edustavat aitoa välittämistä. Nuorelle on\nmerkityksellistä tietoa, että hän voi aina olla yhteydessä lastensuojeluun ja että häntä\nhalutaan tavata, vaikka hän ei olisi tullutkaan tapaamisiin. (Välimäki 2009, 104; Päkkilä\nNuorten tapaaminen yksin on tärkeää. Tämä välittää nuorelle selkeän viestin, että hän\non tärkeä ja juuri hänen mielipiteitään halutaan kuulla. Nuoret ovat kokeneet elämässään paljon ikäviä asioita ja joutuneet pettymään useasti. Nuoren tulisi lastensuojelussa\nsaada vahvistusta, että hän on oman elämänsä asiantuntija ja hänellä on oikeus apuun ja\nturvaan. Nuorella itsellään on varmasti omaan tilanteeseensa ratkaisuja ja näkemyksiä\nsiitä miten häntä voitaisiin auttaa. Nuoren kuulemisen tulisi olla todellista yhteistyötä.\nLastensuojelutyössä voitaisiin tämän ajatuksen mukaisesti miettiä myös, mitä nuoren\nkannalta kiinnostavaa sillä voisi olla tarjottavana.\nUsein työntekijöiden huomio saattaa kiinnittyä pelkästään nuoren ja hänen perheensä\nongelmiin ja vaikeuksiin, kuten esimerkiksi päihteiden käyttöön tai masennukseen. Tämän rinnalla tulisi olla tietoista positiivista voimavarakeskustelua, nuoren elämän suojaavien tekijöiden tarkastelua riskitekijöiden rinnalle. Nuoren elämää tulee käsitellä ja\nkuulla kokonaisvaltaisesti ja kartoittaa nuoren elämän hyviä ja kantavia asioita, ei vain\nongelmia. Nuoret toivovat työntekijöiltä ennen kaikkea avoimuutta ja aitoa kuulemista.\n6.3 Kohtaava ja pysyvä työntekijä\nTyöntekijän persoonalla ja suhtautumistavalla nuoreen on suuri merkitys toimivan työskentelysuhteen luomiselle. Avohuollon työntekijän kautta nuori muodostaa ensimmäiset\nmielikuvansa ja kokemuksensa lastensuojelusta. Tutkimuksen nuoret arvostivat työntekijässä muun muassa ystävällisyyttä, helposti lähestyttävyyttä, luotettavuutta, aitoa\nkiinnostusta hänen asioihinsa sekä työntekijän kykyä eläytyä toisen tunteeseen.\nNo semmonen ystävällinen ja helposti lähestyttävä ja semmone, et se niinku oikeesti välittää niist asioista. Et ku sanoo, et joku on pielessä niin sit se\nei oo vaan sillee, et ” joo joo otetaan joskus yhteyttä”. Ja sit ei otetakaan.\nJa, et se on niinku aidosti kiinnostunu niinku siitä asiasta. H2\nAito kohtaaminen antaa nuorelle kokemuksen, että aikuinen on hänestä kiinnostunut\naidosti ihmisenä eikä vain pelkästään hänen suoritustensa ja saavutustensa perusteella.\nKannustaminen, tukeminen, ohjaaminen ja ymmärtäminen ovat aidon kohtaamisen elementtejä. Aito kohtaaminen ei tarkoita, että hyväksytään kaikki nuoren teot. Aidossa\nkohtaamisessa aikuisen vastuulla on myös rajojen asettajan rooli. Nuoren toimiessa väärin, hänelle on annettava rehellistä palautetta rakentavassa hengessä, joka ei kuitenkaan\naina ole aikuisellekaan helppoa. (Veivo- Lampinen 2009, 197.) Myös Hotarin (2007,79)\nmukaan nuori odottaa tapaavansa kohtaavan, kuulevan ja läsnä olevan työntekijän, jonka kanssa voi avoimesti ja luottamuksellisesti etsiä ratkaisuja elämän vaikeuksiin.\nNuoren ja työntekijän kohtaamisissa ei ole usein kyse suurista tai nopeista muutoksista\nnuoren elämään. Hyvä suhde työntekijään tukee nuorta, kun yritetään estää tilanteen\nhuonontuminen tai vahvistaa nuoren elämäntaitoja. Työntekijältä tämä edellyttää koko-\nnaisvaltaista työskentelyotetta. Myös työntekijän kannustava ote ja että nuorta ei tuomita vaikka hän on toiminut väärin, koettiin tärkeiksi ja asiakassuhdetta edistäviksi piirteiksi.\n..ja on semmonen tsemppaava ja ei sillee niin ku vaik tekis jotain tyhmääkin ni ei heti oo sillee tuomitsemassa. Ei saa ”nyt sust ei oo kyl tulossa mitään” vaan sillee, et joo kaikille joskus sattuu tollasii mokii, ei voi mitään,\net kyl niist selvitään. H7\nNo samalla tasolla juttelee esim. niinku sen asiakkaan kaa tai mikä potilas\nonkaan, ettei oo semmonen ärsyttävä, joka nipottaa ja väittää, et on tehny\nväärin. Se on jokaisen oma päätös mitä on tehny. Sillee niinku on mukava\nja ystävällinen ja sillee. H6\nNuorten kanssa työskennellessä, työntekijän tulee ymmärtää entistä paremmin nuoruuteen liittyvät kehitystehtävät, nuoren suojautumiskeinot ja normaalin nuoruuden häilyvä\nraja. Lapseen verrattuna, nuorella on suuremmat mahdollisuudet itse hakea apua ja toisaalta toimia monella tapaa vaikuttaakseen omaan tilanteeseensa. Liian helposti ajatellaan, että teini-ikäisen tunteet ja käytös johtuvat murrosiästä. Tällöin nuori nähdään vain\nikävaiheensa kautta, eikä huomata hänen yksilöllisiä tuntemuksiaan ja elämäntilannettaan. Itsenäistymisen ja ystäväpiirin korostaminen voi taas johtaa vanhempien merkityksen unohtamiseen. Nuori on aina kuitenkin aikuisten hyväksynnän ja tuen tarpeessa.\n(Itäpuisto 2008, 122; Välimäki 2009, 93.)\nHyväri (2001, 284) on todennut tutkimuksessaan, että ammattilaisen tulee olla aito ja\ntotuudellinen, oma itsensä, eikä kätkeytyä roolinsa taakse. Itsensä tunteva voi olla omana itsenään. Hyvärin lainauksessa kiteytyy hyvin nuorten toive hyvästä työntekijästä.\nHe arvostavat aidon työntekijän, aitoa kohtaamista. Jokainen työntekijä tekee työtään\nomalla persoonallaan, omalla elämänkokemuksellaan ja omalla arvopohjallaan. Nähdä\nja kohdata jokainen nuori arvokkaana yksilönä kuulostaa sosiaalialan ammattilaiselle\nitsestäänselvyydeltä. Tutkimuksen nuorten vastauksista heijastui ikävä kyllä paljon\nmuutakin. Tätä vasten aitoon kohtaamiseen olisi tiedostetusti panostettava entistä\nYleinen ongelma sosiaalityöntekijöiden suuresta vaihtuvuudesta koettiin myös negatiiviseksi ja työskentelysuhdetta heikentäväksi tekijäksi.\nYks juttu mikä niin mua on sillee ärsyttäny lastensuojelussa on ollu se, et\nkun työntekijät on vaihtunu niin paljon, ihan jatkuvalla syötöllä, et ei oo\nniin ku montakohan kertaa mul ois vaihtunu, kolme tai neljä kertaa et nyt\non taas uus työntekijä ja mua niin raivostuttaa se ku saa kertoo aina samoja juttuja uudestaan ja uudestaan... H2\nTyöntekijätilanne avohuollon lastensuojelutyössä on vaikea. Pätevien sosiaalityöntekijöiden saaminen ja työntekijöiden suuri vaihtuvuus aiheuttavat vaikeuksia asiakassuhteiden luomisessa sekä viranomaisyhteistyössä. Nuorten kohdalla olisi tärkeää, että sosiaalityöntekijä olisi pysyvä. Näillä nuorilla voi olla usein takana paljon muutoksia ja\npettymyksiä aikuisiin. Lastensuojelussa tulisi välttää lisäämästä tätä taakkaa ja nuori\ntulisi ”vaihtaa saattaen” sosiaalityöntekijän vaihtuessa, jotta työskentely ei lähtisi aivan\nnollasta. (Tamminen 2008, 16; Välimäki 2009, 107.)\nTämän tutkimuksen perusteella on vahvistunut käsitys, että tarvitaan lisää tietoa kuinka\nnuoret kokevat asemansa ja osallisuutensa lastensuojelun asiakkaina. Lastensuojelussa\nollaan usein tekemisissä nuorten kipeimpien asioiden ja elämänvaiheiden kanssa. Jotta\ntyössä päästään tuloksiin ja uusiin elämänvaiheisiin, on sekä työhön että tutkimukseen\notettava avoimesti asiakkaat mukaan. Nuorten kokemukset työskentelyprosesseista jäävät usein tavoittamatta. Vaatimus nuorta osallistavaan työhön on lastensuojelulaissa.\nSen toteutumista käytännön arkisessa lastensuojelutyössä on tärkeää seurata ja arvioida.\nLastensuojelutyössä nuoret tulee nähdä omana tärkeänä erityisryhmänä. Nuorten kanssa\ntehtävään työhön tulisi panostaa enemmän ja erikoistua siihen olemassa olevilla resursseilla. Nuorilta tulisi kerätä palautetta ja mielipiteitä lastensuojelutyöstä. Näin tavoitettaisiin nuorten kokemukset työskentelyprosessista. On ollut koskettava ja todella opettavainen kokemus kuulla ja tavoittaa nuorten kokemuksia. Haluammekin kiittää tutkimukseemme osallistuneita nuoria.\nAvohuollon lastensuojelutyön tärkein tehtävä on lapsen ja nuoren kotona asumisen turvaaminen. Olisi mielenkiintoista tutkia myös vanhempien kokemuksia perheen saamasta palvelusta. Näin tuotettaisiin tärkeää tietoa työkäytäntöjen kehittämiseksi vanhempien\nnäkökulmasta. Olisi mielenkiintoista verrata vanhemman ja nuoren kokemuksia lastensuojelusta, kuka perheessä on kokenut olevansa asiakas ja kenen tarpeisiin työllä on\nJatkossa olisi mielenkiintoista tutkia myös lastensuojelutyötä tekevien ammattilaisten\nkokemuksia nuorten kanssa työskentelystä. Olisi tärkeää tietää millaisena nuorten kanssa työskentely koetaan. Kuinka työntekijöiden mielestä nuorten kanssa tehtävää työtä\ntulisi kehittää ja millä tavalla resursseja tulisi kohdentaa uudelleen?\nNuorten kokemusten ja kehittämisideoiden saattaminen työntekijöiden tasolle mahdollistaa kehittämistyön liikkeellelähdön. Lastensuojelutyössä yksi tärkeimmistä ammatillisuuden alueista on kyky reflektiivisyyteen. Omaa työtä arvioidaan ja tarpeen mukaan\nsuunnataan uudelleen sekä tieteelliseen että kokemusperäiseen tietoon peilaten. (Satka\nym. 2005, 17.) Opinnäytetyöprosessimme tärkein anti meille on ollut omien arjen työtapojen reflektoiminen. Kuulemalla nuoria ja peilaamalla omaa ammatillista kehittymistä\nvoimme todeta oman asiantuntijuutemme nuorten kanssa toimiessa lisääntyneen. Prosessi on vahvistanut kummankin ammatillisia intressejä. Usko nuorten itsenäisyyttä tukevaan lastensuojelutyöhön on lisääntynyt ja koemme sen entistä tärkeämmäksi.\nOpinnäytetyön tekeminen on ollut henkilökohtainen prosessi kummallekin tutkijalle.\nMieleenpainuvimpia ovat olleet haastattelutilanteet ja niiden nostattamat tunteet. Vaihtamalla roolia työntekijästä tutkijaksi olemme saaneet tarkastella oman työmme tuloksia\naitiopaikalta ja kuulleet sanoja, jotka ilman tätä tutkimusta olisivat jääneet kuulematta.\nAntamalla nuorille mahdollisuuden tulla kuulluksi olemme saaneet palautetta myös\nomasta työstämme, vaikka se ei tutkimuksemme tavoitteena ollutkaan. Haastattelut toivat esille kuinka vähäpätöisenä me työntekijät usein rooliamme asiakkaan elämässä\npidämme. Kuitenkin vuosiakin kestävät asiakasprosessit saattavat olla nuorelle elämän\ntukeva peruspilari. Tukihenkilö- termi, jolla nuoret kauttaaltaan ammattikuntaamme\nkutsuivat, tuntuu entistäkin arvokkaammalta. Mielestämme tuki sisältää lähtökohtaisesti\npositiivisen asetelman, joka parhaimmillaan korostuukin tehdyssä työssämme. Luomalla\nturvallisen asiakassuhteen nuoren kanssa, voi tuen vastaanottaminen olla mahdollista.\nYksittäisen lastensuojelun työntekijän mahdollisuudet vaikuttaa yhteiskunnallisen tason\nongelmiin ovat vähäiset. Kuitenkin omiin työtapoihin ja työn sisältöön on mahdollista\nvaikuttaa hyvinkin paljon, jolla voi olla yksittäisten asiakkaiden elämän kulkuun ratkaiseva merkitys. Työssämme olemme pyrkineet kiinnittämään enemmän huomiota tiedon\nlisäämiseen, panostaneet siihen mitä ja miten kerromme asiakkaillemme lastensuojelutyöstä ja sen tarkoituksesta. Nuorten tapaamisissa olemme tiedostetummin keskittyneet\nkuulemaan heitä entistä paremmin. Asiakassuhteissa, joissa pääpaino on vanhempien\ntapaamisissa, olemme tavanneet lapsia säännöllisesti ja halunneet kuulla myös heidän\nmielipiteitään ja näkemyksiään hänen itsensä ja perheensä tilanteesta. Lastensuojelutyön\ntoteuttajien, erityisesti sosiaalityöntekijöiden ja sosiaaliohjaajien tulisi olla ammattitaitoisia oman alansa asiantuntijoita. Heillä tulisi olla kykyä, halua, osaamista sekä ennen\nkaikkea aikaa lasta osallistavalle sosiaalityölle. Pyrkimyksenä on luoda lapsille tietoisuus, että olemme olemassa häntä varten, mikäli hän kokee tarvitsevansa apua. Lastensuojelutyön ydin, lapsen suojeleminen ja kuuleminen eivät ole mahdollista ilman lapsen\nkohtaamista (Tulensalo & Muukkonen 2005, 306).\nPelkkää positiivista oman työn tutkiminen ei kuitenkaan ole ollut. Olemme kokeneet\nsuurtakin syyllisyyttä siitä kuinka emme tarpeeksi ajoissa ole osanneet, kyenneet tai\nuskaltaneet toimia radikaalimmin nuoren parhaaksi. Kuinka jopa sosiaalityön peruslähtökohta, olla aidosti läsnä ja kysyä nuorelta mitä kuuluu, unohtuu liian usein. Herääkin\nhalu spekuloida asiakkaan kohtaamiseen liittyvien opintojen riittämättömyyttä vai oletetaanko kohtaamisen taitojen olevan sisäsyntyisiä. Koemme, että niin alan opiskeluissa\nkuin arjen työssäkin, asiakkaan kohtaamiseen tulisi kiinnittää entistä enemmän huomiota. Oman työkokemuksemme ja tämän tutkimuksen myötä ammatillisuutemme on kiteytynyt yhä pienempään yksikköön – toisen ihmisen kohtaamiseen. Opinnäytetyömme\nperusteella, aidolla läsnäololla, kuuntelemisella sekä riittävällä tiedon saannilla, voi painajaisesta tulla pelastus.\nAckerman, Robert 1991. Lapsuus lasin varjossa. Lapsi alkoholistiperheessä. Helsinki:\nAula, Maria-Kaisa 2009. Luento. Talentian asiantuntijapäivät 11.3. Helsinki.\nDunderfelt, Tony 1997. Elämänkaaripsykologia: lapsen kasvusta yksilön henkiseen kehitykseen. Porvoo:WSOY.\nErkkilä, Raija 2005. Narratiivinen kokemuksen tutkimus: koettu paikka, tarina ja kuvaus. Teoksessa Perttula, Juha & Latomaa Timo (toim.) Kokemuksen tutkimus. Merkitys - tulkinta - ymmärtäminen. Tartu: Guttenberg AS, 195–\nEskola, Jari & Suoranta, Juha 2008. Johdatus laadulliseen tutkimukseen. Jyväskylä:\nEskonen, Inkeri; Korpinen, Johanna & Raitakari, Suvi 2006. Vallan määrittämät asiantuntijapuhujat; faktaa, selontekoja ja kokemuksia. Teoksessa Forsberg,\nHannele; Ritala-Koskinen, Aino & Törrönen, Maritta (toim.) Lapset ja sosiaalityö. Kohtaamisia, menetelmiä ja tiedon uudelleenarviointia. Jyväskylä: PS-kustannus.\nGranfelt, Riitta 1998. Kertomuksia naisten kodittomuudesta. Suomalaisen Kirjallisuuden seuran tutkimuksia 702. Helsinki: Suomalaisen kirjallisuuden seura.\nHallintolaki 2003/434 6.6.2003. Viitattu 12.10.2009\nHeikkinen, Alpo 2005. Telakalta metsään. Teoksessa Satka, Mirja; KarvinenNiinikoski, Synnöve; Nylund, Marianne & Hoikkala, Susanna (toim.) Sosiaalityön käytäntötutkimus. Helsinki: Palmenia- kustannus, 322–340.\nHeikkinen, Alpo 2007. Nuoret lastensuojelun avohuollossa - palvelujen ja menetelmien\ntarkastelu. Sosiaali- ja terveysministeriön Sosiaalialan kehittämishankkeen\nlastensuojelun kehittämisohjelman raportti. Helsingin kaupungin sosiaalivirasto selvityksiä 2007:1.\nHirsjärvi, Sirkka & Hurme Helena 2000. Tutkimushaastattelu. Teemahaastattelun teoria\nHirsjärvi, Sirkka; Remes, Pirkko & Sajavaara, Paula 2008. Tutki ja kirjoita. Helsinki:\nHotari, Kaisa-Elina 2007. Kuulluksi tuleminen lastensuojelussa nuorten kertomana.\nTampereen yliopisto. Sosiaalipolitiikan ja sosiaalityön laitos. Pro gradututkielma.\nHurtig, Johanna 2006. Lasten tieto sosiaalityön haasteena. Teoksessa Forsberg, Hannele; Ritala-Koskinen, Aino & Törrönen, Maritta (toim.) Lapset ja sosiaalityö. Kohtaamisia, menetelmiä ja tiedon uudelleenarviointia. Jyväskylä:\nHyväri, Susanna 2001. Vallattomuudesta vastuuseen – kokemuksen politiikan sankaritarinoita. Helsinki: Tietosanoma.\nItäpuisto, Maritta 2008. Pullon pohjimmaiset. Lapsi, perhe ja alkoholi. Helsinki: Kirjapaja.\nKarjalainen, Lauri; Forslund-Raivaara, Nina & Pitkonen, Sari 2009. Sosiaaliohjauksen\nkehittäminen lastensuojelussa. Teoksessa Heinonen, Hanna & Metsälä,\nJohanna (toim.) Lastensuojelua kehittämässä. Kokemuksia pääkaupunkiseudulta. SOCCAn ja Heikki Waris-instituutin julkaisusarja nro 19. Helsinki: SOCCA, 115–128.\nKitinoja, Manu 2005. Kujan päässä koulukoti. Tutkimus koulukoteihin sijoitettujen lasten lastensuojeluasiakkuudesta ja kouluhistoriasta. Helsinki: Stakes.\nKivistö, Jaana 2006. ”Missä mää olisin muuten?” Nuorten kokemukset lastensuojelusta\nja muista viranomaispalveluista. Turun yliopisto. Sosiaalipolitiikan laitos.\nKumpulainen, Aila 2003. Sosiaalityö Kuusikon kunnissa 2003. Kuusikko-työryhmän\njulkaisusarja 7/2003. Edita Prima.\nKuronen, Marjo; Granfelt, Riitta; Nyqvist, Leo & Petrelius, Päivi (toim.) 2004. Sukupuoli ja sosiaalityö. Sosiaalityön tutkimuksen 3. vuosikirja 2004. Jyväskylä: PS- Kustannus.\nKänkänen, Päivi & Laaksonen, Sari, 2006. Selvitys sijaishuollon ja jälkihuollon\nnykytilasta ja kehittämistarpeista. Lastensuojelun Kehittämisohjelma.\nViitattu 4.10.2009 http://www.sosiaaliportti.fi/fiFI/lastensuojelunkasikirja/tyoprosessi/jalkihuolto/tavoitetila\nLaaksonen, Sari (toim.) 2005. Jälkihuolto-opas. Lastensuojelun Keskusliitto. Sijaishuollon neuvottelukunnan julkaisuja 17. Helsinki: Lastensuojelun keskusliitto\nLaki lapsen huollosta ja tapaamisoikeudesta 1983/361 8.4.1983. Viitattu 12.10.2009\nLastensuojelulaki 1983/683 3.8.1983. Viitattu 12.10.2009\nLastensuojelulaki 2007/417 13.4.2007. Viitattu 12.10.2009\nMyllärniemi, Annina 2006. Huostaanottojen kriteerit pääkaupunkiseudulla. Selvitys\npääkaupunkiseudun lastensuojelun sijoituksista. SOCCAn ja Heikki Waris-instituutin julkaisusarja 7/2006. Helsinki: SOCCA.\nMyllärniemi, Annina 2007. Lastensuojelun perhetyö ammattikäytäntönä. SOCCAn ja\nHeikki Waris-instituutin julkaisusarja nro 15. Helsinki: SOCCA\nNiemelä, Pauli 2003. Elämänvaiheisiin liittyvä turvattomuus. Teoksessa Laitinen, Merja\n& Pohjola, Anneli (toim.) Sosiaalisen vaihtuvat vastuut. Jyväskylä: PSkustannus, 86–102.\nNäsänen, Merja & Rautava, Marie 1998. Koulukotioppilaiden kokemuksia ja näkemyksiä huostaanotosta, sijoituksesta ja koulukotielämästä. Helsinki: Stakes.\nOranen Mikko i.a. Lasten osallisuus. Viitattu 3.10.2009 http://www.sosiaaliportti.fi/fiFI/lastensuojelunkasikirja/hallinto/lapsenosallisuus\nOranen, Mikko 2008. Mitä mieltä? Mitä mieltä! Lasten osallisuus lastensuojelun kehittämisessä. Sosiaali- ja terveysministeriön Lastensuojelun kehittämisohjelman osaraportti. Helsinki: Ensi ja turvakotien liitto ry.\nPatronen, Margit 1997. ”Osoita taas elämän tarkoitus” – Sosiaalityön tehtävät syrjäytyneiden ja syrjäytymisuhan alla elävien nuorten auttamiseksi. Teoksessa\nRuoho, Kari & Ihatsu, Markku (toim.) Kasvatuksellisia ja kuntoutuksellisia katsauksia nuorten syrjäytymiseen. NUORAn julkaisuja nro 4. Helsinki: Nykypaino Oy, 199–208.\nPulma, Panu 2004. Lastensuojelun kehityslinjoja. Teoksessa Puonti, Annamaija; Saarnio, Tuula & Hujala, Anne (toim.) Lastensuojelu tänään. Helsinki: Tammi,\nPäkkilä, Hanna 2008. Lähtökohtana lapsen etu ja lapsilähtöisyys. Teoksessa Huotari,\nKari & Hurtig, Johanna (toim.) Sosiaalityötä monitoroimassa. Helsinki:\nYliopistopaino Oy, 161–174.\nRaitakari, Suvi 2004. Nuoren elämänhallinta: Toivottua arkea ohjeistamalla? Teoksessa\nJokinen, Arja; Huttunen, Laura & Kulmala, Anna (toim.) Puhua vastaan ja\nvaieta. Helsinki: Gaudeamus.\nRäty, Tapio 2004. Oikeusturvatekijät lastensuojelussa. Teoksessa Puonti, Annamaija;\nSaarnio, Tuula & Hujala, Anne (toim.) Lastensuojelu tänään. Helsinki:\nRäty, Tapio 2007. Uusi lastensuojelulaki. Helsinki: Edita Prima Oy\nSaarnio, Tuula 2004. Perhetyö lastensuojelutyössä. Teoksessa Puonti, Annamaija; Saarnio, Tuula & Hujala, Anne (toim.) Lastensuojelu tänään. Helsinki: Tammi,\nSatka, Mirja; Karvinen-Niinikoski, Synnöve; Nylund, Marianne & Hoikkala, Susanna\n(toim.) 2005. Sosiaalityön käytäntötutkimus. Helsinki: Palmeniakustannus.\nSuutari, Minna 2002. Nuorten sosiaaliset verkostot palkkatyön marginaalissa. Helsinki:\nTamminen, Anu 2008. Lapsen toiseus ja osallisuus – Kertomus kuuden nuoren kokemuksista lastensuojelun asiakkaana. Helsingin yliopisto. Kasvatustieteen\nlaitos. Pro gradu- tutkielma.\nTaskinen, Sirpa 2007. Lastensuojelulaki (417/2007) Soveltamisopas. Oppaita 65. Helsinki: Sosiaali- ja terveysalan tutkimus- ja kehittämiskeskus.\nTulensalo, Hanna & Muukkonen, Tiina 2005. Lapsikeskeinen tilannearvio ja työprosessi lastensuojelun sosiaalityössä. Teoksessa Satka, Mirja; KarvinenNiinikoski, Synnöve; Nylund, Marianne & Hoikkala, Susanna (toim.) Sosiaalityön käytäntötutkimus. Helsinki: Palmenia- kustannus, 304–321.\nTuomi, Jouni & Sarajärvi, Anneli 2009. Laadullinen tutkimus ja sisällönanalyysi. Helsinki: Tammi.\nUnicef i.a. Mikä on lapsen oikeuksien sopimus? Viitattu 3.10.2009\nVeivo- Lampinen, Lea 2009. Nuoren aito kohtaaminen. Teoksessa Lämsä, Anna- Liisa\n(toim.) Mun on paha olla. Näkökulmia lasten ja nuorten psyykkiseen hyvinvointiin. Jyväskylä: Ps-Kustannus.\nVirtanen, Päivi (toim.) 1999. Verkostoituva asiakastyö. Tampere: Tammer-Paino Oy.\nVälimäki, Sanna 2009. ”Ootsä mun sossu?” – Pohdintoja nuorten kohtaamisesta ja\nnuorten antamasta palautteesta. Teoksessa Heinonen, Hanna & Metsälä,\nJohanna (toim.) Lastensuojelua kehittämässä. Kokemuksia pääkaupunkiseudulta. Helsinki: Yliopistopaino Oy, 91–112.\n1. Nuoren nykytilanne (virittelevä kysymys)\nKerro mitä suun elämään kuuluu tällä hetkellä? (Työ, opiskelu, asuminen)\nMitä sun mielestä on lastensuojelu?\nMillä tavalla lastensuojelu on tällä hetkellä mukana sun elämässä?\n(Työntekijät, yhteydenpito/otto, kuinka usein,)\n2. Elämän- ja Lastensuojelunpolku\nkokoajan rinnalla kulkee\nPiirretään elämänkaari lastensuojelupolun tueksi\n(Elämänkaari jaetaan alle kouluikä, 7-12 v, ylä-aste ja nykyhetki)\n- Ketä teidän perheeseen kuului, sisarukset, syntymät\n- päivähoito, koulut, (merkitään janalle) mitä muistikuvia niistä\n- Millaisena muistat oman ja perheesi lapsuuden ja nuoruuden\n- Mitä lastensuojelu on ollut konkreettisesti? Millaisena olet kokenut\nMuistatko miten lastensuojelu on tullut sun elämään? Millainen on ollut\nsun ensimmäinen kokemus/muistikuva lastensuojelusta? Mitä sitten tapahtui, millaiset kokemukset, tapahtumia, millainen silloin oli perheen tai\nOnko lastensuojelun mukana olo elämässäsi ollut tarpeellista? Olisiko\nasioihin pitänyt puuttua aiemmin, millä tavalla, Koetko että sinä (perheesi) sait apua silloin kun olet sitä tarvinnut. Millaista apua olet saanut?\nMillaista apua olisit tarvinnut? (eri elämänvaiheissa)\nMinkälaisissa tilanteissa olet(ko) tarvinnut apua lastensuojelusta? Onko\napua/tukea ollut helppo pyytää? Oletko aina tiennyt mistä pyytää apua?\nMinkälaisia tukimuotoja olet saanut tai sinulle on tarjottu lastensuojelun\nTukimuotojen läpikäyminen: hyvät kokemukset/huonot, onko sinun mielipidettäsi kuunneltu? Oletko mielestäsi päässyt vaikuttamaan itseäsi koskevissa asioissa?\nKetä työntekijöitä olet tavannut lastensuojelussa, kuinka usein ..., oletko\nvoinut ilmaista omia tunteitasi ja mielipiteitäsi, onko sinun mielipidettäsi\nkuunneltu? Oletko mielestäsi päässyt vaikuttamaan itseäsi koskevissa\n3. Lastensuojelun kehittäminen nuoren mielestä\n- Mitä lastensuojelu on sinulle antanut? / tuonut elämääsi, jos lastensuojelua\nei olisi ollut sun elämässä niin miten se olisi vaikuttanut ...\n- Millaista on (ollut) olla lastensuojelun asiakkaana? Miten koet sen tällä hetkellä?\nonko sinulla tällä hetkellä mahdollisuus ilmaista omia mielipiteitä, pyytää tarvittaessa apua ym.\nMillaista lastensuojelun pitäisi olla? Ja miksi...\nmillainen on hyvä lastensuojelun työntekijä?\nMiten lastensuojelutyötä (nuorten)kanssa mielestäsi voisi / pitäisi kehittää? millaisia asioita/neuvoja omien kokemustesi pohjalta nostaisit esille.\nMiten kuvailisit lastensuojelua kolmella sanalla.\nOlemme kaksi sosiaalialan ylemmän ammattikorkeakoulun opiskelijaa Diakoniaammattikorkeakoulusta Helsingistä. Teemme opinnäytetyönämme tutkimusta\nlastensuojelun avohuollon nuorista. Haluamme selvittää kuinka nuoret itse ovat\nkokeneet asiakkuutensa lastensuojelun avohuollossa. Tutkimuksemme tavoitteena on saada kuuluviin nuorten omia mielipiteitä lastensuojelun palveluista ja\nnäin kehittää avohuollon työtä.\nHaluaisimme haastatella sinua tutkimukseemme. Allekirjoittamalla tämän suostumuksen annat luvan sinulle tehtävään haastatteluun sekä haastattelun pohjalta saadun aineiston käyttöön opinnäytetyössämme. Sinulla on oikeus kieltäytyä\nja vetäytyä tutkimuksesta missä tahansa tutkimuksen vaiheessa ilman, että sillä\non haitallisia vaikutuksia asiakkuuteen tai palvelujen saantiin.\nKäsittelemme tiedot ehdottoman luottamuksellisesti, eikä sinun osuuttasi voida\ntunnistaa lopullisesta työstä. Kerättyä tietoa käytetään ainoastaan opinnäytetyön tekemiseen ja kaikki haastatteluaineisto tuhotaan tutkimuksen valmistuttua.\nNuoren allekirjoitus ja nimenselvennys\nHuoltajan allekirjoitus ja nimenselvennys\nHUMANISTINEN AMMATTIKORKEAKOULU OPINNÄYTETYÖ Kulttuurisensitiivinen kasvatustyö lastensuojelulaitoksessa\nAvohuollon tukitoimina sijoitetut ja huos- taanotetut nuoret Salla Kangasmäki Kokemuksia kuulluksi tulemisesta lastensuojeluprosessissa\nLASTENSUOJELU DIAKONIATYÖSSÄ Diakoniatyöntekijöiden kokemuksia\nKÄYTÄNNÖLLINEN LASTENSUOJELUOPAS MERI-LAPIN ALUEEN PÄIVÄKODEILLE 2016\n”SOSSUT PELASTI MUN HENGEN” NARRATIIVINEN TUTKIMUS LASTENSUOJELUN ASIAKKAIDEN KOKEMUKSISTA\nNUORTEN KOKEMUKSIA HELSINGIN DIAKONISSALAITOKSEN INTENSIIVIHOIDOSTA