Vastarintaa nykyisyydelle - PDF\nDownload "Vastarintaa nykyisyydelle"\n1 Vastarintaa nykyisyydelle Näkökulmia Gilles Deleuzen ajatteluun TEEMU TAIRA & PASI VÄLIAHO (TOIM.)\n2 Vastarintaa nykyisyydelle 1\n4 Vastarintaa nykyisyydelle Näkökulmia Gilles Deleuzen ajatteluun Toimittaneet Teemu Taira & Pasi Väliaho 3\n5 Vuonna 2004 perustettu Eetos on yhdistys, jonka tarkoituksena on ylläpitää, tukea ja edistää monitieteellistä ja kriittistä humanistisen alan toimintaa ja tutkimusta. Eetos-yhdistyksen toiminnallisena lähtökohtana on asettua tieteen, taiteen ja filosofian solmukohtiin. Eetos-julkaisuja & 2015 kirjoittajat Ulkoasu: Patrik Söderlund ISBN (PDF) ISBN (nid.) ISSN\n6 Sisältö Johdanto: Gilles Deleuze vastarintaa nykyisyydelle Teemu Taira & Pasi Väliaho 7 Muutos filosofian asiana Jussi Vähämäki 29 Viivoista koostetut, viivojen lävistämät: Deleuze, kulttuurintutkimus, Magnolia Teemu Taira 53 Mihin pystyy koneellinen ruumis? Koneista, ruumiista ja niiden liitoksista Jussi Parikka 83 Audiovisuaalisen median ja kontrollin neuroestetiikasta Pasi Väliaho 113 Ajattelun polut: malleja isomorfisille suhteille teknologian ja mielen välillä Trond Lundemo 139 Todellisuuden intensiivisyys: Deleuze, Pasolini, Afrikka Jukka Sihvonen 169 Ajan avautuminen paikassa: videoinstallaation kokemuksesta Kari Yli-Annala 199 Haluavat, persoonattomat ja rajattomat ruumiit: Gilles Deleuzen ajattelu ruumiillisuuden ja kuvataiteilijoiden tutkimuksessa Atte Oksanen 223 Skitsoanalyysiä keltanokille Janne Toivoniemi 251 Deleuzen aikana, Deleuzen jälkeen: katsaus kirjallisuuteen Teemu Taira & Pasi Väliaho 267 Kirjoittajat 287 5\n8 Johdanto: Gilles Deleuze vastarintaa nykyisyydelle Teemu Taira & Pasi Väliaho Meiltä ei suinkaan puutu kommunikaatiota, sitä meillä on päinvastoin liikaa; meiltä puuttuu luovuutta. Meiltä puuttuu vastarintaa nykyisyydelle. Gilles Deleuze & Félix Guattari (1993, 112.) Miksi luoda vastarintaa nykyisyydelle? Ranskalaisen filosofin Gilles Deleuzen ( ) mukaan epäajanmukaisuus on yksi ajattelun ennakkoehdoista. Epäajanmukaisuus ei kuitenkaan tarkoita, etteikö ajattelu olisi olennaisesti sidoksissa omaan aikaansa. Tätä vastoin se tarkoittaa, että ajattelun on oltava luovaa. Tämänhetkisen ja jo sanotun toistamisen sijaan ajattelun on avauduttava kohti uutta ja tuntematonta, irrottauduttava sitä rajoittavista kahleista. Ajattelun ajautuessa autioille saarille sen ei tule Robinson Crusoen tavoin pystyttää entistä maailmaansa keksimättä mitään uutta mitä iloa sellaisessa haaksirikossa on? Siksi Deleuze (2002, 15) esitti, että kuka tahansa terve lukija toivoo Perjantain lopulta syövän Robinsonin. Vastarintaa nykyisyydelle: Näkökulmia Gilles Deleuzen ajatteluun -artikkelikokoelman tarkoituksena on avata Deleuzen ajattelua kohti nykyisiä ja tulevia yhteiskunnallisia sekä kulttuurisia ilmiöitä. Tavoitteena ei ole eksplikoida tai eritellä Deleuzen filosofiaa sinänsä. Teos keskittyy siihen, kuinka Deleuzen ajattelu avautuu eri alueille, kuten mediatutkimukseen, politiikan teoriaan, kulttuurintutkimuk- 7\n9 Taira & Väliaho seen ja taiteen tutkimukseen, ja toimii samalla vastarintana niille nykyajan voimille, jotka pyrkivät kontrolloimaan ja rajoittamaan meidän sekä ruumiillista että henkistä elämäämme. Epäajanmukaisuus leimasi myös Deleuzen akateemista elämää. Erottuen sukupolvensa nimekkäistä ajattelijoista Deleuze ei kieltänyt Marxia, ei ollut koskaan Ranskan kommunistisen puolueen jäsen, ei luonut aikansa filosofialle ominaisia opettaja oppilas-suhteita, ei osallistunut École Normale Supérieure iin eikä ollut kirjoituksissaan kiinnostunut Heideggerin filosofiasta. Hänen varhaistuotantonsa liikkuu tietoisesti oman aikansa Hegeliin, Husserliin ja Heideggeriin kietoutuneen ranskalaisfilosofian reunamilla. Alain Badioun luonnehdinnan mukaan Deleuze ei ollut strukturalisti, ei fenomenologi, ei heideggerilainen, ei analyyttisen filosofian lipunkantaja eikä liberaali uushumanisti, mutta ei sen enempää kohdistumaton ja epävakaa kiihkoilija kuin nihilistinen luopujakaan (Badiou 1997, ). Tavanomaisesti Deleuzea lokeroidaankin esimerkiksi materialistiksi, vitalistiksi, konstruktivistiksi, transsendentaaliseksi empiristiksi, mutta mikään yksittäinen leima ei kuvaa hänen työtään erityisen onnistuneesti. Epäajanmukaisuus näkyy myös siinä, että erilaisissa ajanmukaisissa kulttuuriteoreettisissa johdantoteoksissa kuin myös jälkistrukturalismia ja muuta ranskalaista ajattelua koskevissa oppikirjoissa Deleuze joko loistaa poissaolollaan tai mainitaan vain Anti-Oidipuksen toisena kirjoittajana: vuoden 1968 jälkeisen ilmapiirin kiteyttämänä psykoanalyysin kriitikkona ja halun teoreetikkona. Deleuze on kuitenkin paljon muutakin, kuten tämä teos osoittaa ja kuten viime vuosien Deleuze-buumi on jo osoittanut. Deleuze ei halunnut jatkaa oman aikansa filosofista tyyliä, jota hän kutsui nuorten koirien heittäytymiseksi keskiaikaa pahempaan skolastiikkaan. Deleuzelaista eron filosofiaa onkin pidetty ennen kaikkea yrityksenä hylätä Hegel, jota Alexandre Kojève opetti lukuisille pariisilaisälyköille 1930-luvulla. Tässä projektissa Deleuzelle läheisimpiä filosofian historian merkkihenkilöitä oli- 8\n10 Johdanto vat Hume, Nietzsche, Bergson, Spinoza, Leibniz ja Kant. Heistä kaikista hän kirjoitti kirjan. Epäajanmukaisuus muotoutuu siis eräänlaiseksi marginaalisuudeksi, joka Deleuzella kohdistuu ajatukseen siitä, että ammattifilosofit eivät luo eivätkä uudista filosofiaa. Pysyäkseen hengissä ajattelun täytyy liikkua, uudistua. Siksi eräs Deleuzen keskeisistä pyrkimyksistä oli filosofian avaaminen sille vieraille, tuntemattomille ja ulkopuolisille alueille: elokuvaan, maalaustaiteeseen, kirjallisuuteen. Marginaalisuus ei kuitenkaan koskaan ollut Deleuzelle romantisoitua, vastarintaa sinänsä tuottavaa aluetta. Marginaali on uudelleenkoodaukseen sijoittuva suoja tai pyörre. Elämästä ja ajattelusta Deleuze tuskin haluaisi, että hänestä kirjoitetaan kronologisia miniatyyrielämäkertoja, vaan että tämän sijaan hänen nimensä ymmärrettäisiin singulaarisena tapahtumana, joka laskostaa sisäänsä lukuisia eri ääniä ja persoonia. Deleuze nimenomaan karttoi kaikenlaisia biografia ja bibliografia -tyyppisiä kyselyitä ja luokitteluja todeten opettajan elämän olevan vain harvoin kiinnostavaa. Silti muutama sananen hänen elämästään on paikallaan. Deleuze syntyi Pariisissa 18. tammikuuta Hän oli konservatiivisen insinöörin poika ja kuvasi porvarillista perhettään epäkultivoituneeksi. Kuitenkin hän oppi Pariisissa ja 1940-luvun Wall Streetin pörssiromahdusta seuranneen talouskriisin ja sotaan valmistautumisen aikana näkemään maailman poliittisena. Toisen maailmansodan lopulla Deleuze aloitti opintonsa filosofiassa. Sitä hän opiskeli Sorbonnen yliopistossa. Vuoteen 1957 asti hän toimi filosofian opettajana Amiensin, Orléansin ja Pariisin (Louis le Grandin) lyseoissa. Tänä aikana julkaistiin Deleuzen ensimmäinen kirja, David Humen filosofiaa käsittelevä Empirisme et subjectivité (1953). Hän tapasi myös aikansa intellektuaalisen jättiläisen, Michel Foucault n, jonka selvästi marxilaisesti suuntautunutta luentoa Deleuze 9\n11 Taira & Väliaho kävi kuuntelemassa. Kertoman mukaan Deleuze ja Foucault eivät ensimmäisellä tapaamiskerralla oikein tulleet toimeen keskenään. He tapasivat uudelleen vasta vuosia myöhemmin, kun Foucault innostui monien muiden ranskalaisten älykköjen tavoin Deleuzen vuonna 1962 julkaistusta teoksesta Nietzsche et la philosophie (Eribon 1993, 89, 179). Vuonna 1957 Deleuze siirtyi assistentiksi Sorbonneen, opettamaan filosofian historiaa. Vuodet hän työskenteli tutkijana Kansallisessa tiedekeskuksessa (CNRS Centre National de la Recherce Scientifique). Vuosina Deleuze opetti Lyonin yliopistossa. Tämän jälkeen hän palasi jälleen Pariisiin, josta hän ei enää poistunut montaakaan kertaa. Siksi eräänä Deleuzen ominaispiirteenä onkin pidetty sitä, että hän ei, toisin kuin esimerkiksi Foucault, matkustanut paljon. Kansainvälisissä seminaareissa Deleuze kävi vain harvoin eikä hän harrastanut turismiakaan. Vähäinen matkustelu, joka osittain selittyy Deleuzen heikolla terveydellä, on mahdollisesti hidastanut hänen ajattelunsa leviämistä ja omaksumista, mutta sille on olemassa myös filosofinen perustelunsa. Marcel Proustin tavoin Deleuzelle todellista matkailua oli nojatuolissa matkustaminen, todellisuuden näkeminen uusin silmin. Jos ei nyt aivan ihannoimansa Spinozan askeettisuus niin Deleuzen elämää luonnehtikin tavanomaisuus ja ulkoinen tyyneys, arjessa eläminen vaimonsa ja kahden lapsensa (Julien s ja Emilie s. 1964) kanssa. Tavanomaisuus, intensiivinen työskentely ja nojatuolissa matkustaminen olivat eräänlaisia kääntöpuolia luovan filosofian kirjoittamiselle ja intellektuaalisesti äärimmäisen elämän toteuttamiselle. Uskollisena tyylilleen, jossa on vaikea erottaa huumoria, ironiaa ja vakavuutta toisistaan, Deleuze (1995, 11) jopa ehdotti, että hänen elämäntapansa on keino saavuttaa äärimmäisiä vaikutuksia ilman huumeita. Vuonna 1969 Deleuze nimitettiin juuri perustetun Paris VIII (Vincennes) yliopiston filosofian professorin virkaan väiteltyään teoksilla Différence et répétition ja Spinoza et le problème de l expression. Kenties merkittävämpi käänne Deleuzen elämässä oli 10\n12 Johdanto kuitenkin Félix Guattariin ( ) tutustuminen samana vuonna. Tapaamista seurasi yhteistyö tuon poliittisen aktivistin ja alkujaan lacanilaisen psykoanalyytikon kanssa. Yhteistyö ja ystävyys jatkuivat loppuun saakka. Ne tekivät Deleuzesta muun muassa avoimemmin poliittisen filosofin sekä räväköittivät hänen ilmaisuaan. Guattari on kertonut yhteistyön aloittamisen perustuneen keskusteluille, joita värittivät vuoden 1968 tunnelmat. Hän halusi tutustuttaa Deleuzen muihin ihmisiin ja tehdä jotain yhdessä. Tämä onnistuikin aluksi, mutta kun Deleuze ja Guattari aloittivat yhteistyönsä, Deleuze sulki ovet muilta. Guattari muistelee yhteistyön alkua: Kerroin hänelle ideoistani, kuten ryhmäsubjektiivisuudesta, transversaalisuudesta jne. Olin erittäin mielissäni. Hän oli rohkaiseva. Ja sitten hän sanoi: Miksi et kirjoita tuota kaikkea? Kertoakseni totuuden, kirjoittaminen saa minut tuntemaan oloni epämukavaksi. Ihmisille puhuminen, asioista keskusteleminen, se on okei, mutta kirjoittaminen Sitten hän sanoi: Voimme tehdä sen yhdessä. Tovin asia oli minulle epäselvä. Naiivisti ajattelin, että yhdessä täytyy tarkoittaa ystävieni, jengin kanssa. Mutta se ei kestänyt kauan! Pian ymmärsin, että meitä olisi vain kaksi. (Guattari 1995, 30.) Yhdessä kirjoittaminen oli sopusoinnussa Deleuzen ja Guattarin kielikäsityksen kanssa, jonka mukaan yksilöllisiä lausumia ei ole. Kollektiivi on aina läsnä kielessä, jolloin nimet ovat vain asuinsijojen tai tiluksien merkkejä. Kuten Deleuze ja Guattari toteavat yhteistyönsä ensimmäisestä hedelmästään: Kirjoitimme Anti- Oidipusta kaksin. Koska kumpikin meistä oli monta, meitä oli jo melkoinen joukko. (Deleuze & Guattari teoksessa Deleuze 1992, 22.) Deleuzen ja Guattarin suhdetta on kuvattu mestarin ja kisällin tai filosofin ja aktivistin suhteeksi. Erityisesti Ranskassa suhdetta on tulkittu Jekyll & Hyde -tyyppiseksi: Deleuze, varteen- 11\n13 Taira & Väliaho otettava ja perinteisen koulutuksen saanut ammattifilosofi, teki huonon valinnan aloittaessaan yhteistyön Guattarin, opintonsa kesken jättäneen aktivistin kanssa. Kuitenkin Guattarin kokemus politiikasta, epäluottamus psykoanalyysia kohtaan ja kiinnostus kielitieteeseen vaikuttivat merkittävästi Deleuzeen. Myös Guattarin panos teorioiden ja käsitteiden kehittelyssä on keskeinen. Yhteistyön alkaessa Guattari oli jo kehitellyt käsityksiään transversaalisuudesta, ryhmäsubjekteista, halukoneista, Freud Marx-synteesistä, pragmaattisesta kielikäsityksestä, sosiaalisesta ja poliittisesta tiedostamattomasta, mutta hänen oma teoretisointinsa löysi hedelmällisen suhteen Deleuzesta. Ranskan ulkopuolellakin Deleuzen yhteistyötä Guattarin kanssa kuvataan usein murroksena ja joskus yksinkertaistetusti kantilaisen valistusfilosofin (virheellisenä) käänteenä poststrukturalismin apokalyptiseen diskurssiin (ks. esim. Norris 1987, ) tai Guattarin johdattamaan poliittisuuteen (Žižek & Daly 2003, 83). Mistään kaikenkattavasta murroksesta tai poliittisesta käänteestä ei kuitenkaan voida puhua. Tästä kenties näyttävimpänä esimerkkinä on Michael Hardtin teos Gilles Deleuze: An Apprenticeship in Philosophy (1993), jossa osoitetaan Deleuzen varhaistuotannon merkitys myöhemmälle tuotannolle myös filosofian poliittisuuden tasolla. Kyse on pikemminkin jatkumosta kuin murroksesta. Hardt jopa pitää Deleuzen suuruuden keskeisenä tekijänä sitä, että hän ei varhaisten maanalaisten tutkimustensa hiljaisina vuosinaan seurannut samaa linjaa sukupolvensa enemmistön kanssa, vaan kehitti marginaalissa omaa filosofiaansa. Joka tapauksessa Deleuzen ajattelussa murros ja jatkuvuus implikoivat toinen toisensa samalla tavoin kuin elämä on jatkuvaa tasapainoilua kaaoksen ja konsistenssin, järjestyksen välillä. Näin ollen elämän sen enempää kuin historiankaan arvo tai merkitys ei ole kehityksessä kohti jotain julkilausuttua päätepistettä, vaan muutoksessa, tulemisessa, sinänsä. Deleuze on kuitenkin itse antanut vihiä tuotantonsa jonkinasteiselle periodisoinnille ja luokittelulle (Deleuze 1995, 135; Marks 1998, 3 4). Ensimmäinen kausi keskittyy filosofian kerettiläi- 12\n14 Johdanto seen historiaan ja kulminoituu yksittäisten filosofien Hume, Nietzsche, Kant, Bergson, Spinoza ajattelua käsittelevissä teoksissa. Kerettiläistä tuotoksissa on, että filosofian historian nimien ajattelujärjestelmiä ei pyritä analysoimaan niiden tyypillisinä pidettyjen teemojen mukaan, vaan Deleuzen omien sanojen mukaan nämä otetaan takaapäin, jolloin ne muuttuvat uuteen ja tuntemattomaan muotoon. Tämä kausi kulminoituu Deleuzen väitöskirjassa Différence et répétition (1968) sekä Logique du sensissa (1969), joissa aiempi tuotanto määrittyy eron ja singulaarisuuden filosofiaksi. Kyse on metafysiikan perusteiden uudelleen jakamisesta. Deleuzen filosofian omaleimaisuutta korostaakin Michel Foucault n humoristinen luonnehdinta hänen arvioidessaan kahta edellä mainittua kirjaa artikkelissaan Theatrum philosophicum. Foucault päättää artikkelinsa seuraavaan kuvaukseen Deleuzen ajattelusta: Duns Scotus kurkottaa Luxembourgin puiston vartiokopin pyöreästä ikkunasta ja näkee mahtavat viikset; ne ovat Nietzschen, joka on naamioitunut Klossowskiksi. (Foucault teoksessa Eribon 1993, 197.) Toista kautta määrittää yhteistyö Guattarin kanssa. Siinä Marx ja Freud pyritään siirtämään aikansa intellektuaalisen näyttämön keskiöstä oppihistoriaan ylittämällä heidän esittelemät mallinnukset talouden ja psyyken toiminnasta. Suuren julkisuuden saavuttaneessa Anti-Oidipuksessa (1972) kapitalismin immanentti kritiikki sekä halun tuotannon genealogian ja politiikan selvittäminen asettuvat ajattelun keskiöön. Keskeinen väittämä on, että perheeseen ankkuroituvat oidipaaliset suhteet ovat kapitalistisen yhteiskunnan primaarisia halun rajoittajia. Yhteistyön kenties kantavin hedelmä on vuonna 1980 ilmestynyt mammuttimainen Mille Plateaux, joka jo rakenteessaan toistaa Deleuzen ja Guattarin pyrkimystä ajatella ennakoimattomia rihmastollisia kytköksiä hierarkkisten jäsennysten sijaan. Yhdessä nämä kaksi teosta muodostavat kokonaisuuden kapitalismi ja skitsofrenia, joka korostaa sosiaalisen ja poliittisen keskeisyyttä kaikessa olemisessa ja etsii mahdollisuuksia löytää kapitalismille vaihtoehtoisia tuotannon tapoja. Mutta jos Anti-Oidipus teki Deleuzesta ja 13\n15 Taira & Väliaho Guattarista muodikkaita ajattelijoita 1970-luvun alussa, seuraavat teokset eivät Ronald Boguen muistikuvien mukaan saaneet yhtä innostunutta vastaanottoa; pikemminkin niitä pidettiin silloin muodista poistuneen ajattelun tyylin jatkajina (Bogue 1989, 6). Kolmatta kautta johdattaa Deleuzen kiinnostus esteettisiin aihepiireihin, eritoten maalaustaiteeseen ja elokuvaan. Deleuze kirjoitti esimerkiksi kirjan Francis Baconista (1981) ja kaksi elokuvaa käsittelevää teosta. Myös vuonna 1984 kuollut Foucault, joka kutsui Deleuzea ainoaksi filosofiseksi hengeksi Ranskassa, sai kunnianosoituksen Deleuzelta kirjan muodossa: Foucault ilmestyi vuonna Tämä kuvastaa Deleuzen ja Foucault n ystävyyttä. Vaikka nämä kaksi toimivat yhdessä poliittisella rintamalla ja Foucault tuki Deleuzea viranhauissa, he eivät juurikaan tavanneet Foucault n viimeisimpien vuosien aikana. Silti ajattelun yhteneväisyydet eivät voi jäädä keneltäkään heidän teoksiaan lukevalta huomaamatta. Foucault-kirjaa voidaankin pitää kunnianosoituksena ja surutyönä. Siitä Deleuze on todennut seuraavasti: Minun piti tehdä se itseni vuoksi, kunnioituksesta häntä kohtaan, liikuttuneena hänen kuolemansa ja keskeytyneen elämäntyönsä vuoksi. (Deleuze teoksessa Eribon 1993, 310.) Toisena Deleuzelle läheisenä aikalaisfilosofina voidaan pitää Jacques Derridaa. Eri kommentaareissa asiaan on suhtauduttu vaihtelevasti, mutta erityisesti Ronald Bogue on korostanut heidän yhtäläisyyksiään huolimatta Derridan asettumisesta lähemmäksi hermeneuttista filosofian perinnettä (Bogue 1989, ; ks. myös Protevi 2001; Patton & Protevi 2003). Listaa intellektuaalisesti läheisistä aikalaisista voitaisiin jatkaa esimerkiksi Paul Viriliolla, Jean-François Lyotardilla ja Michel Serresillä. Elokuvakirjojen ja Foucault-kirjan myötä kiinnostus Deleuzeen kasvoi uudelleen. Vuonna 1987 Deleuze jäi eläkkeelle, minkä jälkeen hänen elämäänsä sävytti jatkuva sairastelu. Tämä ei kuitenkaan keskeyttänyt tuotteliaan kirjoittajan työn jatkumista. Eläkepäivinä ilmestyivät muun muassa teos Leibnizin filosofiasta (Le pli, 1988) sekä yhdessä Guattarin kanssa kirjoitettu Mitä 14\n16 Johdanto filosofia on? (1991, suom. 1993). Deleuze suunnitteli myös teosta Marxin suuruudesta ( La grandeur de Marx ) samoin kuin kirjaa uudenlaisesta luonnonfilosofiasta yhdessä Guattarin kanssa. Deleuzen tuotannossa luodut käsitteet vaihtuvat ongelma- ja tapauskohtaisesti. Metodina on pyrkimys liikkeeseen, uuden tuottamiseen ajattelulle oikealla tavalla asetettujen ongelmien kautta. Tämä ei kuitenkaan sulje pois ontologista systemaattisuutta ja sen suhteen Deleuzea voidaan kuvata yksiäänisen olemisen ja singulaarisen tapahtumisen filosofiksi. Deleuzen tuotannon lävistävänä punaisena lankana on, että elämän luova energia taittaa läpi jokaisen olevan, kun taas oleva itsessään on viime kädessä erityinen suhteessa muihin oleviin. Mutta uuden luominen implikoi myös unohtamisen, katoamisen, kuoleman. Kuolema on tapahtumana kaikkein erityisin, jäljittelemättömin. Deleuzen elämä päättyi itsemurhaan vuonna Deleuze oli tuolloin sairas. Hän kärsi muun muassa hengitysvaikeuksista. Hän päätti päivänsä hyppäämällä asunnostaan. Tieto tuli monille yllätyksenä, vaikka aiemmin samana vuonna Deleuze oli todennut tuntevansa kuin olisi jo mennyttä. Itsemurha synnytti myös nipun tulkintoja. Sitä pidettiin esimerkiksi uutena osoituksena ranskalaisen älymystön yleisestä dekadenssista ja jopa hulluudesta: olihan Foucault kuollut aikanaan tuntemattomaan tautiin, AIDSiin, ja Althusserin mielenterveydelliset ongelmat vaimonsa kuristamisineen olivat kaikkien älymystön elämää seuraavien tiedossa. Älymystön ajateltiin maksaneen kovan hinnan ajattelun äärimmilleen viemisestä. Deleuzen kuolemaa voidaan tulkita myös toisin. Pikemminkin kuin osoitus dekadenssista, Deleuzen itsemurha on jokseenkin sopusoinnussa hänen kirjoitustensa kanssa. Hänen rakkautensa elämään uskalsi sanoa kyllä kuolemalle. Deleuzen sanoin: Hyvä tai vahva yksilö on se, joka on olemassa niin täydellisesti tai niin intensiivisesti, että hän on saavuttanut ikuisuuden elinaikanaan, niin että kuolemalla, joka on aina ekstensiivinen, aina ulkoinen, on vain vähän merkitystä hänelle. (Deleuze 1988, 41.) 15\n17 Taira & Väliaho Deleuzen kuoleman jälkeen kiinnostus hänen ajatteluaan kohtaan on lisääntynyt nopeasti. On tietysti tavanomaista, että ajattelijan kuoltua hänen antiaan pohditaan tarkemmin. Uskomme, että kyse on muustakin. Esimerkiksi Lacanin, Derridan ja Foucault n ajattelua on ruodittu jo vuosikymmeniä myös Ranskan ulkopuolella, mutta Deleuze ei ole ollut mukana tässä aallossa. Vasta nyt tuntuisi olevan Deleuzen aika, kun hänen ajatuksiaan, teoksiaan ja käsitteitään on sulateltu ja hänen aikalaistensa ajattelua on jo ehditty tarkastelemaan ja käyttämään. Deleuzen ajattelua koskevia julkaisuja on vuoden 1995 jälkeen ilmestynyt luultavasti satoja. Osassa niistä pyritään eksplikoimaan Deleuzen ajattelua pääpiirteissään, osassa suhteessa johonkin tiettyyn opinalaan ja osassa pyritään viemään sitä eteenpäin. Käsillä olevasta teoksesta on löydettävissä kaikkia näitä piirteitä, vaikka painopiste onkin Deleuzen ajattelun käytössä. Lukemisen haasteellisuus Deleuzelle ajattelu ja kirjoittaminen olivat itsessään käytäntöä eivätkä jonkin käytännön teoreettista taustoittamista tai perustelemista. Deleuze pyrki aina kirjoittamaan uutta maata ja uutta kansaa varten. Hän pyrki luomaan uusia käsitteitä, uusia ajattelun kulkuneuvoja, jotka toimisivat vastarintana nykyisyydelle. Deleuzelaisesti ajateltuna kirjoittaminen ei siis ole muodon asettamista aineeseen tai elettyyn kokemukseen eikä henkilökohtaisten muistojen, unelmien ja surujen selostamista. Kirjoittaminen on aina joksikin muuksi tulemista, ja tuleminen on aina kollektiivista. Siksi Deleuzea voidaankin pitää tyypillisenä esimerkkinä vaikeasti kirjoittavasta filosofista, jota lukiessa on helppo sekä turhautua täydellisesti että nauttia ymmärtämättä paljoakaan. Lukijan on hyväksyttävä, että Deleuzen käsitteiden käyttötapojen, suhteiden ja funktioiden opettelu saattaa kestää pitkään. Nykypäivänä tilanne on hieman helpompi, kun joihinkin kommentaareihin on liitetty sanasto. Vaikeudesta on kuitenkin turha 16\n18 Johdanto tehdä ylitsepääsemätöntä estettä, koska vaikeus ei tarkoita epäsystemaattisuutta. Deleuzen filosofia ei olekaan sattumalta vaikeaa. Tyyli oli Deleuzelle paljon enemmän kuin ajatussisältöjen välittämistä. Se on itsessään ajattelua tuottavaa. Tyyliä värittää myös ajatus filosofiasta käsitteiden luomisena filosofin tehtävänä on keksiä uusia käsitteitä, uutta ajattelua ja selvittää, miten kaaoksesta ilmaantuu identifioitavissa olevia asioita, kuten subjekteja ja objekteja. Siksi Deleuzen ilmaisun haasteellisuus on ymmärrettävää. Lisäksi Deleuzea voidaan luonnehtia liikkeen filosofiksi. Maailma on hänen mukaansa jatkuvassa liikkeessä emmekä voi siksi tyytyä ilmaisuun, jonka tarkoituksena on vain representoida valmista ja paikallaan pysyvää maailmaa. Meidän välttämättömänä osanamme on aloittaa aina keskeltä, asioiden välistä. Myös tästä syystä Deleuzea on vaikea lukea: ajattelu on pysäytyskuvien sijaan kuin liikkuva kuva, jonka osasina ajattelemme. Sen osoittaminen kirjoittamalla pakottaa toisinaan mutkikkaaseen ilmaisuun. Liikettä korostaessaan Deleuze on niin visuaalinen kirjoittaja, että toisinaan häntä lukiessa on hyvä piirtää paperille se, mitä ajattelee Deleuzen sanovan, ja vielä parempi, jos on mahdollisuus tehdä siitä animaatio. Deleuzelle oli tavanomaista korostaa, että häntä ja Guattaria voi lukea sinne tänne hyppien, sieltä täältä napsien. Ajatus perustuu siihen, että Deleuze hyväksyi kirjoitustensa käytön: Jos teksti toimii, niin siihen voi kiinnittyä. Jos se ei toimi, on syytä siirtyä toisaalle. Deleuzen lukemisen opastukseksi tämä ei kuitenkaan ole osuvin vaihtoehto. Esimerkiksi Michael Hardt (1993, xvii xxi) on ehdottanut, että Deleuzen lukemiseen auttaa, kun lukee häntä kohteitaan valikoivasti käsittelevänä filosofina sekä yrittää tunnistaa, mitä filosofista ongelmaa ja millaisia käsitteellisiä erimielisyyksiä käsitellään. Lisäksi ainakin hänen varhaisia kirjoituksiaan voidaan lukea jatkuvasti kehittyvänä filosofiana. Mistä sitten aloittaa? Yleinen suositus, jonka mukaan on hyvä aloittaa helpoimmasta, ei välttämättä sovi Deleuzeen, koska helppoutta määrittävät niin voimakkaasti lukijan valmiudet. Täytyy päättää 17\n19 Taira & Väliaho itse, olisiko Spinoza vai Proust, Kafka vai elokuvateoria sopivin aloituspaikka. Deleuzen filosofiaa hankaloittaa myös sille ominainen niin sanottu epäsuora diskurssi. Deleuze pyrkii kääntämään toisen kieltä omalle kielelle, ja toisin päin: Spinoza-Deleuze sanoo, että... Tätä on kritisoitu siitä, että koskaan ei voida tietää, kuka puhuu Deleuze vai Spinoza vai joku muu. Emme tiedä, onko jokin muotoilu Deleuzen kannanotto vai pyrkimys eksplikoida esimerkiksi Spinozan näkemys asiasta. Vastauksena tällaiselle kritiikille voisi olla se, että kieli on väistämättä ja kaikkialla vastuuta pakoileva epäsuora väline. Vaikka puhe on allekirjoitettua, kollektiivi on siinä läsnä. Deleuzen filosofiasta innostuneiden kohdalla tämä on tarkoittanut pikemminkin käytön kuin eksegeesin harjoittamista. Kommentaareja on toki kirjoitettu ja niistä enemmän bibliografisessa esseessä tämän teoksen lopussa. Deleuze ei ollut kiinnostunut filosofien keskusteluista ja väittelyistä kansainvälisissä seminaareissa tai pitojen humalaisten isäntien juustopöydissä. Hänelle sellaiset toimet eivät olleet filosofiaa laisinkaan. Sitä vastoin filosofia on käsitteiden luomista. Tällöin eksegeesin sijasta korostuu käsitteiden käyttö. Silloinkin kun Deleuze on nietzscheläinen tai spinozalainen, hän ei omaksu kuin osan näistä filosofioista. Hänen tyyliinsä kuuluu valikoivuus, ja vieläpä se, että hän vain harvoin lähti kritisoimaan virheellisinä tai hyödyttöminä pitämiään argumentteja. Hän hylkäsi ne ja jatkoi eteenpäin kohti oman filosofiansa kehittelyä. Tästä näkökulmasta Constantin Boundas onkin todennut, että Deleuzea tulisi lukea siten kuin Deleuze itse luki filosofian historiaa. Samaa heijastaa Guattarin toteamus: 18 Edesmenneen suuren ajattelijan ajattelun elossa pitämisen ei toivoisi tapahtuvan eksegeettisen käytännön kautta. Pikemminkin sellainen ajattelu voidaan pitää elossa sen uudistamisella, asettamalla se takaisin toimintaan, avaamalla uudelleen sen kysymistapaa ja säilyttämällä sen epävarmuudet kaikkine riskeineen, jotka se jättää perinnöksi niille, jotka yrittävät. (Guattari, lainaus teoksesta Stivale 1998, 1.)\n20 Johdanto Käsillä olevasta teoksesta Ajattelijan kunnioittaminen hänen käsitteitään käyttämällä on toiminut myös tämän teoksen johtoajatuksena. Tarkoituksena on matkata Deleuzen kanssa, ohjata lukijoita samalle matkalle ja tarjota suuntaviittoja matkan varrelle. Matka voi kohdistua eri tieteenaloihin. Tämän teoksen kirjoittajista löytyy useilla eri aloilla toimivia: elokuva- ja mediatutkimus, kulttuurihistoria, uskontotiede, politiikan tutkimus, sosiaalipsykologia, taiteentutkimus. Lähtökohtana ei ole ollut kirjoittaa oppikirjaa, jonka avulla selitettäisiin, mitä Deleuze ajatteli, ja yritettäisiin määrittää filosofin paikka ja anti erityistieteille. Tässä toteutettu ratkaisu on itsessään deleuzelainen: Deleuze valitsi filosofeilta niitä aspekteja, jotka antoivat potkua hänen omalle projektilleen. Käsillä olevaa teosta voidaan lukea samalla tavalla. Artikkelit eivät esittele Deleuzea kattavasti eikä niistä ole löydettävissä kattavaa kritiikkiä Deleuzen ongelmakohdista. Sen sijaan artikkeleissa on pyritty hyödyntämään Deleuzen filosofian piirteitä, jotka tavalla tai toisella auttavat kirjoittajia muodostamaan ongelmia ja ratkomaan niitä. Tämän teoksen nimi, Vastarintaa nykyisyydelle, on paitsi suora lainaus Deleuzen ja Guattarin viimeisestä yhteisestä kirjasta Mitä filosofia on? myös koko Deleuzen filosofiaa luonnehtiva ilmaisu. Filosofia on luovan ajattelun toimintaa, eräänlaista kokeilemista ja ongelmallistamista, yritystä tulla toiseksi mitä on ja tietää, kuinka ja missä määrin on mahdollista ajatella toisin. Tässä mielessä ajatus vastarinnasta nykyisyydelle ei ole vain jotakin erillistä politiikan aluetta koskeva kannanotto, vaan koko ajattelutyöhön elimellisesti kuuluva ulottuvuus. Vastarinta ei tarkoita yksin barrikadeille nousemista erilaisten asioiden puolesta. Se voi tarkoittaa yksinkertaisesti ajatuskokeiluja, yrityksiä tuoda esiin erilaisissa koosteissa toimivia voimia. Deleuzelainen vastarinta on muotoiltu hieman eri tavoin eri kirjoittajien taholta niin tässä teoksessa kuin kommentaarikirjallisuudessa. Esimerkiksi Philip Goodchild (1996) korostaa ajatus- 19\n21 Taira & Väliaho ta halun vapauttamisesta, joka tapahtuu kollektiivisen toiminnan avulla, lisäämällä konnektioita ja affirmatiivisia suhteita, etsimällä ruumiin voimia kasvattavia suhteita, eikä niinkään jatkuvalla purkamisella ja deterritorialisaatiolla. Paul Patton (2000) puolestaan painottaa Deleuzen ajatusta kriittisestä vapaudesta. Se ei tarkoita ihmisen kykyä toteuttaa esteettömästi henkilökohtaisia intressejään, vaan kykyä muuttua ja tulla joksikin toiseksi. John Marks (1998) esittää, että Deleuze kuului siihen ranskalaisten ajattelijoiden sukupolveen, jota kasvatettiin konventionaalisen filosofian sisäistämiseen, mutta joka keksi uuden tavan tuoda filosofia kosketuksiin tärkeiden sosiaalisten ja poliittisten kysymysten kanssa. Näiden ajatusten perusteella on selvää, että tässäkin teoksessa vastarinta koostuu erilaisista mutta toisiinsa läheisessä suhteessa olevista elementeistä: sekä kontrolloivien voimien ja jähmettyneiden valtasuhteiden tarkastelusta median, taiteen ja kapitalismin konteksteissa että yrityksistä löytää ajattelulle ruumiin voimia lisääviä yhteyksiä. Tällaisina yhteyksinä toimivat esimerkiksi elokuvat, elokuvaohjaajat, kuvataiteilijat, videoinstallaatiot, kirjallisuus ja tietysti kaikkia kirjoittajia yhdistävä Deleuzen ajattelu. Ei ole sattumaa, että useissa tämän teoksen artikkeleissa käsitellään mediaa ja taidetta. Ensinnäkin mediaa voidaan ajatella kontrolliyhteiskunnan keskuksena tai sen voidaan ajatella osoittavan kontrolliyhteiskunnan logiikan, jota Deleuze tarkasteli myöhäistuotannossaan. Hän katsoi, että olemme siirtymässä Foucault n hahmottelemasta ja analysoimasta, ja luvuilla kukoistaneesta kuriyhteiskunnasta kontrolliyhteiskuntaan. Tätä siirtymää luonnehtivat esimerkiksi muutokset kuriyhteiskunnan normalisoinnista jatkuvaan kilpailuun ja myyristä käärmeisiin : tehdasmalliin perustuvasta paikkasidonnaisesta tuotannosta uuden kapitalismin markkinoihin, joissa informaatio- ja valuuttavirtojen liike muodostaa talouden ja siihen sosiaalistamisen paikattoman ytimen. Täten kontrolli on lyhytkestoista ja nopeasti muuttuvaa mutta samalla jatkuvaa ja rajoittamatonta, kun taas kuriyhteiskuntaa määritti pitkäkestoinen epäjatku- 20\n22 Johdanto vuus ja institutionaalisuus. Kuriyhteiskunnassa ihmiset siirtyivät yhdestä suljetusta ja uudelleen aloitettavasta normalisoinnin tilasta toiseen koulusta armeijaan, tehtaasta sairaalaan tai vaikkapa vankilaan mutta kontrolliyhteiskunnassa tilat avautuvat kontrollimekanismien jatkuvan muokkauksen alaisiksi. (Ks. Deleuze 1995, ) Tämän teoksen kannalta keskeistä Deleuzen hahmotelmassa on se, että erityisesti median kanavoimia informaatioverkostoja voidaan pitää suoraan ihmisten ruumiisiin ja aivoihin tunkeutuvana kontrollimekanismina, välittömän kommunikaation jatkuvana kontrollina. Kontrollimekanismien pohdinta muodostaakin erään tämän teoksen keskeisen teeman. Toinen keskeinen teema on taide, joka määrittyen pikemminkin toiminnan kyvyksi tai ominaisuudeksi kuin esimerkiksi maalaamiseen tai kirjoittamiseen rajoittuvaksi pakenee kontrollia. Taide on Deleuzelle vastarinnan paikka jopa siinä määrin, että kriitikot ovat syyttäneet hänen rakentavan sekä taiteilijoista että itsensä kaltaisista luovista ajattelijoista romanttisen vastarinnan airueen, joka halvaannuttaa annetun ja vapauttaa meidät historiasta ja arkipäivän banaaliudesta. Kuitenkin Deleuzen mukaan sekä filosofia että taide ovat eräänlaista vastarintaa: filosofia luomalla käsitteitä uutta maata ja ajattelua varten ja taide pakottamalla meidät tuntemaan (affektit) ja havaitsemaan (perseptit) uusin tavoin. Taiteelle, medialle ja myös mediataiteelle on tyypillistä käsitellä erilaisia rajanylityksiä. Eräänä sellaisena voidaan pitää orgaanisen ja ei-orgaanisen tai ihmisen ja koneen tai subjektin ja objektin oletettujen rajojen pitävyyden kokeilua. Tämä näkyy erityisesti digitaalisen kulttuurin taiteissa ja kyborgikirjallisuudessa, mutta myös perinteisessä maalaustaiteessa, jossa taiteilijat, aistit, värit ja työvälineet sulautuvat toisiinsa. Myös kaikenlaiset subjektikeskeisyyden kyseenalaistukset voidaan ajatella osaksi näitä rajanylityksiä. Meillä onkin tapana aloittaa ajattelumme joistakin valmiiksi oletetuista entiteeteistä ja niiden välisistä suhteista. Deleuze kuitenkin vastustaa ajattelun aloittamista valmiilla arkiajattelun käsitteillä ja erotteluilla ja kehottaa meitä 21\n23 Taira & Väliaho tarkastelemaan niitä suhteita ja prosesseja, joiden efektinä nämä entiteetit muodostuvat. Artikkeli artikkelilta Käsillä olevan teoksen artikkelien aihepiirit sivuavat tavalla tai toisella edellä kuvattuja Deleuzen ajattelun teemoja, jotka käytännössä lomittuvat erottamattomasti toisiinsa. Teoksen alkuosassa on keskiössä Deleuzen yhteiskunnallinen ja poliittinen ajattelu. Sen kantavana voimana on sekä kapitalismin immanentti kritiikki että nyky-yhteiskunnan orastavien ja ominaisten piirteiden tunnistaminen. Artikkelissaan Muutos filosofian asiana Jussi Vähämäki hahmottaa kuvaa Deleuzesta poliittisena filosofina ja nimenomaan vallankumouksen, muutoksen ajattelijana ja sitä koskevan metafysiikan selvittäjänä. Nietzschen tavoin muutos ei ole Deleuzelle historiaa, vaan jonkin uuden luomista. Se on liikettä: tapahtuma, jota määrittää kesto. Vallankumous onkin kaikessa määrittelemättömyydessään ja ilman etujoukkoja tapahtuvassa luonteessaan kapinaa ilman syytä. Muutoksen filosofiaa tarkastellessaan Vähämäki selvittää myös joitakin Deleuzen ajattelun yhteiskuntateoreettisia implikaatioita, erityisesti sitä, miten Deleuzen poliittinen filosofia ja kontrolliyhteiskuntien poliittisten kysymysten muotoilut poikkeavat esimerkiksi Anthony Giddensin ja Niklas Luhmannin sosiologisista ajatuksista, joissa sosiaalista ulossulkemista pidetään myöhäismodernien yhteiskuntien keskeisenä ongelmana. Tässä kiteytyy Deleuzen filosofoinnin suora kytkentä postfordistisen yhteiskunnan keskeisiin kontrollimuotoihin ja niiden vastustamiseen. Muissa teoksen artikkeleissa kontrolliyhteiskunnan teemoja hahmotetaan pitkälti median ja taiteen konteksteissa. Esimerkiksi Teemu Tairan artikkeli Viivoista koostetut, viivojen lävistämät. Deleuze, kulttuurintutkimus, Magnolia esittelee, miten Deleuzen ja Guattarin kirjoituksia käytäntöjen järjestäytymisen kartoittamisista voidaan soveltaa kulttuurintutkimukselliseen elokuvaanalyysiin. Taira pureutuu Paul Thomas Andersonin ohjaamaan 22\n24 Johdanto elokuvaan Magnolia (USA 1999), joka asettaa hänen mukaansa esiin sekä uusia ja kollektiivisia elämisen malleja että eräitä kontrolliyhteiskunnan piirteitä. Taira osoittaa, että Magnolian tapahtumien ja Deleuzen käsitteistön avulla voidaan diagnosoida nykyyhteiskunnan kontrollijärjestelmiä, kuten median tietovisoja, oidipaalisia asetelmia ja yksilöllisyyttä korostavia diskursseja. Kontrolliyhteiskunnan käsite kytkeytyy myös tiiviisti viime kädessä ontologiseen kysymykseen ihmisen ja koneen, orgaanisen ja keinotekoisen välisestä suhteesta. Vaikka Deleuze ei varsinaisesti luonut omaa teknologian filosofiaa, hänen immanenssin filosofiansa tarjoaa mahdollisuuksia ajatella yleensä vastakkaisiksi ja erillisiksi koettuja asioita toisiinsa tosiasiallisesti kietoutuneina ilmiöinä. Jussi Parikan artikkeli Mihin pystyy koneellinen ruumis? Koneista, ruumiista ja niiden liitoksista tarkastelee epäinhimillisiä kohtaamisia ihmisen ja koneen välillä. Ihmisen ja koneen erottaminen onkin ollut modernin ajattelun leimallinen piirre. Parikka selvittää, kuinka ajatus koneellisesta ruumiista, koneen ja ihmisen liitoksista, voi toimia uutta ajattelua luovana kulttuurifilosofisena käsitteenä. Tässä yhteydessä Deleuze asettuu nykyisen kulttuuriteoreettisen keskustelun ytimeen esimerkiksi Donna Harawayn, Paul Virilion ja kyberpunkkirjailija William Gibsonin rinnalle. Pasi Väliahon artikkelissa Audiovisuaalisen median ja kontrollin neuroestetiikasta keskitytään mediaa, yhteiskuntaa ja yksilöitä jäsentäviin sosioteknologisiin muodostelmiin. Väliaho hahmottaa Deleuzen neuroestetiikkaa, jonka puitteissa audiovisuaalisten mediateknologioiden ja aivojen läheinen kytkös tulee esille. Darren Aronofskyn elokuvaa Unelmien sielunmessu (USA 2000) esimerkkinään käyttäen hän argumentoi, että nykyinen mediakontrolli operoi nimenomaan aivojen tuntemisen, haluamisen, ajattelun ja muistin lävitse. Myös Trond Lundemo tutkii artikkelissaan Ajattelun polut: malleja isomorfisille suhteille teknologian ja mielen välillä Deleuzen käsitystä audiovisuaalisen teknologian ja henkisten toimintojen suhteesta. Lundemo kartoittaa audiovisuaalisen il- 23\n25 Taira & Väliaho maisun ja mentaalisten prosessien kytkeytymisten menneisyyttä ja nykypäivää elokuvasta tietokoneeseen kahden elokuvateknisen ilmiön ristiinleikkauksen ja jaetun kuvan kautta suhteuttaen samalla Deleuzen ajattelua niin elokuvateorian perinteeseen kuin viimeaikaisiin käsitteellistyksiin tietokoneympäristöistä ja installaatiotiloista. Väliahon ja Lundemon artikkelit sivuavat läheisesti paitsi teoksen alkupuolen näkemyksiä kontrolliyhteiskunnasta myös loppuosassa kiteytyviä ongelmanasetteluja, joiden kiinnekohtana on Deleuzen estetiikka ja taiteenfilosofia. Deleuzelle taiteessa ei ole kyse harmonisen subjektin kontemplaatiosta taideteoksen edessä eikä hänen estetiikkansa pyri teosten arvottamiseen. Taidekokemuksessa ei Deleuzen mukaan ole kyse arvostelmien tekemisestä, vaan erilaisten voimien valtaan asettumisesta: taide valjastaa voimia ja vie kokijansa mukanaan. Estetiikan ja taiteentutkimuksen tehtävä on tällöin näitä voimia ilmaisevien merkkien eritteleminen ja tutkiminen. Artikkelissaan Todellisuuden intensiivisyys: Deleuze, Pasolini, Afrikka Jukka Sihvonen mallintaa sitä todellisuuden osa-aluetta, johon taide nimenomaisesti liittyy selvittäen Deleuzen ja elokuvaohjaaja Pier Paolo Pasolinin käsityksiä taiteen ja erityisesti elokuvataiteen olemuksesta ja tehtävästä. Sihvosen mukaan taiteen todellisuus on Pasolinin ja Deleuzen avulla tarkasteltuna intensiivistä. Siinä keskeistä on uusien aistimusten ja havaintojen luominen. Tämä kytkeytyy myös kysymykseen elokuvan suhteesta ajatteluun ja mahdollisuuteen kuvittaa sekä kuvitella uusia, ennenkokemattomia maailmoja. Kari Yli-Annalan artikkeli Ajan avautuminen paikassa: videoinstallaation kokemuksesta siirtää näkökulman taiteen kokemukseen ja kokemustilaan. Artikkelissa tarkastellaan videoinstallaatioiden luomia tilallisia ja ajallisia muodostelmia mediatutkija Margaret Morsen ja Deleuzen käsitteiden avulla. Videoinstallaatioiden pystyttämä välitila luo uudenlaisia, eritoten muistiin kytkeytyviä ajallisia koosteita galleriatilassa. Videoinstallaation historian eri vaiheita ja tekijöitä Nam June 24\n26 Johdanto Paikista Eija-Liisa Ahtilaan analysoiden Yli-Annala hahmottaa välitilan kohtaavaa kuka-tahansa-vierailijaa, jonka fysiikka ja psyyke sulautuvat osaksi liikkuvien kuvapintojen sykettä. Atte Oksasen artikkelissa Haluavat, persoonattomat ja rajattomat ruumiit: Gilles Deleuzen ajattelu ruumiillisuuden ja kuvataiteilijoiden tutkimuksessa paneudutaan itse luomisprosessiin. Oksanen analysoi haastattelemiensa kuvataiteilijoiden kokemuksia. Metodisessa kokeilussaan hän pyrkii murtamaan romanttista taiteilijamyyttiä itseään etsivästä ja ilmaisevasta subjektista. Oksanen käsittää taiteilijoiden luomisen tulemisen prosessina, heterogeenisena aineellisten sekä diskursiivisten komponenttien koosteena, jossa itsensä löytämisen sijaan subjektit alkavat virrata niin aistimuksiensa kuin käsitteellistyksiensä tasoilla uusiin suuntiin. Kyse on uusien subjektifikaatioiden, uusien elämisen mahdollisuuksien keksimisestä, siis vastarinnasta nykyisille elämisen malleille. Janne Toivoniemen teksti Skitsoanalyysiä keltanokille keskittyy Oksasen tavoin uusien elämisen mallien rakentamiseen. Siinä ei kuitenkaan pureuduta empiirisiin aineistoihin, vaan johdatetaan lukija Deleuzen ja Guattarin skitsoanalyyttisen asenteen tai elämänfilosofian perusteisiin. Toivoniemi selventää erityisesti Deleuzen ja Guattarin kitkaista suhdetta niin freudilaiseen kuin lacanilaiseen psykoanalyysiin pyrkien asemoimaan Deleuzen mahdollisen käytön akateemisesta maailmasta suoraan arkielämään, ympäristön skitsofrenisoimiseen. Näin kritiikin kohteeksi eivät asetu niinkään psykiatriset ja psykoterapeuttiset käytännöt kuin ympäristön oidipaalisuutta ylläpitävät koneistot yleisesti ja media erityisesti. Teoksen päättää toimittajien kokoama katsaus Deleuzen tuotantoon ja sen käyttöön. Kirjoittajat esittelevät lyhyesti Deleuzen keskeisimmän tuotannon, kertovat suomennetuista Deleuzen kirjoituksista, kokoavat käsityksiään hyvistä Deleuzen ajatteluun johdattavista teksteistä ja selvittävät, millaisten ongelmien muotoiluun ja ratkaisuun Deleuzea on käytetty eri oppialoilla. Katsauksen painopisteenä on englanninkielinen kirjallisuus siksi 25\n27 Taira & Väliaho että se rohkaisisi myös ranskan kieltä taitamattomia tarttumaan Deleuzen ajatteluun ja sovittamaan sitä omien käsillä olevien ongelmien ratkaisemiseen ja erityisesti tulevien ongelmien muotoilemiseen. Kiitokset Käsillä olevan teoksen synty juontaa Turussa keväällä 2002 järjestettyyn Deleuze-kollokvioon Kulttuuriset koosteet ja koneistot näkökulmia Gilles Deleuzen filosofiaan, jota allekirjoittaneiden lisäksi professori Jukka Sihvonen oli järjestämässä Turun yliopiston Mediatutkimuksen ja Uskontotieteen oppiaineiden sekä Kulttuuristen merkitysten välittymisen tutkijakoulun suosiollisella avustuksella. Itse kollokviossa oli alustamassa osa tämän teoksen kirjoittajista sekä Hannu Sivenius ja Tarmo Malmberg, jolta ajatus kollokvion järjestämisestä alkujaan lähti. Kiitokset teoksen saattamisesta julkaistavaksi kuuluu kirjoittajille sekä Kulttuuristen merkitysten välittymisen tutkijakoululle ja sen johtoryhmälle, jonka tuki on ollut korvaamaton niin kollokvion järjestämisessä kuin teoksen julkaisemisessa. 26\n28 Johdanto Kirjallisuus Badiou, Alain Deleuze. La clameur de l Etre. Paris: Hachette. Bogue, Ronald Deleuze and Guattari. London: Routledge. Deleuze, Gilles Spinoza. Practical Philosophy. San Francisco: City Lights. Deleuze, Gilles Autiomaa. Kirjoituksia vuosilta Suom. Jussi Kotkavirta & al. Helsinki: Gaudeamus. Deleuze, Gilles Negotiations New York: Columbia UP. Deleuze, Gilles L île déserte et autres textes. Textes et entretiens Paris: Minuit. Deleuze, Gilles & Guattari, Félix Mitä filosofia on? Suom. Leevi Lehto. Helsinki: Gaudeamus. Eribon, Didier Michel Foucault. Suom. Päivi Järvinen & Pertti Hynynen. Tampere: Vastapaino. Goodchild, Philip Deleuze and Guattari. An Introduction to the Politics of Desire. London: Sage. Guattari, Félix Chaosophy. New York: Semiotext(e). Hardt, Michael Gilles Deleuze. An Apprenticeship in Philosophy. London: UCL Press. Marks, John Gilles Deleuze. Vitalism and Multiplicity. London: Pluto Press. Norris, Christopher Derrida. London: Fontana Press. Patton, Paul Deleuze and the Political. London: Routledge. Patton, Paul & Protevi, John (eds) Between Derrida and Deleuze. London: Continuum. Protevi, John Political Physics. Deleuze, Derrida and the Body Politic. London: Continuum. Stivale, Charles J The Two-Fold Thought of Deleuze and Guattari. Intersections and Animations. New York: The Guilford Press. Žižek, Slavoj & Daly, Glyn Conversations with Žižek. Cambridge: Polity. 27\n30 Muutos filosofian asiana Jussi Vähämäki Luulen, että minä ja Félix Guattari olemme pysyneet marxilaisina, kenties kahdella eri tapaa, mutta olemme molemmat pysyneet. Ongelma on, että emme usko poliittiseen filosofiaan, joka ei keskity kapitalismin ja sen kehityksen analyysiin. Se mikä meitä Marxissa eniten kiinnostaa, on kapitalismin analyysi immanenttina järjestelmänä, joka siirtää jatkuvasti omia rajojaan ja näkee ne aina suuremmassa mittakaavassa, koska Pääoma itse on raja. Gilles Deleuze (1990, 232.) 1 Gilles Deleuze on vallankumouksen ajattelija ja vallankumouksellinen ajattelija. Hänen ajattelunsa ydin on muutos (ransk. devenir, engl. becoming) ja se toimii vain keskellä, välissä, muutoksessa. Mikä luonnehtii vallankumousta? Vastaus on helppo antaa yhdellä sanalla: kesto. Vallankumous ei koskaan ole, vaan se kestää. Se on tapahtuma ajassa. Vallankumoukset saattavat tehdä historiaa, tuottaa tuloksia, päättyä katastrofeihin, mutta ne eivät ole lopputuloksensa, historiansa tai katastrofinsa. Ne eivät palaudu historiallisiin ehtoihinsa, koska ne ovat ihmisten subjektiivisuuden, heidän halujensa ja toiveidensa ilmauksia. Nämä halut ylittävät aina annetun, jo olemassa olevan maailman; ne viittaavat muihin mahdollisiin maailmoihin. Jo Ranskan vallankumouksen 29\n31 Vähämäki ylistäjät ja vastustajat olivat tästä yhtä mieltä. Vallankumoukset muuttavat, ne ovat muutosta. Eikä muutos synny reaktioista tai vastauksista. Sillä ei ole mitään tekemistä keskustelun tai kommunikaation kanssa. Se on luomista vailla esikuvia, aktivismia vailla syytä. Vallankumouksen aikamuoto on epämääräinen, aika, jota ei voida laskea ja jakaa osiin. Epämääräistä aika on siinä mielessä kuin Henri Bergson puhuu ajasta: Aika on sitä, mikä estää, että kaikki on välittömästi annettu. Se hidastaa, tai pikemminkin on hitautta. Ajan on oltava muokkaamista ja luomisen väline, ja ajan olemassaolo todistaa, että olioissa on epämääräisyyttä, aika on juuri tätä epämääräisyyttä. (Bergson 1991, 1333.) Kestona vallankumousta luonnehtivat epämääräiset, vailla tekijää olevat mullistukset ja liikkeet. Vallankumous ei koskaan tapahdu tilassa. Päinvastoin, se vyöryy aina yli tilan rajojen ja rikkoo kaikki hierarkiat. Vallankumous on liikettä. Mistä muutos vallankumouksen kesto, sen pelkkä aika on pantu kokoon, jos kyse ei ole syistä ja seurauksista tilassa, mitattavasta ja paloiteltavasta ajasta, vaan epämääräisestä, mittaamattomasta ajasta? Deleuzelle kesto on multitudo, moneus (multiplicitè). Kuten hän korostaa, kyse ei ole adjektiivista tai ominaisuudesta. Multitudo ei ole kokoonpantu monista, liimattu yhteen erilaista. Se ei koostu yksilöistä. Se ei ole pluralismia. Se ei ole toleranssia, jokaisen konfliktin ja liikkeen poistamista. Moneus on todellinen nimi, joka tekee yhden ja monen välisestä ongelmasta turhan tai typerän ongelman: kyse ei ole enää monien erilaisten organisoimisesta yhteisen asian kautta yhdeksi siten, että jokainen erilainen kykenee mahdollisimman hyvin ilmaisemaan itseään toisia estämättä. Ei tarvita yhteistä nimittäjää, yhteistä kieltä yhteistoiminnan edellytykseksi. Moneus ei ole kiinni yhteisessä asiassa tai määrätyissä merkityksissä. Se löytää yhteisyytensä, ykseytensä, pelkästä muutoksesta. Erot ovat siinä intensiteettejä, eroja voimassa tai ajassa. Jos klassiselle poliittiselle filosofialle luonteenomainen yhden ja monen välinen ongelma on Deleuzelle turha, niin kenties vieläkin 30\n32 Muutos filosofian asiana typerämpi ongelma on ulossulkemisen / mukaan ottamisen moderni ongelma. Moneus ei tee eroa sisällä ja ulkona olevan välillä, siltä puuttuu kokonaan transsendenssi: Kun lauma muodostaa piirin tulen ympärille, jokaisella voi olla naapuri vasemmalla ja oikealla puolellaan muttei ketään takanaan, selkä on paljastettu villille erämaalle. Tämä on skitsopositio: subjekti on aina laidalla, reunalla. (Deleuze 1992, 62.) Subjekti ei ole koskaan sisällä tai ulkona, vaan aina laidalla, aina yksin yhdessä muiden kanssa. Deleuzen ajattelun vastakkaisuus ulossulkemisen ja mukaan ottamisen, inkluusion ja ekskluusion teorioille on tärkeä, sillä sekä poliittinen ajattelumme että politiikkamme ovat kouristuneet yhtäältä tasa-arvon ja yhtäläisten oikeuksien ja toisaalta mukaan ottamisen ja ulossulkemisen teemojen ympärille. Deleuze parantaa näistä kouristuksista: jokainen yksilö, kaikki kappaleet ja kaikki ymmärrys levittäytyvät samalle tasolle ja erottautuvat toisistaan vain yhdistelmiensä nopeuksien mukaan. Tämä immanenssin taso ei tarvitse minkäänlaista teologista tai politologista lisäulottuvuutta, samantekevää viittaako tuo lisäulottuvuus sitten näkyvään (valtio, suvereeni) tai kätkettyyn (jumala, totuus) transsendenttiin. Ulossulkemisen ongelma Toisin kuin Deleuze, nykyinen sosiologinen ja sosiaalipoliittinen ajattelu pitää ulossulkemista keskeisenä teemanaan. Esimerkiksi Niklas Luhmann (1983, ) ja hieman myöhemmin Anthony Giddens (1998) ovat väittäneet, että sosiaalisesta ekskluusiosta on tulossa myöhäismodernien yhteiskuntien keskeinen ongelma. Syrjäytyminen, sivuun jääminen ja vaikeneminen ovat suurimpia yhteiskunnallisia uhkatekijöitä, joita vastaan on taisteltava. Deleuze ei ajattele näin, koska hänelle jokainen yksilö 31\n33 Vähämäki ja kaikki ymmärrys levittäytyvät samalle tasolle. Pikemminkin hän näkee tämän sosiaalipoliittisen syrjäytymisen ehkäisemisen vaaralliseksi. Kuinka se on mahdollista? Maailman globaalistuminen näyttäisi vahvistavan Luhmannin ja Giddensin analyysin paikkansapitävyyden: hökkelikylät, favelat ja banlieut levittäytyvät samanlaisina kaikkialle. Sosiologisten teorioiden hellimä ajatus eri yhteiskunta-alueiden suhteellisesta itsenäisyydestä ja eriytymisestä myös moninkertaistaa ulossulkemisen mahdollisuuksia (yksilön on esimerkiksi vaikea elää kaikissa mahdollisissa sosiaalisissa maailmoissa ), ainakin mikäli nämä teoriat edes osin ovat paikkansapitäviä. Havainnot ovat tärkeitä, mutta eivät sellaisenaan riitä perustelemaan käsitystä, jonka mukaan ulossulkeminen/mukaan ottaminen muodostaisivat nyky-yhteiskuntien tärkeimmän sosiaalisen ja poliittisen kysymyksen. Varsinkin jos ulossulkemisen ongelmaa tarkastellaan suhteessa moderneille yhteiskunnille luonteenomaiseen pyrkimykseen kohti universalismia ja tasa-arvoa sekä yhtäläisiä oikeuksia, jotka muodostavat modernien poliittisten järjestelmien käsitteellisen perustan abstraktissa inhimillisessä elämässä sellaisenaan ja tuon elämän subjektiivisissa oikeuksissa: oikeus selvitä hengissä, oikeus turvallisuuteen. On tietysti totta, että universalismi ei välity sellaisenaan ja sen rinnalla voi esiintyä ekskluusiota, mutta kuinka voidaan perustella, että modernit yhteiskunnat suoranaisesti tuottaisivat ulossulkemista eivätkä vain siedä sitä? Ulossulkeminen viittaa myös negatiiviseen poistamiseen ja eroon pääsemiseen, kun modernit yhteiskunnat ovat pikemminkin pyrkineet mukaan ottamiseen, normalisoimaan epänormaalia tai poikkeavaa. Erityisesti Michel Foucault (1998) on korostanut, että ulossulkemisen muotojen tilalle astuvat modernit vallan tekniikat, jotka perustuvat normalisointiin ja kontrolliin eivätkä niinkään tilalliseen eristämiseen tai sulkemiseen ulos: Foucault a pidetään usein kuriyhteiskuntien teoreetikkona, yhteiskuntien, joissa internointi on tärkein tekniikka (ei vain sairaala ja vankila, vaan koulu, tehdas, kasarmi). 32


Jätesäkki/muovikassi 30 L 100 kpl - Muovi ja Lelu\nJätekassi/muovikassi kantokahvoilla. Sopii esimerkiksi ostoskassiksi, kauppakassiksi tai myymäläkassiksi. Kahiseva valkoinen materiaali.\nElintarvikelaatu, käytetään paljon myös roskapusseina, helppo sulkea solmulla!\nHinta 1 rullalle, jossa on 100 pussia\nLaatu MDPE valkoinen\nKoko 470 x 600 mm\nKassit rullassa 100 kpl\nRullat laatikossa 15 kpl\nJätesäkki/muovikassi 30 L 100 kpl määrä\nTuotetunnus (SKU): 6417131070118 Osasto: Pussit ja kassit


Hallussa koko maa - Destia Oy\nHallussa koko maa\nHelsingin kelikeskus vastaa eteläisestä Suomesta, Oulun kelikeskus pohjoisesta. Seppo Kaarto vastaa kelikeskuspäällikkönä sekä Oulun että Helsingin toiminnoista.\nKun pakkaskeleiksi kääntyvän syksyn ensimmäiset liukkaat kelit huomataan, Destian kelikeskuksissa niistä on huolehdittu jo viikkoja aiemmin. Teidenhoidon talvikausi alkaa jo lokakuun alussa, ja kelikeskusten ympärivuorokautinen päivystys on pitänyt alueurakat ajan tasalla muuttuvista keleistä. Niiden osalta Suomi jakaantuu kahtia Vaasan, Jyväskylän ja Savonlinnan piirtämän linjan paikkeilla.\nDestian kelikeskuspäällikkö Seppo Kaarto kertoo, että laatuvaatimukset ja tienhoitoluokkien kriteerit ovat koko maassa yhtenevät, mutta olosuhteet ja seurannan työkalut ovat erilaiset. Etelässä suolataan teitä runsaasti, pohjoisessa erityisesti lumisateet aiheuttavat kelimuutoksia ja ongelmia.\n– Toisinaan myös vesisateet kylmillä tienpinnoilla pakkaskauden jälkeen luovat haastavia tilanteita. Silloin ei tarvitse niinkään ennakoida suolausta, mutta on tärkeää saada hiekoitukset ajoissa liikkeelle, Kaarto kertoo.\nKelikeskukset tekevät tiivistä yhteistyötä Ilmatieteen laitoksen kanssa. Helsingin kelikeskus jopa työskentelee laitoksen kanssa samoissa tiloissa. Oulusta sinne pidetään yhteyttä puhelimitse, videoneuvotteluilla ja tasaisin tilannepäivityksin. Pohjoisessa kelikameroiden ja tiesääasemien muodostama havaintoverkko on kuitenkin merkittävästi harvempi.\n– Alueurakoissa pidetään silmiä auki, ja niiden työnjohto pitää tiiviisti yhteyttä kelikeskukseen. Jos alueella ei ole kelikameroita, teiden kunto käydään tarkistamassa paikan päällä.\nKaarron mukaan kelikeskuksia auttaa koko maassa uusi, kolmen edellisen vuoden aikana käyttöön otettu tiedonkeruujärjestelmä. Nyt jokainen kunnossapitoajoneuvo lähettää reaaliaikaista tietoa siitä, mitä milläkin alueella ollaan juuri nyt tekemässä.\n– Se on loistava ikkuna kelikeskuksille ja osaltaan mullistanut kelinhallintaa.\nKaarton mukaan suurtenkin datavirtojen aikana – ja osaltaan juuri niiden syystä – kelikeskusten arki on kuin salapoliisin työtä. Ruuduille päivittyy kelikamerakuvia, säädataa, tiesääasemien havaintoja ja tietoa lentoasemien kiitoteistä: mikä tiedoista sisältää sen seuraavan yön suhteen merkittävän johtolangan? Myös satelliittikuvia käytetään paljon. Kaarto huomauttaa, että ne ovat toki kaukana tien pinnasta, mutta juuri pilvisyys määrittää mihin suuntaan teiden lämpötila muuttuu.\n– Kun pilvet väistyvät ja selkenee, ilma jäähtyy ja tienpinta jäätyy. Sen havaitseminen on mahdollista etukäteen vain satelliitin avulla.\nTeksti: Juha-Pekka Honkanen | Kuva: Antti Vettenranta


Säärajoituksia pitkällä putkella? - Konespottaus ja Valokuvaus - FlightForum.fi\nSäärajoituksia pitkällä putkella?\nAloittanut Ismo Nurmi, Toukokuu 19, 2006\nNyt on onnistumisen kokemukset olleet taas hakusessa. Hornettien metsästys meni aika lailla alta lipan ja tässä osasuurennoksessa taitaa näkyä osa syystäkin. Otettu puolenpäivän aikoihin 300mm+1.4x-jatkeella. Jotain ilmassa vai vehkeissä vikaa?\nJotain ilmassa vai vehkeissä vikaa?\nLämpöväreilyä. Talvi tulleessaan korjaa taas tilannetta...\nTuo jos joku on rehellistä lämpöväreilyä. Tuota ei voi välttää lämpiminä kesäpäivinä edes kalleimmilla laitteilla...\nNo, on sitä joskus talvellakin ihan haitaksi asti. Tai ainakin kevättalvella aurinkoisina päivinä...\nMutta noin niinkuin yleensä, se lämpöväreily vähenee jo kummasti loppuiltapäivästä kesälläkin...\nMnjoo, eilen tuo sitten varmaan korostui kun auringossa on tehoa, mutta ilma melko kylmää ja asfaltti tietty hehkui...\nJotenkin on semmoinen tuntuma, ettei filmi kärsinyt näin pahasti tuosta lämpöväreilystä. 200mm mikä on filmijärkkärissä on tietty 100 milliävähemmän kuin nykyinen jööti digin nokalla että tehneekö tuo polttoväli sen ruman tempun. Vai onko kennon erottelukyky sitten emulsiota parempi joka kostautuu näin.\nmontako noin isoa suurennosta teit filmi kuvista\nNäkyy kyllä niin selvästi kokokuvassakin, että osasuurennos on vain havainnollistamisen takia.\nJoskus tuohon väreilyongelmaan auttaa pääsy hieman maanpinnalta ylemmäs kuvaamaan, väreily on pahinta aivan maan/asfaltin pinnassa. Myös vähän tuulisemman kuvauspaikan löytäminen auttaa asiaa. Kuvauspaikan valinta auttaa myös silloin, jos on mahdollista kuvata esim. ruohokentän poikki, eikä esim. platan reunasta koko platan yli. Ja tietysti talvi on tässä suhteessa hyvää aikaa.\nMitä enemmän saat asfalttia linssin ja koneen väliin, sitä enempi väreilyä. Ja kunnon teletsydeemillä sitä asfalttia saa siihen mahtumaan...\nVinkki: kuvaa vain pilvisellä säällä!


Vertailussa Microsoftin ja Logitechin uutuusnäppäimistöt - Teknologia - Helsingin Sanomat\nVertailussa Microsoftin ja Logitechin uutuusnäppäimistöt\nVertailimme kahta uutuusnäppäimistöä. Microsoftin uutuus helpottaa pitkien tekstien kirjoittamista mobiililaitteilla. Logitech auttaa hallitsemaan olohuoneen digiviihdekokemusta.\nMicrosoftin näppäimistö on taitettuna cd-levyn kotelon kokoinen, avattuna lähes täysikokoinen. (KUVA: Microsoft)\nJulkaistu: 26.9.2015 2:00 , Päivitetty: 26.9.2015 22:03\nPuhelimen tai tabletin kosketusnäytöllä kirjoittaminen alkaa tökkiä, jos meneillään on pidempi teksti tai tunneiksi venyvä chat-keskustelu. Täysikokoista näppäimistöä ei kuitenkaan ole hauska rahdata mukana ainakaan puhelimen kanssa.


Kotitekoinen jukurtti – Dare to be lightneer\n23.3.2018 9.4.2018 julkaissut Tuizek\nMinä teen jukurttini aina mummon maitokannuun ja etsin keittiöstä lämpimimmän paikan (esimerkiksi jos tiskikone käy illalla, niin sen lähettyville). Jos haluaa paksua, lohkeavaa jukurttia, voi kokeilla maitojauheen lisäämistä joukkoon. Ainakin lapsuudessani näin tehtiin.\nJukurtti on valmistettu fermentoimalla ja siinä on hyviä maitohappobakteereita. Nuo maitohappobakteerit ovat hyväksi suolistolle ja sitä kautta myös mielelle. Jokainen on varmaan törmännyt väitteeseen jukurtin vaikutuksesta pitkään elämään. Niin tai näin, päätin pitkästä aikaa tehdä jukurttia ja näin ollen myös nauttia siitä itsekin.\nJukurttia voi käyttää hyödyksi myös mm. salaatinkastikkeissa, makeissa leivonnaisissa ja Naan -leivässä. Parhaimmillaan kotitekoinen jukurtti on mielestäni sellaisenaan kera marjojen, rapean myslin ja hunajan.\nOletko muuten miettinyt, mikä on jukurtin oikean kirjoitustapa? Aikaisemmin suositeltiin kirjoittamaan jogurtti tai suomalaisittain jukurtti, mutta nyt myös jugurtti on kelpoa suomen kieltä sanoo kielitohtori.\nTässä ohje vielä pdf-muodossa: jukurtti\nHapattaminen Keho Mieli Ruoka\nElämäniloa etsimässä – musiikki


Sähköposti - Shellit.org\nHaussa paras sähköpostiratkaisu yrityksellesi?\nMeiltä löydät sen varmasti: löydät meiltä supersuositut Microsoft 365 sekä Google Workspace -palvelut, jotka sisältävät myös erinomaisen sähköpostin.\nTarjolla on myös Halon-roskapostisuodatus omaan postipalveluumme sekä Turvaposti-palvelu, joka mahdollistaa luottamuksellisten viestien vaihdon turvallisesti.\nGoogle Workspacesta löydät kaikki, mitä liikkuvaan toimistoosi tarvitset: Gmail-sähköpostin, Google Docs -toimistosovellukset, Google Driven, kalenterin, yhteydenpitosovellukset ja paljon muuta.\nGoogle Workspacen palvelut ovat aina näppärästi mukanasi, sillä kaikki toimii luotettavasti Googlen pilvipalveluissa!\nAlkaen vain 5,20 € / käyttäjä / kk!\nLue lisää Google Workspacesta\nMicrosoft 365 on oiva vaihtoehto, kun haluat käyttöösi tutut Office-sovellukset ja Outlook-sähköpostin. Sovellukset ovat saatavina joko selainversioina tai paikallisesti asennettavina ohjelmistoina.\nMukaan kuuluu luonnollisesti myös OneDrive for Business, Teams ja paljon muita palveluita!\nAlkaen 4,60 € / käyttäjä / kk!\nVälitätkö arkaluontoista tietoa tai esimerkiksi GDPR:n mukaisia henkilötietoja sähköpostitse? Tällöin Turvaposti on sinulle oiva ratkaisu.\nTurvapostin avulla voit lähettää salattuja sähköpostiviestejä ilman, että kukaan pääsee välissä urkkimaan tietoja. Viestien lähetys ja lukeminen on helppoa!\nLue lisää esitteestä ja ota yhteyttä!\nTavallinen roskapostisuodatus pysäyttää ison osan roskaviesteistä, mutta ilman järeitä ratkaisuja osa pääsee väistämättä läpi.\nSe järeä ratkaisu on nimeltään Halon. Sen avulla viestit saadaan luokiteltua roskapostiksi koneoppimisen ja kattavien roskapostitietokantojen avulla. Ottamalla käyttöösi Halon-suodatuksen, et tule juuri muistamaan, mitä roskaposti edes on.\nVain 5 € / kk / verkkotunnus! Ilmainen osassa webhotelleja.\nMicrosoft 365 ja Google Workspace -varmuuskopiointi\nMicrosoft 365 tai Google Workspace eivät sisällä suoranaista varmuuskopiointia vaan datan säilyvyys on asiakkaan vastuulla. Poistettuja tiedostoja on mahdollista palauttaa keskimäärin 30-180 päivän sisällä näissä palveluissa, kun taas ulkoisella varmuuskopioinnilla aikaikkunan saa määriteltyä itse.\nOta nyt käyttöön näppärä varmuuskopionti ja tiedot pysyvät turvassa. Tutkimusten mukaan yli 32% yrityksistä on kadottanut dataa pilvipalveluissa, kun luotetaan siihen, että data säilyy näissä palveluissa. Yleensä data ei katoa itse palvelun vian vuoksi vaan käyttäjän huolimattomuuden tai ulkoisen haittaohjelman takia.\nVarmuuskopiointipalvelun avulla varmistat sähköpostien, kalenterien sekä OneDriven, SharePointin sekä Google Driven ja Teams Driven datan turvallisesti. Palvelun voi ottaa käyttöön esimerkiksi vain yrityksen kriittiselle henkilöstölle, jolloin turhia postilaatikoita ei tarvitse varmuuskopioda. Käyttöönotto on erittäin helppoa.\nLataa esite Microsoft 365:lle\nLataa esite Google Workspace:lle\nHaluatko tietää lisää sähköpostipalveluistamme?


Onko maatiloista kertovat lastenkirjat propagandaa? 1 h 57 min 6 tuntia sitten\nPitääkö köyhien lasten toivoa vain halpoja joululahjoja? 1 h 57 min eilen 14.05\nMitä tapahtui syyttömyysolettamalle urheilussa? 1 h 57 min 2 päivää sitten\nMitä väliä pääministerin iällä on? 1 h 57 min 3 päivää sitten\nOnko Linnan juhlien boikotoiminen epäisänmaallista? 1 h 57 min 7 päivää sitten