Et eksplorativt studie af sundhedsfremmestrategier i de kommunale sundhedscentre - PDF\nDownload "Et eksplorativt studie af sundhedsfremmestrategier i de kommunale sundhedscentre"\n1 Et eksplorativt studie af sundhedsfremmestrategier i de kommunale sundhedscentre mellem ideal og virkelighed\n2 Integreret speciale i Sundhedsfremme & Sundhedsstrategier, Virksomhedsstudier og Teknologi & Samfund. Berit Bekhøj Hansen og Charlotte Bech Lau Vejledere John Andersen, Inger Jensen, Jesper Holm Roskilde Universitet 9. september\n3 Forord I dette speciale kombinerer vi fagene Sundhedsfremme & Sundhedsstrategier, Virksomhedsstudier og Teknologi & Samfund. Da vi kombinerer tre fag, er det nødvendigt at uddybe, hvordan vi har samarbejdet om specialet. Vi har samarbejdet 100 % om alle dele af specialet, men da Berit har valgt at gå til eksemen tidligere end Charlotte, har vi valgt at afslutte vores samarbejde inden afleveringen d. 9. september Det er på grund af formelle krav nødvendigt, at vi foretager en individualisering af specialet. Vi har i indholdsfortegnelsen noteret, hvilke dele vi hver især er hovedansvarlige for, og hvilke der er fælles. Vi har anonymiseret de tre kommuner, som vi har interviewet i vores undersøgelse. Kommunenavnene og navne på personer fra kommunerne er derfor opdigtede. Kilder og referencer hvor navne på de tre kommuner og personer i kommunerne indgår, er derfor også ændrede, men de korrekte kilder er forfatterne bekendt med. 2\n4 Resume I dette speciale foretager vi en eksplorativ undersøgelse af fremmende og hæmmende elementer for udviklingen af sundhedsfremmestrategier og -planlægning i tre kommunale sundhedscentre. Sundhedsfremme defineres her i et empowermentperspektiv, der har en strukturel tilgang, hvor rammer og vilkår anses som væsentlige for menneskers handlemuligheder. Gennem en teoretisk analyse viser vi, at de centrale karakteristika ved sundhedsfremmestrategier og -planer for sundhedscentrene er: brede strategier og målsætninger, bred evalueringspraksis, brede samarbejdsrelationer og ejerskab samt the settings approach. Disse parametre er vores holdepunkter, når vi derefter foretager en empirisk analyse i de tre sundhedscentre, hvor interview og dokumenter er vores datakilder. I analysen viser vi, at det fremmer sundhedsfremmestrategiudviklingen, når der på nationalt niveau er åbne brede formuleringer i sundhedsloven. Alligevel må vi samlet set sige, at fra dette niveau hæmmes sundhedsfremmestrategiudviklingen pga. manglende prioritering. På kommunalniveau og på sundhedscenterniveau viser vi, hvordan hele kommunens prioritering af tværgående samarbejdsrelationer, eksplicitering af sundhedspolitikker og lederens sundhedsfremmeperspektiver og agenda, kan være både fremmende og hæmmende for sundhedsstrategiudviklingen. I specialet konkluderer vi, at der er behov for en opprioritering af det sundhedsfremmestrategiske udviklingsarbejde på sundhedscenterområdet på både i kommunerne og på nationalt plan. 3\n5 1. KAPITEL: INDLEDENDE DEL... (fælles) Indledning Problemstilling/case Problemfelt Problemformulering Begrebsafklaring KAPITEL: METODE OG EMPIRI... (fælles) Den eksplorative forskningsmetode Den teoretiske ramme Ny-institutionel teori Empiri KAPITEL: SUNDHEDSFREMMESTRATEGI OG - PLANLÆGNING... (Berit) Del 1: Tankemodeller bag folkesundhedsarbejdet... (Berit) Del 2: Strategi og planlægning... (Charlotte) Del 3: Strategi og planlægning i sundhedscentrene, sundhedsfremmeparametre... (Berit) KAPITEL: EMPIRISK ANALYSE... (Charlotte) Sundhedsfremmestrategier i sundhedscentrene... (Berit) Brede strategier og målsætninger... (Charlotte) Brede evalueringskriterier... (Berit) Bredt samarbejde og ejerskab... (Charlotte) The settings approach arenaer og lokalsamfund... (Berit) KAPITEL: KONKLUSION... (fælles) KAPITEL: PERSPEKTIVERING... (Charlotte) Perspektiver og udfordringer i det moderne samfund... (Berit) KAPITEL: LITTERATURLISTE... (fælles) Bilag... (fælles) Bilag A: Oversigt over rapporter, artikler, mm. relevante for specialets emne Bilag B: Spørgeguides til interview Bilag C: Projektfaser Bilag D: Metodiske overvejelser (uddybning)\n6 1. KAPITEL: INDLEDENDE DEL 1.1. Indledning Folkesygdommene 1 fylder meget i det danske samfund, skaber dårlige liv for mange mennesker og belaster sundhedsvæsenet. Middellevetiden stiger fortsat og er i ,9 år for mænd og 80,4 år for kvinder, men sammenlignet med andre OECD-lande er Danmark fortsat placeret i bunden. Den aktuelle sundhedstilstand og den statistiske fremskrivning af sundhedsudviklingen til 2020 signalerer et behov for en betydelig øget indsats for at fremme sundhed og forebygge sygdom. [Folkesundhedsrapport 2007, SIF] 2 Dette skriver Statens Institut for Folkesund (SIF) i deres nyeste folkesundhedsrapport fra Med andre ord lader den danske folkesundhed noget tilbage at ønske, og der er behov for en opprioritering på området. Men med et kompliceret årsagsmønster til folkesygdomme er det ikke nogen let opgave at skabe forbedringer i folkesundheden. Klausen (Klausen 2001:114) beskriver, hvordan problemstillinger kan være wicked eller tame. Førstnævnte er kendetegnet ved ikke blot at være kompleks, men også omgivet af stor uenighed om mål, metoder og midler. Tame problems kan også være komplekse, men der kan forholdsvis let opnås enighed om mål og midler. Vi kategoriserer på den baggrund folkesundhed som et wicked problem, hvilket underbygges af nedenstående citat fra SIF: Mange forhold er af betydning for udviklingen i folkesygdommene. Der er tale om et kompliceret samspil mellem individuelle livsstilsfaktorer, sociale relationer og fællesskaber, levevilkår og arbejdsvilkår samt generelle socioøkonomiske, kulturelle og miljømæssige vilkår [Folkesundhedsrapport 2007 SIF]. Her forklares, hvordan folkesundhed er et komplekst område. Denne pointe underbygges i Sundhedsstyrelsens terminologirapport fra 2005 (Sundhedsstyrelsen 2005), der handler om begreber på sundhedsområdet, hvor der skrives, at de ser et øget behov for at definere folkesundhedsbegrebet. De skriver videre, at det øgede behov: sandsynligvis hænger sammen med, den stigende fokus på behovet for en større indsats for forebyggelse og sundhedsfremme med udgangspunkt i et bredt sundhedsbegreb og erkendelsen af et multifaktorielt årsagsmønster bag sygdomme og sundhedsproblemer [Ibid:10]. 1 Blandt folkesygdomme regnes en række kræftformer, KOL, diabetes og hjertekarsygdomme (Folkesundhedsrapport 2007:60). 2 På Statens Institut for Folkesundhed beskrives Folkesundhedsrapporten således: Folkesundhedsrapporten samler for første gang den eksisterende viden om befolkningens sundhedstilstand og sygelighed i Danmark. En lang række eksperter står bag [SIF s hjemmeside]. 5\n7 Begrebet folkesundhed har fra 1990 erne vundet indpas i Danmark, dels i kraft af en ny videnskabelig faglighed 3 og dels i forbindelse med lanceringen af det politiske folkesundhedsprogram fra 1999 Sund hele livet (Sundhedsstyrelsen 1999). Desuden bemærker Sundhedsstyrelsen (med reference til Den Store Danske Encyklopædi 2004 Gyldendal), at ordet folke bruges med to formål. Dels er det hensigten, at budskabet rettes mod alle som ved fx folkebevægelse, og dels vil man: pointere, at det står i modsætning til et sundhedsbegreb, der forbindes med det autoriserede og højt specialiserede sundhedsvæsen [Sundhedsstyrelsen 2005:10]. Desuden kan introduktionen af termen folkesundhed, ses som en måde at fremme en tværfaglig tilgang og et samarbejde, som ikke er for tæt knyttet til bestemte professioner og faggrupper (Ibid:10). I Danmark står vi således med et wicked folkesundhedsproblem, der bygger på komplekse årsagssammenhænge. For at forbedre dette skal der tilgange og løsninger til, som er designet til at håndtere komplicerede årsagsmønstre og wicked problems, hvilket også understreges som en væsentlig pointe på studiet Sundhedsfremme og Sundhedsstrategier på RUC (lektor Jesper Holm). På studiet Sundhedsfremme og Sundhedsstrategier forsøger er der fokus på at skabe viden om netop kompleksiteten ved sundhed: [Faget] Sundhedsfremme og Sundhedsstrategier kombinerer forskellige perspektiver på sundhed og sundhedsforståelser. Vi tager udgangspunkt i et bredt sundhedsbegreb og i en dynamisk sundhedsforståelse hvor krop, psyke og miljø hænger sammen. Sundhed forstås som et samspil mellem individet, arv, livsstil, levevilkår og indsatsen fra miljø- og sundhedstjenesten [ Denne indholdsbeskrivelse ser vi som et udtryk for, at kompleksitet og sundhed i en sundhedsfremmeopfattelse hænger uløseligt sammen, hvilket flere kilder på sundhedsfremmefeltet på forskellig vis også pointerer (Wackerhausen 2000, Johnsen og Jensen 2006, Tones og Green 2006 samt lektor Jesper Holm 4 ). Folkesundhedsarbejdet har en stor udfordring i kraft af forskellige sundhedsopfattelser, som giver anledning til debat om både definitionen af sundhed/sygdom samt om mål og midler i forhold til sundheden (Sundhedsstyrelsen 2005, Lene Otto 1997, Simon Simonsen 2001, Uffe Juul Jensen 2006, 3 Kandidat i folkesundhedsvidenskab, uddannelse ved Københavns Universitet og senere Sundhedsfremme og Sundhedsstrategier på RUC. 4 Jesper Holm er kursusansvarlig for specialemodulkurset på Sundhedsfremme og Sundhedsstrategier. 6\n8 Steen Wackerhausen 2000). I nedenstående citat vises, hvor kompleks diskussionen er om sundhedsbegrebet: Tilsyneladende hviler debatten (om sundhedsbegrebet) på den falske præmis, at der er forskel på, om man som professionel i sundhedssektoren beskæftiger sig med det sociale liv, fordi man er interesseret i at gøre folk raske målet er et bedre helbred, eller fordi man ønsker at folk skal have det godt målet er en bedre livskvalitet. Der er tale om en falsk modsætning, for tingene kan ikke skilles ad. Sundhedsbegrebet indeholder per definition begge betydninger. På den ene side noget man kan måle, som er knyttet til den biologiske organisme til helbredet, og på den anden side noget mere kvalitativt, der er knyttet til måderne, vi lever på de kulturelle forskelligheder [Otto 1997: ]. Vi fravælger i dette speciale at dykke dybere ned i denne diskussion. Vi vælger her en tilgang, hvor sundhed skal ses i et helhedsperspektiv med et multifaktorielt årsagsmønster, der som udgangspunkt omfatter både fysiske, sociale og psykiske aspekter. Det er dog vigtigt at være opmærksom på, at denne brede sundhedsdefinition har nogle udfordringer: Det gode liv er ikke kun et abstrakt definitionsspørgsmål og en teoretisk problemstilling det er også et spørgsmål om, hvem der skal bestemme, hvad det drejer sig om [Sundhedsstyrelsen 2005:12]. Denne udfordring er en pointe og en aktuel udfordring i folkesundhedsarbejdet. Den kan være med til at fokusere på, at bedring af menneskers /borgeres sundhed er en multifaktoriel størrelse, og at dette netop kræver en bred og diskussionsværdig definition, som har brug for forskellige tilgange og løsninger på folkesundhedens udfordringer. Vi henviser til kapitel 3, hvor vi definerer vores sundhedsfremmestrategi. I det følgende vil vi rette fokus mod folkesundhedsarbejdet i Danmark. Strukturfokus i folkesundhedsarbejdet I tidsskriftet Nyt om Forebyggelse er der i temanummeret: Strukturel forebyggelse, Et paradigmeskift flere eksempler på, at der samfundsmæssigt er behov for løsninger med et strukturelt perspektiv. Overlæge Torben Jørgensen skriver: I dag, hvor folk dør af deres livsstil, har man ikke valgt at lovgive, men betragter det som borgerens personlige ansvar. Tredive års forskning viser, at massekampagner og individorienterede forebyggelse kun har forbigående og ringe effekt. Man kan ganske enkelt ikke forvente, at borgeren gør det modsatte af, hvad det omkringliggende samfund ligger op til. Når man bygger rulletrapper i stedet for trapper, når der overalt i bybilledet står slik og sodavandsautomater i stedet for frugt ja, så ligger samfundet op til at det nemme valg er det usunde valg [Nyt om Forebyggelse, 2008/15:2]. 7\n9 Torben Jørgensen tager debatten om ansvaret for sundhed op og påpeger, at i folkesundhedsarbejdet skal samfundet tage et ansvar, hvis det skal lykkes. I tidsskriftet gives forskellige eksempler og ideer til strukturel forebyggelse. Det understreges at for at mindske uligheden som en af de helt store folkesundhedsudfordringer, er der behov for et strukturelt perspektiv. Ulighed er et utryk for, at nogle borgere ikke har hverken socioøkonomiske eller personlige ressourcer til at foretage hensigtsmæssige sundhedsvalg (rig/fattig). Uligheden stiger i det danske samfund, og det har store konsekvenser for folkesundheden. Som det omtalte tidsskrift pointerer, så kommer den individuelle forebyggelse i denne sammenhæng til kort, og som en konsekvens heraf skriver forsker Mette Aadahl, Forskningscenter for Forebyggelse og Sundhed, at der er et behov for, at sundhedsarbejdet orienteres mere mod strukturer i samfundet for derved at mindske uligheden (Ibid:11). I tidsskriftet siger ernæringsforsker Ulla Toft om sundhed og kost: vi ved meget om, hvad der er sundt at spise, men vi ved næsten intet om, hvordan vi får borgerne til at foretage de sunde valg Tilgængeligheden er en afgørende faktor, hvilket vil sige at skabe et stort udbud af de sunde fødevarer og et mindre udbud af de usunde [Ibid:7]. At arbejde med tilgængeligheden fremhæves i flere konkrete sammenhænge, blandt andet i forbindelse med skoler og børneinstitutioner, hvor institutionerne kan være med til at danne grundlæggende kostvaner. På arbejdspladser kan priserne på sund mad sættes ned, og udbuddet kan øges. I supermarkederne kan de sunde varer, som frugt og grønt, placeres tæt på kasserne, mens de usunde placeres bagest. Etagebygninger kan designes, så trapperne er det mest oplagte valg frem for rulletrapper og elevatorer. At øge den fysiske tilgængelighed for borgerne er dog ikke den eneste løsning, som forskerne fremhæver. Den individorienterede forebyggelse er blandt andet fortsat væsentlig for grupper, der er i høj risiko for udvikling af sygdom, eller som selv er motiveret for en livsstilsændring. Ingen af indsatserne kan stå alene tiltagene skal kombineres [Ibid:7]. Her har vi således et fokus i folkesundhedsarbejdet, som for os at se repræsenterer noget meget væsentligt, nemlig et strukturfokus. Netop dette er omdrejningspunktet i nærværende speciale, som en væsentlig tilgang i taklingen af de komplekse og wicked folkesundhedsudfordringer. I 1984 fremlagde World Health Organisation (WHO) et diskussionsdokument som optakt til Ottawa konferencen i Her var den essentielle pointe, at: 8\n10 action was seen to require an integrated effort to encourage individual and community responsibility for health along with the development of a health-enhancing environment [Tones og Green 2006:15] 5. I Ottawa Charteret fra 1986 opstilles fem overordnede handlingsområder, som siden har været centrale i folkesundhedsarbejdet 6 på den internationale dagsorden: Build health public policy Create supportive environments Strengthen community actions Develop personal skills Reorient health services [Ottowa Charteret 1986] Der vises her, i følge Tones og Green 7, at handlingerne ved folkesundhedsarbejdet ligger i spændingsfeltet mellem et individuelt og samfundsrettet ansvar, mellem individuelt og kollektivt ansvar og mellem frivillighed og kontrol. Tones og Green skriver: The Ottawa Charter handled this by seeing individuals as having responsibility for their own health, but also a collective concern for the health is created where people learn, work, play and love heralded the settings approach for health promotion [Tones og Green, 2006:15]. The settings approach er et nyt begreb i folkesundhedssammenhæng, som har fokus på de hverdagslivssammenhænge, som mennesker indgår i deres dagligdag, og som er et væsentligt element i den strukturelle tilgang til folkesundhedsudfordringerne. Det handler om menneskers hverdag lige fra sikre cykelstier til, om de sociale bånd og netværk, man indgår i, er ressourcefyldte og støttende. Her er det en væsentlig pointe, at ansvaret for sundheden deles mellem individet og samfundet, via samfundets fokus på, at de vilkår borgerne møder, gør det sunde valg til et lettere valg. Finn Kamper Jørgensen 8 ser ifølge Vallgårda det som en pointe, at strategierne efter Ottawa byder på konstruktive løsningsforslag, fokuserer på sundhed i bred forstand og inddrager den enkelte uden at lægge hele ansvaret på den enkelte [Vallgårda 2005:18]. 5 Angående engelske citater og begreber i specialet: Vi har valgt ikke at oversætte engelske citater. Hvor vi har fundet det relevant, diskuterer vi konkrete udtryk, som er centrale og hvis oversættelse kan give andre betydninger. 6 WHO bruger udtrykket health promotion, hvilket vi har oversat til folkesundhed, forklaring på denne oversættelse findes i kapitel 3. 7 Tones og Green (2006) er vores hovedkilde i kapitel 3. 8 Finn Kamper-Jørgensen er forfatter til mange udgivelser på folkesundhedsområdet og direktør for Statens Institut for Folkesundhed ( 9\n11 Fokus på strukturer og rammer er således ikke noget nyt på det internationale folkesundhedsområde. Som vi understreger i det følgende, er ovenstående pointer om strukturfokus helt centrale i sundhedsfremmearbejdet. I det refererede tidsskrift skriver de om strukturel forebyggelse, hvilket i vores øjne ligeså godt kunne hedde sundhedsfremme, fordi det indholdsmæssigt svarer til både WHO (Ottowa Charteret 1986) og andre forskeres definitioner, se nedenstående. Sundhedsfremmestrategier som empowerment og struktur I det forebyggende arbejde er formålet at forhindre udviklingen af sygdomme, risikofaktorer og psykosociale problemer, mens arbejdet med sundhedsfremme definitorisk i højere grad er rettet mod at skabe rammer og muligheder for at mobilisere borgerens ressourcer og handlekompetencer [Troelsen et al 2008:18]. I citatet understreges, at sundhedsfremme handler om fokus på strukturer og rammer, og det uddybes i forhold til at mobilisere ressourcer og handlekompetencer hos den enkelte. I Medicinsk sociologi skriver Lars Iversen 9 : Forebyggelsen har til formål at fjerne sygdom og ubehag..., hvor sundhedsfremme, udover at have et forebyggende element, også har et langt mere ambitiøst sigte. [Iversen et al 2006:278]. Sundhedsfremme uddybes som en proces, der har til formål, at gøre personer individuelt og kollektivt i stand til at udøve kontrol over forhold, der betyder noget for deres sundhed, og derigennem forbedre deres sundhedstilstand [Ibid:281]. I ovenstående citat definerer Iversen henholdsvis sundhedsfremme og forebyggelse. De to begreber bliver ofte brugt i flæng, men der er afgørende forskelle. I en sundhedsfremmende tilgang er det hensigten at give borgeren mulighed for at mobilisere egne ressourcer blandt andet gennem et fokus på vilkår og rammer. I den forebyggende tilgang er hensigten i højere grad at give borgerne informationer om sundhed, hvorefter det er borgerens eget ansvar at vælge at handle sundt dvs. en langt mere individorienteret og risikofokuseret tilgang. Professor Signild Vallgårda, Folkesundhedsvidenskab København, uddyber i nedenstående citat, hvordan empowerment spiller en stor rolle i sundhedsfremme: 9 Lars Iversen er mag.scient.soc og dr. med. Arbejder som seniorfagleder i COWI. Har tidligere arbejdet som afdelingschef i Ribe Amts sundhedsforvaltning, været ansat ved Institut for Folkesundhed som professor i forebyggelse, været ansat ved Bispebjerg Hospital som konsulent for udvikling af forebyggelse samt i Sundhedsstyrelsen i afdelingen for forebyggelse. (Iversen et al 2006:13). 10\n12 at sundhedsfremme har fået nogle nye dimensioner i de seneste årtier, ikke mindste gennem talen om empowerment eller enablement. Disse strategier kan ses som et middel til at støtte folk til at få magt over deres eget liv, dvs. at blive subjekter [Vallgårda 2005:16]. Vi ser således på sundhedsfremmestrategier i et empowermentperspetiv, som har fokus på struktur og vilkår Problemstilling/case Vi står nu med et sundhedsfremmende perspektiv på folkesundhedsstrategi og -planlægning, der grundlæggende har et ønske om at bedre folkesundheden ved at have fokus på empowerment, rammer og vilkår. Her finder vi det oplagt at se nærmere på de kommunale sundhedscentre og dermed på sundhedsloven fra 2005, hvor kommunerne har fået et større ansvar på forebyggelses- og sundhedsfremmeområdet. Kommunalreformen i 2007 og den nye sundhedslov har stimuleret udviklingen af et nyt koncept i det danske sundhedsvæsen: Det kommunale sundhedscenter. Centrene står for sundhedsfremme og forebyggelse i forhold til kommunens borgere [SIF 2008:3] I sundhedsloven fra 2005 ser kommunernes ansvar således ud: 119. Kommunalbestyrelsen har ansvaret for ved varetagelsen af kommunens opgaver i forhold til borgerne at skabe rammer for en sund levevis. Stk. 2. Kommunalbestyrelsen etablerer forebyggende og sundhedsfremmende tilbud til borgerne [Sundhedsloven, juni 2005]. I kommentarerne til lovgivningen er sundhedscentrene nævnt som organiseringsform i forhold til sundhedsfremme, forebyggelse og rehabilitering: Rammerne om indsatsen kan tilrettelægges på forskellige måder, f.eks. i form af et sundhedscenter [Sundhedsloven 2005, Kommentar 192]. Med Sundhedsloven fra 2005 og kommunalreformens implementering i 2007 (Kommunalreformen 2005) er sundhedsfremme kommet direkte i spil og er italesat som en kommunal opgave. Desuden er sundhedsfremme tidligere formuleret i regeringens folkesundhedsprogram fra 2002 Sund hele livet de nationale mål og strategier for folkesundheden : 11\n13 Regeringen finder samtidig, at der er behov for at nyorientere folkesundhedsarbejdet. Regeringen lægger med sundhedsprogrammet, Sund hele livet, op til en bredere og mere helhedsorienteret tilgang til forebyggelsesindsatsen og det handler ikke kun om levetid. Mindst lige så vigtig er livskvaliteten den sundhedsfremmende og forebyggende indsats skal rettes både mod det livsforlængende og det livskvalitetsfremmende [Sundhedsstyrelsen 1999]. I Sund hele livet har den siddende regering lagt op til, at der i folkesundhedsarbejdet tages udgangspunkt i et bredt og helhedsorienteret perspektiv, som inkluderer indsatser, som det sundhedsfremmende perspektiv repræsenterer. Vi har derfor en forventning om, at sundhedscentrene, som en væsentlig medspiller på folkesundhedsområdet, kan håndtere sådanne strategier og planer. Sundhedsfremmeperspektivet kan være en del af svaret på komplekse udfordringer med folkesundheden, og sundhedscentrene er et nyt koncept, hvor sundhedsfremme kan komme til udtryk i de konkrete prioriteringer og indsatser. Derfor ser vi sundhedscentrene som en meget aktuel og oplagt case, når det handler om udvikling af sundhedsfremmestrategier og -planer i Danmark. Vi ønsker i dette speciale at bidrage med viden om de kommunale sundhedscentres sundhedsfremmestrategier, og vi refererer til etnolog Lene Otto, som påpeger, i forhold til den humanistiske sundhedsforskning, at forskningen bør have et samfundsmæssigt kritisk blik, hvor humanismens egne perspektiver og metoder skal indgå i en evigt selvreflekterende proces. Hun skriver: Forskerens rolle er ikke at definere, hvad der er ret og uret, men at kortlægge slagmarken eller diagnosticere problemerne, og lidt efter lidt opbygge en strategisk viden [Otto 1997:183]. Det væsentlige er, at vi i dette speciale ønsker at rette et samfundsmæssigt kritisk blik på folkesundhedsarbejdet i Danmark og ikke, om vi positionerer os indenfor den humanistiske sundhedsforskning Problemfelt I 2008 har Sygekassernes Helsefond 10 udloddet en prisopgave for den bedste besvarelse af opgaven: Organiseringen af et kommunalt sundhedscenter, hvori vinderen seniorfagleder Lars Iversen, COWI 11 skriver: 10 Med baggrund i strukturreformen, der har affødt en række omstruktureringer og ændrede opgavefordelinger i sundhedsvæsenet ønsker Sygekassernes Helsefond at sætte fokus på kommunernes nye sundhedspolitiske opgaver og 12\n14 Kommunernes særlige bidrag vil være at styrke de fælles lokale bestræbelser på at skabe sunde rammer i dagligdagen for befolkningen og at styrke borgernes handlekompetence i forhold til at leve et sundt liv og leve med sygdom. Kommunerne har gode forudsætninger for at løfte opgaven. De har en meget bred kontaktflade til den lokale befolkning og måske især til grupper i befolkningen med særlige sundhedsproblemer - eksempelvis borgere på forskellige former for overførselsindkomster. Kommunerne har organisation og ledelse, og de har i forvejen omfattende erfaringer med en række sundhedsopgaver. Kommunerne har endvidere et tæt samarbejde med lokalsamfundet, herunder de praktiserende læger, fysioterapeuter, idrætsforeninger og patientforeninger [Lars Iversen 2008]. Lars Iversens formuleringer er interessante, da pointerne om at skabe sunde rammer for borgerne og styrke lokalsamfundsarbejdet for os er et udtryk for, at sundhedscentrene kan have en sundhedsfremmende tilgang. Vi er indledningsvis interesserede i at undersøge, hvordan kommunerne og sundhedscentrene har taget dette til sig. I vores indledende research står det dog klart, at Lars Iversens forventninger til kommunerne, om hvordan de kan løfte opgaven, endnu har en lang vej, til de er indfriet i sundhedscentrene. Vores første observation er, at der - ud over den tidligere formulerede lovgivning - ikke er formuleret nationale strategier og planer for sundhedscentrene. I kommunerne får vi forklaringer om, at sundhedscenterkonceptet fra regeringens side er sat i gang under devisen Lad 1000 blomster blomstre [Samuelsen 2008:12], eller som en repræsentant fra Lindstrups sundhedscenter siger: Vi har fået fri leg [Interview m. sundhedskoordinator, Lindstrup]. Hos Statens Institut for Folkesundhed skriver ph.d. studerende Susanne Boch Waldorff 12 : Der eksisterer ikke nogen egentlig definition af begrebet sundhedscenter, men kommunerne er blevet opfordret af Indenrigs- og Sundhedsministeriet til at eksperimentere med nye løsninger som fx selv at etablere institutioner eller gøre brug af private virksomheder eller sygehuse [Waldorff 2007]. løsningen heraf i sundhedscentre. Fonden udskrev derfor i juni 2008 en prisopgave, der skulle give inspiration til, hvordan et kommunalt sundhedscenter med fokus på sundhedsforbedrende tiltag, kan organiseres bedst muligt. Bedømmelseskomiteen har tildelt 1. præmien på kr. til seniorfagleder Lars Iversen, COWI og 2. præmien på kr. til forskningsassistent Tina Drud Due, Statens Institut for Folkesundhed [ 11 COWI er en nordeuropæisk rådgivningsvirksomhed, som arbejder med ingeniørteknik, miljø og samfundsøkonomi over hele verden under hensyn til miljø og samfund. ( 12 Susanne Boch Waldorff er medforfatter til evalueringsrapporten De kommunale sundhedscentre, organisering og samarbejdspartnere. Hun er pt. ph.d. studerende på CBS, hvor hun skriver om organisering af de kommunale sundhedscentre under titlen Institutionalisering af sundhedscentre omkring et uklart og omstridt koncept. Ph.d. afhandlingen afsluttes i september\n15 Der er altså ingen grundlæggende retningslinjer eller formulerede fælles formål for sundhedscenterkonceptet, og det kan derfor være svært at vide, i hvilken udstrækning sundhedscentrene har fokus på sundhedsfremme. At de sundhedsfremmende strategier ikke er udviklet endnu underbygges i et interview med Lise Holten fra KL, som siger: I kan slet ikke undersøge sundhedscentrene som et samlet og entydigt begreb. [Interview Lise Holten, 5. september 2008]. Hun pointerer, at sundhedscentrene er i deres spæde start og slet ikke etableret endnu, hvilket vi tolker som hendes forklaring på, at der ikke er et mere konkret formuleret formål eller planer med sundhedscentrene fra centralt hold. Sundhedscenterkonceptet er et ganske uetableret område med flydende organisationer, hvor normer, traditioner, kulturer osv. endnu ikke er fastlagt. I disse meget åbne formuleringer er der umiddelbart frihed til, at kommunerne selv bestemmer, hvordan de udformer sundhedscentrene. Men i vores videre research ser det generelt ikke ud til, at de åbne formuleringer har betydet, at kommunerne har udviklet sundhedsfremmeplaner i centrene. I en evalueringsrapport af sundhedscenterkonceptet, bestilt af Ministeriet for Sundhed og Forebyggelse og udført af Statens Institut for Folkesundhed (SIF Sundhedscenterevalueringsrapport 2008), får vi et billede af, at sundhedsfremme er et utydeligt begreb, og at arbejdet i centrene hovedsageligt ikke er orienteret mod struktur, rammer og ressourcer hos borgerne. I rapporten observerer vi et pudsigt mønster i brugen af sundhedsfremmebegrebet. Begrebet bruges kun på overordnet ukonkret plan sammen med forebyggelsesbegrebet, men på alle konkrete niveauer er sundhedsfremme udeladt, og forebyggelse står tilbage. I rapportens resume samles op på, hvad centrene laver: De 18 sundhedscentre har i forskelligt omfang fokus på både patientrettet og borgerrettet forebyggelse [Ibid:11]. Men sundhedsfremme er ikke nævnt i denne sammenhæng. Nogle steder i rapporten bliver sundhedsfremme nævnt, fx det er blevet tydeligt [for kommunerne], at forebyggelse og sundhedsfremme er en kommunal opgave [Ibid:11]. Men det er kun på et overordnet plan. Alle steder, hvor sundhedscentrenes konkrete arbejde omtales / beskrives, bruger de kun begrebet forebyggelse (se fx s. 13, 15, 17, 19, 20, 21). Det er interessant, at en rapport, med Ministeriet som afsender, udført af en national forskningsinstitution, ikke er mere klar omkring brugen af sundhedsfremmebegrebet. Vi kan ikke afgøre her, hvilken betydning det har, men det virker ikke positivt for sundhedsfremmearbejdet. 14\n16 Begreber er noget, som kan forvirre, når man ikke er enig om definitionen, hvilket ofte gør sig gældende i forhold til begrebet sundhedsfremme (Vallgårda 2005). I rapporten er det imidlertid tydeligt, at det ikke kun er begrebsforvirring, det handler om. Det står klart for os, at centrene, ifølge rapporten, generelt ikke har fokus på strukturer, rammer og empowerment. I rapporten anvendes en opdeling af patientrettede og borgerrettede indsatser, således at aktiviteter er delt op i disse to kategorier. I rapporten beskrives centrenes aktiviteter således: Der er overordnet to typer af patientrettede forløb, rehabiliteringsforløb og patientuddannelse. Sundhedscentre med patientrettede indsatser tilbyder oftest rehabiliteringsforløb med undervisning om konkrete sygdomme, kost- og motionsvejledning samt fysisk træning [SIF Sundhedscenterevalueringsrapport 2008:14]. Og senere omkring de borgerrettede aktiviteter: De aktiviteter, der er mest typiske inden for den borgerrettede forebyggelse, er sundhedstjek, hvor borgerne får testet forskellige aspekter af deres sundhed, kostvejledning, motionsrådgivning og motionsaktiviteter, tilbud til overvægtige børn samt rygestopkurser [Ibid:15]. Ovenstående citater er rapportens opsamlinger af, hvad der foregår i centrene, det tyder på et fysisk individorienteret fokus. Vi kan dog ikke sige, at der ikke kan være centre, som arbejder med mere sundhedsfremmende værdier, men tilsyneladende er det klart et mindretal, hvis det er. Som noget, der muligvis kunne styrke denne mistanke, fremgår det, at samtlige centre samarbejder med de praktiserende læger, og et flertal ser lægerne som en af centrets primære samarbejdspartnere (Ibid:21). Dette er ikke nødvendigvis negativt i forhold til sundhedsfremme, men det kunne tyde på et individorienteret fysisk fokus. At de sundhedsfremmende planer slet ikke er udviklet endnu, får vi dernæst underbygget ved et interview med Susanne Boch Waldorff. Hun fremhæver, da vi spørger ind til sundhedsfremmeindsatser i sundhedscentrene, at så langt er kommunerne slet ikke endnu. De er lige kommet i gang med forebyggelse [interview d. 1. oktober 2008]. Opsamlende kan vi sige, at det på trods af formelle lovgivninger og gode intentioner ikke ser ud til, at de sundhedsfremmende strategier er udviklet i sundhedscentrene. Dette er problematisk, hvis sundhedscenterkonceptet skal være en væsentlig medspiller i forhold til folkesundhedsudfordringerne, der, ifølge alle tidligere nævnte formelle formuleringer og intentioner, har behov for nogle af de potentialer, som findes i et sundhedsfremmeperspektiv. Samtidig finder vi, at der er et behov for nærmere at indkredse, hvad sundhedsfremmestrategier og -planer mere præcist er. Interessen i dette 15\n17 speciale kredser derfor om en teoretisk og en empirisk del, og vi når derfor frem til følgende problemformulering Problemformulering Hvad er karakteristisk ved sundhedsfremmestrategier og -planlægning? Og hvad kan hæmme og fremme tre kommunale sundhedscentres udvikling af sundhedsfremmestrategier og - planlægning? 1.5. Begrebsafklaring Sundhedsfremme På baggrund af vores gennemgang på området i indledningen definerer vi sundhedsfremme som en tilgang, der har fokus på strukturer og rammer samt borgeres vilkår og omgivelser i deres hverdag. Det er ydermere en tilgang, der bygger på empowermentprincipper. En længere diskussion af begrebet, og hvad sundhedsfremme betyder i strategiske sammenhænge, foretager vi i kapitel 3. Strategi A strategy is the pattern or plan that integrates an organization s major goals, policies and action sequences into a cohesive whole. A well-formulated strategy helps to marshal and allocate an organization s resources into a unique and viable posture based on its relative internal competencies and shortcomings, anticipated changes in the environment and contingent moves by intelligent opponents 13 [Quinn, Mintzberg og Ghoshal 1995:5] Denne definition bringer vi i spil i kapitel 3, hvor vi udfolder vores brug af strategibegrebet med blandt andet Mintzbergs Five P s for Strategy. Her vil vi blot slå fast at med Quinns definition, bruger vi strategi som et overordnet begreb for den retning, en organisation bevæger sig. Det er et strategibegreb, der rummer en opsamling af mål, politikker og aktiviteter, og som tager højde for kompetencer og indre og ydre vilkår i en organisation. Det er samtidig et strategibegreb, der er fleksibelt, som antager, at virkeligheden er uforudsigelig og ikke kan forstås lineært. 13 I det originale citat er næsten halvdelen af ordene sat i kursiv, men vi har vurderet, at det forvirrer mere end hjælper i denne sammenhæng, og har sat hele citatet i ens formatering. 16\n18 Planlægning Den mest præcise beskrivelse af dette danske begreb, har vi fundet i det engelske programmes. Begrebet programmer kan naturligvis også bruges på dansk, men det er sandsynligvis ikke så anvendt. Vi har valgt blot at sige planlægning af fx aktiviteter og indsatser, hvor man kunne sige, at man udarbejdede programmer for aktiviteter og indsatser. Det er relevant at bruge følgende definition: Programmes specify the step-by-step sequence of actions necessary to achieve major objectives. They express how objectives will be achieved with the limits set by policy. They ensure that resources are committed to achieve goals, and they provide the dynamic track against which progress can be measured. 14 [Ibid:5] Planlægning er altså mere specifikt og mindre overordnet end en strategi. Det handler om en konkret målsætning, og det indebærer også at måle og følge udviklingen. At følge udviklingen løbende er et udtryk for, at planlægningen ikke kan ses ubetinget lineær, og at der bør være plads til en vis fleksibilitet. Vores definitioner af strategi- og planlægningsbegreberne er overlappende, og i deres anvendelse vil vi ikke skelne (præcist). De kommunale sundhedscentre Som en del af begrebsafklaringen vil vi i det følgende beskrive sundhedscenterkonceptet. Vi inddrager her pointer om centrenes politiske baggrund, de puljemiddelstøttede centre, samt hvad der generelt er fokus på og prioriteres i centrene. Vi anvender her forskellige policydokumenter og udgivelser samt interview med nøglepersoner fra KL og SIF som kilder. Se i øvrigt bilag A for en oversigt over rapporter, artikler mm., som vi har fundet relevante at undersøge i forhold til sundhedscentrene og sundhedsfremmestrategier. Dette bilag indeholder en række dokumenter, vi ikke har refereret til direkte i specialet, da det kun er et fåtal, vi har fundet brugbare i forhold til vores problemstilling. Denne del af begrebsafklaringen er forholdsvis omfattende, men vi har fundet det relevant at give dette nuancerede første indtryk af sundhedscenterkonceptet, da konceptet er forholdsvist nyt i Danmark. 14 I det originale citat er næsten halvdelen af ordene sat i kursiv, men vi har vurderet, at det forvirrer mere end hjælper i denne sammenhæng, og har sat hele citatet i ens formatering. 17\n19 Politisk baggrund for centrene Regeringen nedsatte i 2004 en kommission, der skulle vurdere strukturen i det offentlige Danmark. Denne kommission vurderede, at amter og kommuner ikke var store nok til at varetage deres opgaver opgavefordelingen i den offentlige sektor på flere områder var uhensigtsmæssig. [Kommunalreformen 2005:6]. Denne kritik førte til strukturreformen i 2005, der dels ændrede den offentlige geografi i Danmark, da landet blev inddelt i 98 storkommuner og fem regioner, og dels beskrev en ny opgavefordeling mellem kommuner, regioner og stat, der blandt andet gav kommunerne ansvar for forebyggelse, sundhedsfremme og genoptræning. Endelig ændredes finansieringsmodellerne for det offentlige, herunder indførtes medfinansieringsmodellen, der pålagde kommunerne at betale et grundbeløb pr. borger i kommunen samt 10% af hver hospitalsindlæggelse til deres region. Reformen blev vedtaget mellem regeringen (Venstre og Konservative) og støttepartiet Dansk Folkeparti (Ibid:8). Formålet med strukturreformen er at sikre videreudviklingen af den danske velfærdsmodel med vægt på en decentral offentlig sektor. Fremtidens større kommuner giver muligheder for en bedre opgaveløsning, hvor flere velfærdsopgaver kan løses i kommunerne. Med flere opgaver placeret lokalt skal demokratiet styrkes, idet flere politiske beslutninger træffes lokalt hedder det i Aftalen om Strukturreformen [Ibid:8]. I Sundhedsloven 2005, som er skrevet i forbindelse med strukturreformen, beskrives de nævnte nye opgaver til kommunerne: forebyggelse, sundhedsfremme og genoptræning. I 119 stk. 2 hedder det: Kommunalbestyrelsen etablerer forebyggende og sundhedsfremmende tilbud til borgerne. [Sundhedsloven 2005]. I kommentarerne til loven er det nævnt, at sundhedscentre kan være en løsning på varetagelsen af de nye opgaver. Sundhedscentrene er altså ikke nævnt som en løsning direkte i lovteksten, og det er derfor ikke en organiseringsform, kommunerne skal tage til sig. Det er en mulig model for, hvordan de nye opgaver kan varetages (Ibid). Der nævnes ikke andre mulige modeller mere konkret. Det fremgår under bemærkninger i lovteksterne således: Rammerne om indsatsen kan tilrettelægges på forskellige måder, f.eks. i form af et sundhedscenter [Sundhedsloven 2005, Kommentar 192]. 18\n20 Organiseringen af de overordnede rammer for sundhedscentrene Før kommunalreformen brugte de tidligere amter tilsammen omkring 200 millioner kr. på sundhedsfremme, forebyggelse og genoptræning. Samme finansiering er videreført til de 98 nye kommuner, hvilket betyder ca. 2 millioner kr. til hver kommune. I 2005 blev der oprettet en pulje på knap 100 millioner kr. til kommunale sundhedscentre. 46 kommuner ansøgte med detaljerede beskrivelser puljen om penge til et sundhedscenter. 18 kommuner blev udvalgt, ifølge Susanne Boch Waldorff, på baggrund af geografisk spredning, spredning i vægt af det borgerrettede vs. patientrettede, samt spredning i ideer og tilgange. De 18 kommuner fik tildelt mellem 2 og 9 millioner kr. (SIF Sundhedscenterevalueringsrapport 2008:161). Puljepengene blev uddelt over en periode på 2 år og er således udløbet pr 1. jan 09. Nogle kommuner har valgt at overtage finansieringen af de puljestøttede projekter, andre har valgt at nedlægge projekterne. Nogle har valgt at omfordele og gentænke konceptet. I dette speciale vælger vi tre centre ud som vores empiriske fokus. Alle tre har været med i puljen af centralt støttede centre. Dette har vi valgt, da de klart er bedst evaluerede og dokumenterede, og fordi der gælder særlige forhold omkring finansiering og evaluering, som ikke er gældende i resten af de danske sundhedscentre. Det er således lettest at afgrænse og håndtere dem. Sundhedscentrene som koncept De forskellige sundhedscentre i Danmark antager mange forskellige organiseringsformer og arbejdsmetoder (SIF Sundhedscenterevalueringsrapport 2008). Sundhedscentre af titel er ikke noget nyt i Danmark. Der har i mange år været en række forskellige sundhedscentre rundt omkring i landet, med en bred spredning i organisering, formål og indsats (Kirkehei 2005). Men det er nyt, at sundhedscentre nu får opmærksomhed fra centralt hold, og det er nyt at anse dem som et potentielt sted til at udøve sundhedsfremme og forebyggelse. I evalueringsrapporten fra SIF anføres, at sundhedscentrene skal stå for rehabilitering, forebyggelse og sundhedsfremme i forhold til kommunens borgere, herunder også borgere med kronisk sygdom. Det er formålet, at centrene skal være med til at sikre sammenhæng i sundhedsindsatsen for borgerne (SIF Sundhedscenterevalueringsrapport 2008). Susanne Boch Waldorff, ansat ved SIF, har fulgt sundhedscentrene tæt. I et interview spørger vi indtil formål med centrene, og hun mener, at det officielle mål er at få borgere og patienter væk fra sygehusvæsnet. Men hun siger også, at der ikke findes 19\n21 noget officielt formål. Forebyggelse og sundhedsfremme handler om at skabe gode sammenhængende liv for borgene i kommunen, men målbart handler det om at behandle folk på lavest mulige niveau, så sygehusvæsenet aflastes (Interview med Susanne Boch Waldorff 1. oktober 2008). Aktiviteter og indsatser - i rapporten - er prioriteret i forhold til centertypen, borger- eller patientrettet. Om aktiviteter står der i rapporten, at de varierer meget fra center til center, da det er den viden og erfaring, som personalet i de enkelte centre har, som danner grundlag for de aktuelle tilbud (Ibid14). Indenfor opdelingen patient-/borgerrettet nævnes, ifølge SIF, i lovforslaget til sundhedsloven at fokus på rygning, alkohol, sund kost, svær overvægt, fysisk aktivitet, forebyggelse af ulykker samt seksuelt overførte sygdomme og uønskede graviditeter er eksempler på borgerrettet forebyggelse og anses som væsentlige indsatsområder. Den patientrettede forebyggelse eksemplificeres ved at indbefatte diabetes type 2, forebyggelige kræftsygdomme, hjerte-karsygdomme, knogleskørhed, muskel- og skeletlidelser, overfølsomhedssygdomme, psykiske lidelse og KOL. I evalueringsrapporten beskrives det, at sundhedscentrene generelt lægger vægt på, at personalet i sundhedscentret har en sundhedsfaglig uddannelse. Der står således i rapporten om samarbejdet i centret: centralt for samarbejdet, at personalet i sundhedscentret har en sundhedsfaglig uddannelse eller erfaring fra relevant ansættelse i sygehusregi, da der dermed er ensartethed sprog, kultur samt en øget tillid til centrets arbejde [Ibid:22]. Herunder nævnes, at de hyppigst anvendte personalegrupper er fysioterapeuter, sygeplejersker, diætister og administrativt personale. Der er i mindre antal ansat akademisk personale, ergoterapeuter, socialrådgivere og psykologer. Ledelsen i centrene er ofte fysioterapeuter eller sygeplejersker med en mastergrad. Enkelte centre har en læge eller anden person med en akademisk uddannelse som leder. Ifølge evalueringsrapporten har sundhedscentrene overordnet set samarbejde med mange forskellige parter, blandt andet praktiserende læger, patientforeninger, sportsforeninger, andre kommunale forvaltninger mm. Dette afspejler et ønske om ekstensive og velfungerende samarbejdsrelationer. Det er et signal om, at sundhedscentrene ikke skal fungere som lukkede enheder, men bedst opnår deres formål ved at samarbejde med andre interessenter. Dog beskrives det i sammenfatningen om samarbejdsrelationerne, at de primære samarbejdspartnere er sygehus og praktiserende læger. Der er i cirka halvdelen af de 18 kommuner ansat en praksiskoordinator, som skal hjælpe til at sikre et godt samarbejde med de praktiserende læger (Ibid). 20\n22 2. KAPITEL: METODE OG EMPIRI 2.1. Den eksplorative forskningsmetode Som vi viste i vores indledende del, har vi observeret, at der ikke er ekspliciteret en forståelse og et egentligt formål med sundhedscentrene i lovgivningen og hos Sundhedsstyrelsen. Sundhedscentrene er et nyt koncept for kommunerne. Samtidig ser vi i vores indledende research tegn på, at sundhedsfremmestrategier generelt ikke er under udvikling i sundhedscentrene, og vi har i vores research ikke fundet litteratur/forskning om sundhedsfremmestrategier i dansk sammenhæng. Vi foretager derfor en eksplorativ undersøgelse af sundhedsfremmestrategier i de kommunale sundhedscentre. Denne undersøgelse indeholder en teoretisk analyse, hvor sundhedsfremme som strategi og plan konkretiseret nærmere. Herefter følger den empiriske del af analysen, hvor de teoretiske pointer om sundhedsfremmestrategier anvendes som holdepunkter i analysen af hæmmende og fremmende faktorer for sundhedscentrenes udvikling af sundhedsfremmestrategier. Den eksplorative fremgangsmåde er nyttig at anvende, når formålet er at opnå en kvalificeret begrebsliggørelse af et fænomen, der ikke er tilstrækkelig udfoldet. (Olsen 2004; 187). Vi ønsker at se fænomenet sundhedsfremmestrategier i de kommunale sundhedscentre - udfolde sig og på det grundlag beskrive den komplekse situation, som sundhedscentrene omgives af. Det er i vores eksplorative tilgang et valg, at vi ikke går i dybden med detaljer på bekostning af helheden. Sundhedsfremmestrategier, som nøglebegreb, er som udgangspunkt omfattende, og vi diskuterer os frem til nogle retningslinjer som operationalisering af begrebet. Det er en fordel, fordi vi bliver i stand til at sige noget om sundhedscentrene som helhed og få et overblik over et omfattende undersøgelsesfelt (sundhedscentrene). Vi bliver i stand til at sige noget om, hvordan forskellige elementer spiller sammen og har indflydelse på hinanden. Dette helhedsfokus kan være en ulempe, fordi vi ikke kommer helt i dybden med enkeltheder. Men da vi, som beskrevet i indledningen, ser folkesundheden som et wicked problem, er vores fokus på helheder mere end detaljer, og hermed et forsøg på at imødekomme dette. Dog kunne man diskutere, om det wicked og det komplekse kan imødekommes ved at fokusere på helheder.vi har en interesse i at gennemføre en undersøgelse ud fra et helhedsperspektiv og derved opnå større viden om sundhedsfremmestrategier i en offentlig dansk kontekst. 21\n23 I vores undersøgelse af sundhedsfremmestrategier vil vi først lave en teoretisk analyse, som skal svare på første del af problemformuleringen. Her er formålet, at vi - ved at operationalisere teoretiske pointer - opstiller parametre, som kan anvendes i en strategi og planlægningssammenhæng, hvor sundhedscentrene er et eksempel på en kontekst, der kunne forventes at anvende sundhedsfremmestrategier og planer. I den teoretiske analyse anvender vi autoritative kilder på sundhedsfremmeområdet: WHO, Tones og Green samt Sundhedsstyrelsen. Desuden supplerer vi med Mintzberg, Quinn og Ghoshal samt Jaafari, for en nuanceret forståelse af strategibegrebet. Den teoretiske analyse er således en forudsætning for, at vi kan foretage den empiriske analyse af hæmmende og fremmende faktorer for sundhedsfremme i centrene Den teoretiske ramme We should note that practitioners are not always in a position to begin with a blank canvas. They may be appointed to a designated programme or required by managerial directives to address particular issues. Such programmes are often defined in terms of disease [Tones og Green 2006:108]. Sundhedsstrategier starter sjældent på et blankt papir. De er ofte underlagt eksisterende værdier/traditioner/normer. Det er væsentligt, at vi er opmærksomme på denne pointe, når vi undersøger udviklingen af sundhedsfremmestrategier i de kommunale sundhedscentre. I vores teoretiske udgangspunkt opfatter vi verden som socialt konstrueret, hvor der ikke findes en objektiv sandhed om, hvad der har indflydelse på sundhedscentrenes sundhedsfremmestrategier. Den bedste måde at organisere sig på afhænger, ifølge den åbne systemteori 15, af de omgivelser, som organisationen relaterer sig til (Ibsen et al :16). Det, der i vores perspektiv er væsentligt, er, at sundhedscentrene i deres beslutninger og prioriteringer er under indflydelse af andre diskurser, normer og værdier, som set i forhold til sundhedscentrenes virke bidrager med legitim viden, hvorigennem sundhedscentrene skaber mening. For at kunne belyse 15 Fra rapporten Offentlig frivillige partnerskaber omkring børn og fysisk aktivitet: I den åbne systemteori betragtes organisationer som en samling af subsystemer, der tilsammen udgør en integreret helhed. Alle systemer består af subsystemer og er samtidig selv en del af et større system. Teorien har dermed fokus på interaktionen mellem sådanne subsystemer. At systemet ses som åbent indikerer, at organisationer er afhængige af omgivelserne. Organisationer er afhængige af ressourcer fra omgivelserne, som transformeres til produkter og service. Interaktion med omgivelserne er derfor essentiel [Bjarne Ibsen et al 2008;16] 16 Professor i forskningsenheden Bevægelse, Idræt og Samfund på Institut for Idræt og Biomekanik, Syddansk Universitet siden Med forfatter til rapporten Offentlig frivillige partnerskaber omkring børn og fysisk aktivitet 22\n24 hæmmende og fremmende elementer i forhold til sundhedscentrenes sundhedsfremmestrategier vil vi i vores perspektiv se på, hvordan sundhedscentrenes beslutninger påvirkes af holdninger, værdier og dagsordner hos andre relevante aktører og instanser Ny-institutionel teori Vi har fundet det relevant at anvende den ny-institutionelle teori, som en grundlæggende tilgang i vores undersøgelse af sundhedscentrene 17. Det er en vigtig begrundelse for valg af teori at den understreger, at organisationer ikke er afgrænsede selvstændige enheder, som træffer beslutninger alene på baggrund af rationelle antagelser om folkesundheden og egne ønsker, men at dette i høj grad sker gennem de indflydelser, som kulturspecifikke processer giver (Ibsen 2008:16). I en artikel fra 1996 definerer Hall og Taylor tre typer ny-institutionelle teorier: den historiske, rationel choice og den sociologiske (Hall og Taylor 1996). Med vores udgangspunkt, om at sundhedscentrene befinder sig i en forandringsproces, som er stærkt influeret af sociale og kulturelle faktorer, er det oplagt at vægte den sociologiske retning, hvor kultur og struktur tillægges stor betydning. Hall og Taylor forklarer: how to construe the relationships between institutions and behavior and how to explain the process whereby institutions originate or change [Ibid:937]. Der tilsigtes at forklare, hvordan forholdet mellem institutioner og adfærd er konstrueret. Det anvender vi først og fremmest til at se på de omgivelser, der omgiver centrene, og hvordan de kan have indflydelse på centrenes adfærd (Ibid:946). I den ny-institutionelle teori er det en pointe, at omgivelserne ikke kun er interessante i forhold til ressourcer, men også fordi omgivelserne er med til at give centrene legitimitet og mening. Omvendt kan organisationer (sundhedscentrene) også påvirke omgivelserne (Ibsen et al 2008:17). Ifølge Ibsen (Ibid:16) tillægger Scott (Scott 2003) omgivelserne stor betydning, og rationaliteten er samtidig begrænset til institutionelle faktorer. I dette perspektiv kan omgivende institutioner have betydning for centrenes udvikling af sundhedsfremmestrategier og kan være med til at forklare, hvilke forhold der kan fremme og hæmme sundhedsfremme. 17 Susanne Boch Waldorff anvender i sin ph.d. afhandling ny-institutionel teori som teoriramme. Se ph.d. beskrivelse her: tutionalisering_af_sundhedscentre 23\n25 Forholdet mellem institution og individ går begge veje. Individer kan i vores analyse være aktører, som arbejder med sundhedsfremmestrategi og -planlægning. Institutionen har en række kategorier og modeller, som individet socialiseres ind i, og som påvirker - ikke kun hvordan den enkelte mener han/hun bør handle - men også hvordan han / hun kan forestille sig at handle. Det betyder ikke, at individet ikke er rationelt og målorienteret, blot at det, der opfattes som rationelt og målorienteret, er socialt konstrueret. I forlængelse af dette opstår og udvikler nye institutionsformer sig ikke, fordi det rationelt og afkastmæssigt er mest hensigtsmæssigt (som man mener i den økonomiske tilgang), men derimod fordi det styrker den sociale legitimitet (Hall og Taylor 1996: ). Det betyder, at selvom sundhedscentrene umiddelbart skal og gerne vil implementere sundhedsfremmeindsatser i centrene, er det ikke nok at kende til sundhedsfremme fagligt eller rationelt set. Vi ønsker i vores analyse at belyse, hvordan sundhedscentrene er opstået og fortsat udvikler sig ud fra rationaler om social legitimitet. Vi undersøger, hvilken form for legitimitet sundhedscentrene har, for derigennem at forstå hvordan de har udviklet sig, og hvordan de vil udvikle sig. March og Olsen påpeger de to sæt af gældende formelle og uformelle regler, som er til stede i en institution. De formelle regler svarer til nedskrevne normer og retningslinjer, og de uformelle deles igen op i uskrevne normer for korrekt adfærd og kognitive regler for, hvad der påvirker den enkeltes opfattelse af verden (March og Olsen 1989:22). Se figur 1. Formelle regler Uformelle regler Uskrevne normer for adffærd Kognitive regler for adfærd Figur 1: Formelle og uformelle regler i organisationer (Egen figur efter March og Olsens tekst) Det kan diskuteres, hvor grænsen går mellem formelt og uformelt. Vi bruger teoriens egen beskrivelse som udgangspunkt. Det formelle handler om nedskrevne normer og retningslinjer, og det uformelle som det uskrevne. 24\n26 Sundhedsfremmestrategier kan i den institutionelle teori påvirkes på flere niveauer, der kan have betydning for sundhedscentrenes udvikling af strategierne. For det første kan man anvende den institutionelle teori på makroniveau til at forklare, hvordan de overordnede politiske og samfundsmæssige forhold yder indflydelse på centrene. Disse forhold er - ifølge Ibsen - ofte relativt konstante inden for et samfund, og forandringer her kan være vanskelige. For det andet er det i vores undersøgelse brugbart, at teorien ikke kun er relevant i forhold til den mere overordnede kontekst, men at den også kan anvendes på mikroniveauet, hvor indflydelser på sundhedscentrene handler om de mere foranderlige institutionelle omgivelser som kulturer og strukturer. Herved kan de institutionelle indflydelser dreje sig om forskellige aktører og strukturer i omgivelserne (Ibsen et al 2008:17). I denne del af analysen er det personer, som sundhedscenterledelse eller sundhedscenterkoordinator samt deres udsagn om de kommunale strukturer, vi inddrager i forklaringerne på mikroniveau. Et kommunalt sundhedscenter er i det institutionelle perspektiv en del af en større offentlig og politisk sammenhæng. Disse omgivelser har afgørende betydning for sundhedscentrenes meningsdannelse. I vores metodiske tilgang, er det interessant at opnå et kendskab til, hvad der påvirker centrene fra makroniveau, da dette vil bidrage til en helhedsforståelse, som i vores perspektiv kan være med til at nuancere forståelsen og øge gennemsigtigheden i et uetableret område, som sundhedscentrene. Sundhedscentrene er altså en organisation, som er en lille brik i et større sundhedsfagligt område, hvor en række institutioner og aktører yder indflydelse, for eksempel Ministerier, Sundhedsstyrelsen, Statens Institut for folkesundhed, regionerne og kommunerne. De kulturspecifikke processer bæres af aktørerne og strukturen i organisationer, i kommuner og sundhedscentre. Aktørerne handler ikke alene på baggrund af rationel viden, men i høj grad pga. indlejrede viden om, hvad der giver legitimitet og anerkendelse. Det er både det formelle (lovgivning, økonomi, krav, politik), og det uformelle, der er knyttet til værdier, vaner og selvfølgeligheder, som yder indflydelse. Forståelsen for ovenstående er afgørende for, at vi kan forklare hæmmende og fremmende elementer i forhold til centrenes udvikling af sundhedsfremmestrategier. 25\n27 2.4. Empiri Case - Det kommunale sundhedscenter Vi ser for det første sundhedscentrene som en organisation, hvor der, med henvisning til lovgivningen, potentielt kan være fokus på sundhedsfremmestrategier og -planlægning. Dette er anderledes end et fokus på et mere praksisnært plan af sundhedscentrenes enkelte indsatser. For det andet er det specifikt sundhedscentrene, der som organisation er i fokus og ikke hele den kommunale organisation. Vi er bevidste om, at vi, ved et eksplicit fokus på organiseringsformen sundhedscenter, ikke vil indhente viden om alle de sundhedsfremmeindsatser, som foregår andet sted i hele den kommunale organisation. Det er qua det nye koncept med sundhedscentret som organiseringsform, der har vores interesse i dette speciale. For det tredje er vores valg af fokus på sundhedsfremmestrategier og -planer ikke et udtryk for, at vi mener, at den forebyggende indsats skal nedprioriteres i sundhedscenterregi, da denne er lige så væsentlig som den sundhedsfremmende. Men i dette speciale har vi eksplicit fokus på de sundhedsfremmende strategier og -planer i sundhedscentrene.. Empirivalg og afgrænsning Udgangspunktet i vores empirivalg er, at vi vil forstå helheden mere end detaljen om sundhedscentrenes sundhedsfremmestrategier. Vi ønsker at få en forståelse for de komplekse sammenhænge, som et sundhedscenter er en del af og opnå et mere indgående kendskab til, hvad der yder indflydelse på sundhedscentrenes udvikling af sundhedsfremmestrategier. Vi har på denne baggrund valgt at inddrage tre sundhedscentre i vores undersøgelse, da vi ønsker at få et bredt indblik i sundhedscenterkonceptet samt fremmende og hæmmende faktorer for sundhedsfremmestrategier i denne kontekst. Empirisk materiale og set up Vi foretager en kvalitativ undersøgelse og er - qua vores eksplorative tilgang - inspireret af forskellige empiri- og teorikilder, som hver tilfører sin del til besvarelse af problemformuleringen (Olsen 2004:187). Dette speciales empiriske hovedkilde er fire interview med personer, som i deres jobfunktion i kommunen er i tæt kontakt med de tre sundhedscentre. Herudover har vi gennemført to ekspertinterview og trækker på en række policydokumenter. Vores fremstilling af empirien er på 26\n28 baggrund af vores åbne, eksplorative tilgang til undersøgelsesfeltet og på baggrund af de oplysninger, som informanterne giver os. Dermed opfatter vi ikke vores information fra informanterne og dokumenterne som noget, der kan være objektive sandheder. Vi er bevidste om, at det er subjektive indtryk og oplevelser, som vi tolker ud fra i analysen. Pointen er, at udgangspunktet i den kvalitative metode er en anvendelse af individers subjektive meninger, holdninger og oplevelser, som vi anvender til at skabe mening om sundhedsfremmestrategier i sundhedscentrene. På denne baggrund danner vi vores konklusioner. For at fastholde gennemsigtigheden, har vi i analysen tilstræbt at bruge mange eksempler og kilder. Vi er i vores fokus og opbygning af specialet inspireret af Bjarne Ibsens et al rapport Offentligefrivillige partnerskaber omkring børn og fysisk aktivitet. Rapportens formål handler om at opnå en indsigt i, hvordan partnerskaber udvikles, samt hvad der fremmer og hæmmer processen... [Ibsen 2008:8]. Dette er sammenligneligt med vores formål, hvor vi dels vil bidrage med sundhedsfremmestrategieteori og sundhedsfremmestrategistatus i sundhedscentrene samt opnå viden om barrierer, som kan have indflydelse på udviklingen af sundhedsfremmestrategierne, og hvori mulighederne for en videreudvikling af sundhedsfremme i sundhedscentrene består. Ibsens rapport anvender desuden ny-institutionel teori som en del af analyserammen til at forklare barrierer og muligheder for de tre partnerskabsaftaler, som indgår i rapportens datamateriale og har således også inspireret os i vores teoretiske bearbejdning af datamaterialet. Angående gengivelse af citater: Alle citater er skriftstørrelse 11. Ved citater på en til to linjer er de skrevet i sammenhæng med teksten, ved tre linjer og derover er citatet centreret med indryk i margener og luft til resten af teksten, samt i enkelt linjeafstand. Informanter og interviewovervejelser I vores interview har vi i vores indledende research valgt at interviewe Lise Holten fra KL 18 for at indhente viden om sundhedscenterkonceptet. Dernæst interviewede vi ph.d. studerende Susanne Boch Waldorff fra SIF. Susanne er medforfatter til evalueringsrapporten: De kommunale sundhedscentre organisering og samarbejdsrelationer fra Både Lise Holten og Susanne Boch Waldorff er centrale 18 Lise Holten er konsulent i Kontoret for social- og sundhedspolitik i KL. Hendes arbejdsområder er det regionale samarbejde på sundhedsområdet, sundhedsaftaler, sundhedscentre, genoptræning og hjælpemiddelområdet ( 27\n29 personer i institutioner, som har indflydelse på sundhedscentrene. Her var formålet at opnå kendskab til dels disse institutioners perspektiver på sundhedscentrenes strategier og dels at indhente basal viden om, hvor sundhedscentrene er i deres udvikling af sundhedsfremmestrategier. Herefter har vi foretaget interview i Lindstrup, Harestrup og Fruestrup kommune. I den første kommune talte vi med sundhedscentrets koordinator (Lindstrup-Taabæk). I den anden talte vi med to personer, direktøren for Job, Social og Sundhed samt lederen af sektionen for Sundhedsfremme og Forebyggelse (Harestrup). I den tredje kommune talte vi med lederen af Center for Forebyggelse og Sundhedsfremme (Fruestrup). Se i øvrigt bilag E, F, G på vedlagte cd (kun udleveret til censorer og vejledere). Vores udvælgelse af casekommuner er foretaget på baggrund af tilgængelighed. De tre casekommuner ligger hensigtmæssigt geografisk placeret i forhold til at foretage interview. Desuden var disse tre kommuner åbne for vores ønske om at interviewe dem. I vores udvælgelse af informanter har vi interviewet personer, som har en central rolle i forhold til dels centrenes strategiudvikling og dels er i kontakt med centrets planlægning af mere konkrete arbejdsområder og prioritering. Vi er opmærksomme på, at interviewindholdet kan blive med forskelligt indhold, da de interviewede repræsenterer forskellige dele af kommunen og sundhedscentret, og da sundhedscentrene kan være meget forskellige. Alle kommuner har fx tværgående team, men kun i Fruestrup bliver de fremhævet som noget væsentligt og positivt. Måske er de tværgående team mindst lige så væsentlige og velfungerende i andre kommuner, men ikke i vores informanters øjne. Udsagn fra interviewene er ikke nødvendigvis viden eller fakta, men udtryk for den interviewede persons perspektiver og holdninger. Når vi har med en kommunal institution at gøre, har vi været opmærksomme på, at én ting er kommunens og sundhedscentrets programerklæringer, men noget andet er de konkrete forståelser og erfaringer, som sundhedscentrene repræsenterer (Järvinen og Mik-Meyer 2005:63). Järvinen og Mik- Meyer fremhæver, at man som interviewer derfor skal være tydelig i forhold til, at det er viden om det erfarede og det ufærdige, der har vores interesse. Vi skal være i stand til at etablere en tillid, der er nødvendig for, at vi bliver lukket ind i ufærdige reflektionsbevægelser og i mere mangefacetterede fortællinger og oplevemåder. I interviewsituationen har vi på forhånd aftalt, at vi skulle have forskellige roller. Den ene skulle have fokus på spørgeguiden, så vi fik de oplysninger med, som vi havde planlagt. Den anden skulle have en mere fri og spontan rolle og spørge ind til de udsagn, som informanterne kom med under interviewet. 28\n30 Semistrukturerede interview Vi ønsker at møde interviewpersonerne åbent. Derfor anvender vi semi-strukturerede, kvalitative interview, for således at lade informanterne italesætte deres erfaringer og holdninger i forhold til sundhedsfremmestrategier i sundhedscenteret. Det skal desuden understreges, at en åben tilgang åbner op for eventuelle uventede udsagn i løbet af processen, som vi derved kan imødekomme. Vores informanter er eliteinformanter. De er eksperter og ressourcepersoner i forhold til emnet. Det er ikke livsverdensinterview, vi foretager, og vores interviewtemaer og -spørgsmål er derfor målrettet, at vi har med ressourcepersoner at gøre. Vores interviewform handler om, at vi giver plads til, at informanterne kan dele deres erfaringer med os. Det betyder velovervejede spørgsmål, som åbner op for information og dialog om konkrete planer og indsatser. Vores videnskabsteoretiske udgangspunkt er, at et interview er et socialt møde, hvor erfaringer bliver fortolket og mening bliver skabt [Järvinen, 2005:30]. Ved en sådan samtale mellem dialogpartnere, skal den interviewede forstås som en aktiv samtalepartner. Intervieweren må derfor hele tiden bevæge sig professionelt i spændingsfeltet imellem bestræbelsen for på den ene side at producere viden om noget bestemt og for på den anden side at forfølge det nye, uventede og anderledes der opstår undervejs Man må være parat til løbende at opfinde spørgemåder, der kan udfolde, fortsætte, men undertiden også afbryde de meningskonstruktioner, der er ved at etablere sig, for på den måde at give plads og skabe udvidelser af samtalens fortælle- og refleksionsrum [Staunæs og Søndergaard i Järvinen, 2005:56]. Således arbejder vi ud fra at konstruere åbne spørgsmål, der kan åbne op for dialog mellem interviewer og interviewede i vores stræben efter viden omkring mulighederne for sundhedsfremmeinterventioner i sundhedscentrene Vi sendte en interviewguide til en af informanterne inden interviewet da dette blev efterspurgt. Guiden indeholder ikke velafgrænsede og strukturerede spørgsmål, men indkredser de emner, som vi gerne vil tale om og forstå. Vi har revideret vores spørgeguide efter hvert interview for at kunne tilrette vores spørgsmål dels til den enkelte informant og kommune, og fordi vi undervejs i processen blev mere og mere skærpede i vores fokusering på de centrale dele i vores undersøgelse Se bilag B for spørgeguider. Vi har transskriberet tre interview, et for hver kommune. Disse udgør de væsentligste kilder i vores 29\n31 empiri og findes, som tidligere nævnt, på vedlagte cd, som bilag E til G, kun tilgængelige for censorer og vejledere. I bilag D findes en uddybning af vores interviewovervejelser. Analyse og brug af dokumenter I et eksplorativt studie er dokumenterne litteratur, der kan bidrage til afdækning af helheden om fænomenet der undersøges (Olsen 2004:187). I vores undersøgelse og research af sundhedscentrene har vi gennemgået rapporter, policydokumenter, internetsider, tidsskrifter mm. Vi har gennemgået dem med det formål at indhente viden fra forskellige institutioner og aktører og dermed få indblik i sundhedscentrene og sundhedsfremme fra forskellige perspektiver. Vores dokumentkilder er den tidligere omtalte evalueringsrapport om de kommunale sundhedscentre fra SIF, rapporter fra Sundhedsstyrelsen om sundhedscentre og om lovgivning vedr. planlægning af forebyggelse og sundhedsfremme i kommunerne. Desuden inddrager vi dokumenter fra de tre udvalgte kommuner, herunder kommunens sundhedspolitik, sundhedsstrategi, virksomhedsplan samt rapporter og lignende om de enkelte sundhedscentre. Derudover inddrager vi andre dokumenter, hvor de er relevante for argumentation og indhold i kapitlerne. Analytisk har vi i læsningen af dokumenterne fokuseret på sundhedsfremmestrategi og -planer samt elementer, som i vores perspektiv kan fremme eller hæmme disse. Vi foretager ikke detaljerede analyser af hvert enkelt dokument, som vi inddrager. Men vi tilstræber på mere pragmatisk vis at indhente informationer, som er relevante i forhold til vores fokus på en helhedsforståelse af sundhedsfremmestrategier i sundhedscentrene. Generaliserbarhed Når vi interviewer informanter, læser politikker og dokumenter og deraf udleder, hvordan sundhedsfremmestrategierne udvikler sig, så er det subjektiv viden, vi får ud af det. Den viden, vi fremlægger, er sammensat og opsummeret af os ud fra vores tolkning. Vores konklusioner ikke derfor ikke umiddelbart generaliserbare, men de giver indblik i og nuancer på, hvordan sundhedsfremmestrategier i sundhedscentrene kan se ud. Når vi diskuterer forklaringer på sundhedsfremmestrategistatus i centrene, er det analyser af vores informanters perspektiv. Vi når således til en række forklaringer på status i hvert enkelt center, som ikke kan generaliseres til alle andre sundhedscentre, men som forhåbentlig kan give et helhedsindtryk af området og dermed bidrage til viden om sundhedscentrene, der kan gøre de næste analyser af området mere præcise. 30\n32 Vi kan opnå lidt større generaliserbarhed i vores analyser af de instanser, der påvirker centrene. Her ser vi på dokumenter og lovtekster, der i princippet har samme indflydelse på alle kommuner og alle sundhedscentre. Derfor er vores påpegning af fx manglende brug af sundhedsfremmebegrebet i en konkret sammenhæng i sundhedscenterevalueringsrapporten fra SIF en generel pointe. Hvordan de ting indvirker på det enkelte center, kan vi dog ikke sige noget generelt om. 31\n33 3. KAPITEL: SUNDHEDSFREMMESTRATEGI OG -PLANLÆGNING Dette kapitel er en teoretisk analyse, der har til formål at vise, hvad der kan karakterisere sundhedsfremmestrategi og -planlægning i sundhedscentrene. Kapitlet består af tre dele: I første del ser vi på forskellige tankemodeller bag folkesundhedsarbejdet: den medicinske model og empowermentmodellen. Vi diskuterer empowermentmodellen, som ligger til grund for sundhedsfremme, samt hvordan magt og etik kan forstås i en folkesundhedssammenhæng. I anden del diskuterer vi strategi og planlægning. Først grundlæggende hvad begreberne betyder, og dernæst hvad de kan betyde i forhold til sundhedsfremme. I tredje og sidste del forsøger vi at operationalisere vores viden i forhold til de kommunale sundhedscentre. Vi ser på, hvordan sundhedsfremmestrategi og -planlægning kan forstås i denne sammenhæng. Vi afslutter kapitlet med en operationalisering af de teoretiske pointer og præsenterer fire sundhedsfremmeparametre, som vi vil anvende i vores empiriske analyse Del 1: Tankemodeller bag folkesundhedsarbejdet Som hovedkilde til sundhedsfremmeperspektivet, har vi valgt britiske Keith Tones og Jackie Greens Health Promotion Planning and Strategies (Tones og Green 2006). Bogen er en grundbog på Sundhedsfremme og Sundhedsstrategier på RUC. Tones og Green skriver om to grundlæggende tilgange til folkesundhed 19 : en medicinsk og en empowerment. Mange af de uenigheder og sammenstød, der sker på folkesundhedsområdet, bunder i disse to grundlæggende forskellige måder at opfatte verden og mennesker på. Sundhedsstyrelsen omtaler i deres terminologirapport de forskellige tilgange til folkesundhed og forklarer dem således: Forskelligheden kommer til udtryk, når man sammenligner en tilgang, der har udspring i humaniora, 19 Tones og Green skriver om health promotion, og man skal være opmærksom på oversættelsen. Vi har oversat health promotion til folkesundhed, trods det oplagte i at oversætte det til sundhedsfremme, pga. af ordenes direkte betydning. Vi har vurderet, at indholdsmæssigt ligger den måde Tones og Green bruger health promotion på tættere op ad det danske folkesundhedsbegreb. I det hele taget er der stor begrebsforvirring i sproget omkring folkesundhed og sundhedsfremme, og forvirringen bliver kun større, når engelske begreber tages med. Her vælger vi, at alt det der har at gøre med empowermenttilgangen, kalder vi sundhedsfremme, og det der har at gøre med noget mere overordnet og både empowerment og den medicinske tilgang, kalder vi folkesundhed. 32\n34 og en medicinsk tilgang til sundhed [Sundhedsstyrelsen 2005:6]. Med Tones og Green argumenterer vi for et sundhedsfremmebegreb, som har udspring i empowerment. Vi vurderer ikke, hvorvidt dette er en humanistisk tilgang. Det væsentlige er, at empowerment tilgangen prioriterer rammer og omgivelser som centrale elementer i bedring af folkesundheden. The history of health promotion has been marked by a struggle to distance itself from the medical model that has dominated twentieth-century discource on health and illness. [Tones og Green 2004:19]. Sundhedsfremme og empowermenttilgangen er altså i høj grad defineret i modsætning til den medicinske tilgang, hvorfor det synes som et godt sted at starte, når man vil forstå sundhedsfremme. Den medicinske tilgang Den medicinske tilgang er, som det ligger i ordet, tæt forbundet med medicinsk praksis og biomedicinen. Tones og Green kritiserer denne tankegang for at fokusere på risici frem for muligheder, og at tænke sundhed ud fra et afgrænset medicinsk perspektiv, hvor sociale, miljømæssige /omgivelsesmæssige og politiske faktorer ikke er medregnet. Dette er ikke nødvendigvis mangelfuldt, når man fx taler om syge mennesker på hospitaler, men det kan være mangelfuldt, når man taler om folkesundhed. Tones og Green understreger fokus i den medicinske model: The dominant concept is that of risk, whether viewed as a property of individuals or as an external threat (Petersen and Lupton, 1996:174). Furthermore, the conceptualization of risk is often narrow, ignoring the wider social and environmental determinants of health. The emphasis is on individual responsibility [Tones og Green 2006:21]. Tones og Green fremhæver, at den medicinske tænkning passer godt med den moderne rationalitet og reduktionistiske opfattelse af årsager til sygdom. De mener, at det ofte munder ud i victim blaming, fordi den enkelte er ene ansvarlig for livsstil og vaner og dermed selv stilles til ansvar, hvis man bliver syg. (Ibid:19-23). Det betyder ifølge Tones og Green, at de strukturelle forhold ved sundhed negligeres. Det bliver her biomedicinen, der bestemmer, hvad der er ret og uret. Det stemmer ikke overens med en tilgang, som ser sundhed i et helhedsperspektiv, hvor der er flere måder at takle sundhed på (Ibid:19-23). Som vist tidligere - med et citat fra Tones og Green - er empowerment udsprunget som et alternativ til en medicinsk tilgang, og dette begreb er altså relativt nyere. 33\n35 Et eksempel 20 : Hvis folkesundhedsproblemet omkring overvægt skulle håndteres i en medicinsk tilgang, ville det indebære en forståelse af overvægt, som forårsaget af for meget mad /usund mad og for lidt motion. For at undgå overvægt skal borgernes vaner ændres, så de spiser mindre og bevæger sig mere, og da mennesker anses som værende rationelle, betyder dette, at de skal oplyses om vigtigheden heraf og mulige konsekvenser af deres livsstil. På nationalt plan kan dette fx ske i form af kampagner og på decentralt plan fx i form af tilbud til borgerne om kost- og motionskurser og individuelle tilbud. Som nævnt anser Tones og Green denne tilgang som mangelfuld, og de taler for at supplere den med en empowermenttilgang. Empowermenttilgangen Empowermenttilgangen er som nævnt udsprunget som en modpol til den medicinske tilgang. Det centrale er, at mennesket forstås i et samspil med dets omgivelser. Det er en kritik af den medicinske tilgang, som menes at ignorere de komplekse samspil, mennesket indgår i, og tro på, at oplysning til den enkelte kan ændre livsstile. Alternativet er at forstå individer, som nogle, der hænger uløseligt sammen med deres omgivelser. In short, individuals exist within a web of social systems [Tones og Green 2004:35]. Samspillet mellem struktur og individ Som vist i citatet ovenfor bygger sundhedsfremme på forståelsen af mennesker i sociale net, gennem hvilke de påvirkes, og på hvilke de øver indflydelse. Netop dette samspil, mellem hvad man kan kalde struktur og individ, er omdrejningspunktet i Tones og Greens sundhedsfremmebegreb. Tones og Green nuancerer forståelsen af dette samspil ved at opstille mere konkrete faktorer i stedet for individ og struktur - nemlig health education og healthy public policy. The central dynamic of the empowerment model is the interplay of education and healthy public policy [Ibid:38]. Health education 21 handler om at uddanne individer og grupper: after the educational intervention, people are capable of achieving what they were not capable of achieving before the intervention and / or feel different about ideas, people or events. Accordingly, effective health education may result in the 20 Dette eksempel og de følgende eksempler i dette kapitel er formuleret af os på baggrund af de teoretiske pointer. 21 Angående oversættelse. Direkte oversat svarer health education til sundhedsuddannelse, men da det i vores øjne har andre konnotationer end det engelske begreb, har vi valgt at bruge den engelske term. 34\n36 development of cognitive capabilities such as the acquisition of factual information, understanding and insights [Ibid:24]. Health education skal altså ikke forstås som uddannelse i, hvad der er sundt og ikke sundt. Det skal forstås langt bredere som uddannelse, der sigter mod at gøre mennesker mere kognitivt i stand til at træffe valg og til at støtte mennesker. Her er der tale om at uddanne hele mennesker, så de bliver i stand til at varetage deres mål og se ting i et nyt perspektiv. I modsætning hertil kan uddannelse, i en medicinsk tilgang, være rettet imod at overtale den enkelte til at ændre adfærd, og fortælle hvad der er rigtigt og forkert. Health education indebærer også at tilføre kompetencer til lokalsamfund og sundhedsprofessionelle, så bevidstheden om sundhedsfremme øges (Ibid:38-39). Kompetencer kan være kurser og information, men det kan også forstås bredt i forhold til at tilbyde mennesker støtte og opbakning i miljøet, så mennesker oparbejder flere ressourcer. Som eksempel i forhold til health education ville en medicinsk tilgang oplyse borgerne om fx hvilke livsstilsændringer, der kan forhindre overvægt. Her handler uddannelse hovedsageligt om oplysninger og forsøg på at overtale individet til at overtage en ønsket adfærd (Ibid:39). I empowermenttilgangen tænkes health education langt bredere, og i forhold til overvægt satser man i højere grad på en tilgang, hvor oplysning, læring, refleksion og støtte alle er væsentlige elementer, for at mennesker selv er medbestemmende og lettere anerkender, at de har et problem i forhold til overvægt. Tones og Green betegner dette som critical health education, og pointen er her, at for at mennesker kan ændre en adfærd, skal man arbejde med det, der motiverer den enkelte og i højere grad give dem en indflydelse på, hvordan de fremmer deres egen sundhed. Tones og Green understreger sammenhængen mellem en empowermenttilgang og målbare resultater i forhold til sygdom: One of our more forceful assertions here is that the successful adoption is not only more likely to achieve positive health outcomes in an ethical fashion, but also be more efficient in attaining the important outcomes associated with the prevention and management of disease and disability [Ibid:39]. Den anden del af samspillet mellem individ og struktur betegner Tones og Green som sund offentlig politik 22. Det handler om at have en offentlig politik, der understøtter fysiske, socioøkonomiske og kulturelle omstændigheder, så mennesker får de bedste muligheder for at træffe sunde valg. Det bygger på erkendelsen af, at sundhed ultimativt er betinget af økonomiske, sociale og kulturelle omstændigheder (Ibid:38). I modsætning til offentlig sundhedspolitik skal sund offentlig politik ikke som sådan nødvendigvis have noget at gøre med sundhedsvæsenet: 22 Angående oversættelse. Vi har valgt at oversætte healthy public policy til Sund offentlig politik. Det skal dog bemærkes, at politik her er forstået bredt og ikke kun i form af egentlig politiske erklæringer, men politik i hele samfundet. 35\n37 the main raison d être of most health-promotion services (as opposed to sickness services) should not be health in any formal sense. For example, their prime concern might be transport, housing, economic development. However, all of these have a major impact on health (and on disease) [Tones og Green 2006:38]. Som eksempel i forhold til health education ville en medicinsk tilgang ikke have samme fokus på struktur, omgivelser og vilkår, men fastholde fx den overvægtiges eget ansvar for at tabe sig og ikke anerkende samfundets ansvar. Her ville svaret måske være screeningsprogrammer, som skal fange overvægtige børn i skolen og efterfølgende iværksætte kost- og motionskurser målrettet denne gruppe. Vi må understrege, at det ikke nødvendigvis er negativt. Det er bare uendelig vigtigt, at det suppleres, så det enkelte overvægtige barn ikke skal kæmpe kampen alene, men støttes med vilkår der netop bakker op i forhold til overvægtsudfordringerne og ikke modarbejder. Kort sagt: blindness to either broader structural influences or individual capabilities, dispositions and behavior leads to ineffective health promotion [Ibid:2]. En empowermenttilgang vil forstå overvægt, ikke alene som en konsekvens af for lidt motion og for meget mad, men som en konsekvens af et meget kompliceret samspil af kulturelle, sociale, psykiske og fysiske aspekter. I forhold til overvægt kunne det eksempelvis handle om, at alle børn har idræt eller bevægelse i skolen dagligt, og at skolemaden er sund. De gode oplevelser skal vise, at det at bevæge sig er sjovt, og at ingen bliver valgt sidst hver gang. Det kunne også handle om, at kommunen har fokus på cykelstier og stisystemer, så transport til og fra arbejde og skole nemt og sikkert kan foregå på cykel. Det er ikke nok at forstå begge niveauer som indsatsområder. Det er det særlige samspil mellem de to, der gør sundhedsfremme til noget særligt. Figur 2 viser, hvordan Tones og Green forstår dette samspil. 36\n38 Figur 2. Health education and health promotion [Tones og Green 2006:184] Som vist i figuren, er der overordnet set to faktorer, der direkte påvirker sundhed. Det er health education, som medfører adfærdsvalg og en sund offentlig politik, der medfører strukturer og rammer, der støtter den enkeltes handlekompetence. Begge dele er afgørende for folkesundheden. Som vist med pilene er health education katalysator for, at en sund offentlig politik kan etableres. Ovenstående forklares af Tones og Green med Banduras formulering om reciprocal determinism (Ibid: 35). Det betyder, at mennesker på den ene side handler under indflydelse af miljømæssige forhold og på den anden side, at mennesker i en eller anden grad kan yde indflydelse på forskellige fysiske og sociale forhold, som påvirker dem: It is self-evident that empowerment people s opportunities to 37\n39 make genuinely free choices is not possible unless physical, socio-economic and cultural circumstances are favorable 23 [Ibid:34]. Magt I empowermenttilgangen er magt, kontrol og empowerment, som titlen understreger, et helt centralt tema. empowerment is the main raison d être of health promotion [Ibid:1]. Det er et tema, som er afgørende for, hvordan sundhedsfremme etisk kan forsvares og for, hvordan det udføres. Derfor er det nødvendigt for os at diskutere det her. Vi inddrager - udover Tones og Green - en række andre kilder omkring empowerment og magt. Sundhedsstyrelsen definerer empowerment som følgende i deres terminologirapport: Element i sundhedsfremme, der har til formål at bibringe patienter og andre borgere handleevne samt kontrol og ejerskab over beslutninger, der påvirker deres livsvilkår og sundhed [Sundhedsstyrelsen 2005:24]. De bemærker efterfølgende, at: Individuel eller psykologisk empowerment relaterer sig til individets evne til at tage kontrol over eget liv. Lokalsamfunds og gruppers empowerment relaterer sig til kollektiv aktion for at få større indflydelse på og kontrol over levevilkår og livskvalitet [Ibid:24]. Denne definition af empowerment, som individers eller gruppers evner til at tage kontrol over liv, levevilkår og livskvalitet, er der udbredt enighed om. Vi finder lignende definitioner flere steder (Vallgårda 2005, Tones og Green 2006:30 og Andersen 2005). Sidstnævnte John Andersen formulerer sig dog i retningen af, at det handler om at grupper bliver i stand til at modvirke afmagt [Andersen, 2005:60]. Det vælger vi at tillægge nogenlunde samme betydning, men med en mere samfundskritisk vinkel. Orienteringen i folkesundhedsarbejdet hen mod empowerment startede med WHO s Ottawa Charter fra sundhedsfremme før Ottawa ser på det, som forårsager sygdom, mens sundhedsfremme efter Ottawa orienteres mod sundhed, bruger empowerment og inddrager den enkelte [Valgårda 23 I dette citat definerer Tones og Green empowerment som menneskers mulighed for at foretage ægte fri valg. Dette kunne være starten på en lang diskussion, for hvornår kan man tale om frie valg, hvis mennesker eksistere i et net af sociale relationer? Vi har vurderet at essensen af denne diskussion nærmer sig den omkring empowerment og kontrol, som vi har diskuteret, hvorfor vi ikke tager denne diskussion også. 38\n40 2005:18]. WHO har således været forgænger for et empowermentperspektiv i folkesundhed, og de adresserer da også den grundlæggende diskussion omkring ansvar og frivillighed, som central for empowerment: There is potentially some tension between individual and collective responsibility and between voluntarism and control. The Ottawa Charter handled this by seeing individuals as having responsibility for their own health, but also a collective concern for the health of others. However, there is an overriding societal responsibility to create the conditions that enable people to take control of their health [Tones og Green 2006:15]. Konceptet omkring magt og kontrol fremhæver Tones og Green som en af de mest grundlæggende forskelle i empowerment og den medicinske tilgang. I sidstnævnte tilgang, har man tendens til som autoritet at tage magten og kontrollen. Men i måden, hvorpå man opfatter mennesker, og hvordan de påvirkes (rationelt), giver man samtidig individet det primære ansvar for eget helbred og sundhed. Empowermenttilgangen taler for, at ansvar for sundhed og helbred til dels ligger hos den enkelte, men at samfundet har et overordnet ansvar for at skabe rammer, der understøtter dette. Magten og kontrollen bør tilhøre borgere og grupper, som forklaret i ovenstående citat. Den medicinske tilgang har tendens til at udøve magt over mennesker, der ikke har reel indflydelse. Det er en etisk problematisk metode, som hvis man gik til ekstremer kunne kalde manipulation. I et empowermenttankesæt forsøger man at tildele magt og kontrol til individer og grupper, og samtidig tager man ansvar for at skabe sunde rammer og strukturer, så befolkningen understøttes i sunde valg. Ifølge professor Signil Vallgårda, Institut for Folkesundhedsvidenskab, er folkesundhedsarbejdet altid handlingsrettet i en bestemt retning og kan dermed kaldes magtudøvende. Defor er det ikke rendyrket empowerment, mener vi. Når man i folkesundhedsarbejdet taler om empowerment eller styrkelse af handlekompetencer er det med henblik på at fremme sundheden og ikke med henblik på, at folk skal blive bedre i stand til at realisere ønsker, som kunne være sundhedsskadelige [Valgårda 2005:26]. Det handler altså om at sikre, at folk får større handlekompetence og kontrol, og om at få dem til at handle på en bestemt måde. Dette er tilsyneladende modstridende, skriver Vallgårda, og i tråd med vores pointe om, at sundhedsfremme etisk set står i samme dilemma som den medicinske tilgang. Men så pointerer Vallgårda, at dette kun er gældende, hvis sundheden er til diskussion. Altså hvis sundhed ikke er til diskussion, hvis det er en selvfølge, hvad sundhed er, så, handler empowerment om at skabe 39\n41 muligheder for folk, så de kan få det liv, de kunne ønske sig. Det handler ikke om at få folk til at ønske sig noget andet, men om at få folk til at erkende, hvad der er godt for dem. (Ibid:27). Men kan sundhed virkelig stå uden for diskussion? Kan sundhed blive en selvfølge, som de fleste kan blive enige om? Det tror vi ikke, særligt ikke fordi en definition af sundhed er meget tæt forbundet med tilgangen til folkesundhedsarbejdet, altså medicinsk eller empowermenttilgang, og der vil være uenighed om definitionerne på dette område jf. specialets indledning. Som fremhævet i indledningen er sundhed multifaktoriel, og i forhold til det enkelte menneske er sundhed dybest set relativistisk og subjektivt, og når man vil fremme sundheden påberåber man sig retten til at definere sundhed (selvom det er en bred definition), og dermed udøver man magt. En relativistisk og subjektiv sundhedsopfattelse kan føre til handlingslammelse, fordi man ikke kan definere fælles retninger og målsætninger, da alt jo er relativt i forhold til den enkelte. Derfor er man nødt til at definere et mindre relativistisk og mindre subjektivt sundhedsbegreb, som kan være grundlag for en handlingsretning. Vi har altså nu slået fast, at sundhedsfremme ikke kan gennemføres i en rendyrket empowerment tilgang i folkesundhedsarbejdet, som Tones og Green ellers hævder. Andre sundhedsfremmeforskere hævder også, at de ikke bruger magt, fx Johnsen og Jensen (2006). Men vi mener at have vist, at der altid vil være elementer af brug af magt til at påvirke folk i en bestemt retning. Med Vallgårdas ord, så handler sundhedsfremme ikke om, at folk skal blive bedre i stand til at realisere ønsker, som kunne være sundhedsskadelige [Vallgårda 2005:27]. Sundhedsfremme vil i et folkesundhedsperspektiv påvirke mennesker til et bestemt mål og står ultimativt i samme etiske dilemma, som den medicinske tilgang,. Det bør man være bevidst om. Empowerment handler i det sundhedsfremmende perspektiv om at give kontrol og handlekompetencer til mennesker til at øve indflydelse på liv og livsvilkår indenfor bestemte værdier. Ifølge professor John Andersen, RUC, handler empowerment ikke bare om magt, da magt findes i de fleste relationer og er derfor uinteressant. Det handler i stedet om en frigørende magt: Der er selvfølgelig vanskelige grænsedrejninger ved empowerment. Empowerment er ikke øget magt og kontrol på trods af andre og det handler ikke om at anything goes, men om at mennesker grundlæggende skal respekteres [John Andersen, vejledning, august, 2009]. John Andersen fremhæver empowerment som en demokratisk, normativ position, hvor man inkluderer folk i deres egen udvikling og støtter dem til et sundere liv. Folkesundhedsarbejdet har behov for at have et udgangspunkt, dvs. et behov for at definere sundhed.. Så snart man har til formål, 40\n42 at sundheden skal fremmes, så har man påkaldt sig retten til at definere, hvad sundhed er, og derved udøver man magt for at få folk et bestemt sted hen. Men det er væsentligt, at dette ses som et vilkår mere end en begrænsning af empowerment perspektivet. I vores opfattelse handler det om lighed, menneskelig udfoldelse og et demokratisk samfund. Med en medicinsk tilgang mener man, at det enkelte menneske har det bedst, når det fysiske og psykiske fungerer optimalt biologisk set, som er langt snævrere værdier. Vores opfattelse har et mere ambitiøst sigte, som vi citerede Iversen for i specialets indledning. Det handler ikke om at vælge mellem de to tilgange, men at lade dem supplere hinanden. Begge tilganges formål er ønskværdige, men ingen af dem kan stå alene i et bredt folkesundhedsarbejde. Opsamlende på de to tilgange Det er vigtigt at pointere, at den medicinske tilgang ikke er af det onde: The problem lies not so much with a biomedical interpretation per se but with too exclusive a reliance on it and dismissal of other perspectives [Tones og Green 2006:23]. Som det fremgår af citatet, er det ikke den biomedicinske tankegang som sådan, der afvises, men en eksklusiv anvendelse af denne. Det er en monovidenskabelig tilgang, og i den brede sundhedsopfattelse som sundhedsfremme bygger på, kan én videnskab ikke være tilstrækkelig, særligt ikke i forhold til et wicked problem, som folkesundhed er. Men det betyder ikke, at medicin ikke er vigtigt, og at hospitaler ikke gør stor og vigtig nytte i samfundet, blot at det er vigtigt at supplere med andre videnskaber særligt i forhold til folkesundhed. Tones og Greens struktur- individ perspektiv, udmøntet i health education og sund offentlig politik er brede og overordnede fremstillinger af sundhedsfremme. Grunden, til at det er nødvendigt at være så bred, når man forklarer perspektivet bag sundhedsfremme, er, at det er et forsøg på at formulere løsninger, der kan favne folkesundhed som et wicked problem. Det kræver et bredt og helhedsorienteret perspektiv, som må forklares. Vi finder, at der er en svær balance mellem det abstrakte og det konkrete niveau. Hvor vi i denne første del har været mest abstrakte, vil vi i anden del blive mere konkrete. 41\n43 3.2. Del 2: Strategi og planlægning I vores problemformulering har vi skrevet om strategi og planlægning i forhold til sundhedsfremme, og det skal vi se nærmere på i denne anden del af kapitlet. Formålet er at diskutere strategi og planlægning, og hvad det kan betyde i forhold til sundhedsfremme. I del tre, konkretiserer vi, hvad det kan betyde i sundhedscentrene. Strategi I begrebsafklaringen til vores problemformulering beskrev vi strategi med følgende citat: A strategy is the pattern or plan that integrates an organization s major goals, policies and action sequences into a cohesive whole. A well-formulated strategy helps to marshal and allocate an organization s resources into a unique and viable posture based on its relative internal competencies and shortcomings, anticipated changes in the environment and contingent moves by intelligent opponents [Quinn, Mintzberg og Ghoshal 1995:5] I Quinns præsentation er strategibegrebet beskrevet som et samlende begreb for organisationens overordnede mål, politikker og aktiviteter. En strategi har her til formål at ordne og fordele ressourcer i en realistisk position, som er baseret på interne kompetencer og svagheder, og som tager højde for forventede ændringer i omgivelserne og adfærd hos intelligente modstandere. Quinn skriver således om et overordnet begreb, der er betegnende for en hel organisation og ikke bare dele heraf. Det er også et dynamisk strategibegreb, der integrerer organisationens relative kompetencer og foranderlige vilkår. Strategibegrebet kan som andre centrale begreber i dette speciale (fx sundhedsfremme) forstås på forskellige måder og tillægges forskellige betydninger og værdier. Mintzberg påpeger fem forskellige definitioner af strategibegrebet og understreger at: Human nature insist on a definition for every concept. But the word strategy has long been used implicitly in different ways even if it has traditionally been defined in only one. Explicit recognition of multiple definitions can help people to manoeuvre through this difficult field [Ibid:13] Han påpeger, at strategibegrebet er brugt på forskellige måder, og at man, trods ønsket om en enkelt klar definition, må anerkende forskellige definitioner. Mintzberg præsenterer fem definitioner på en strategi: som en plan, et plot, et mønster, et standpunkt eller et perspektiv 24. En vigtig pointe er, at 24 Egen oversættelse af Mintzbergs begreber: as plan, ploy, pattern, position and perspektive [Quinn, Mintzberg og Ghoshal 1995:13] 42\n44 strategibegrebet kan bruge på forskellige niveauer. Strategi som en plan eller et plot svarer faktisk til vores planlægningsdefinition (Se side 17). De forskellige definitioner kan være modstridende, men de kan også komplementere hinanden (Ibid:19). Vi vælger som udgangspunkt et mere overordnet strategibegreb, hvilket mest ligner Mintzbergs definitioner som et mønster, et standpunkt eller et perspektiv. Som et mønster handler strategi om konsistens i adfærd uanset, om dette er bevidst eller ej (Ibid:14) Som et standpunkt bliver strategi en medierende kraft mellem organisationen og dets omgivelser. (Ibid:17) Som et perspektiv er strategi et integreret verdenssyn, strategi er for organisationen, hvad personlighed er for mennesker (Ibid:18). Vi forholder os åbent til disse definitioner. Vi lægger os ikke fast på en enkelt, men betragter dem som komplementerende. I analysen er formålet at være bevidst om, at strategi kan være forskellige ting, og at vi i sundhedscentrene er åbne for netop forskellige strategiske måder at arbejde på. Hos Mintzberg er det en vigtig pointe, at strategier både kan være bevidste og planlagte, men også noget der dukker op i en strøm af beslutninger, der udgør et mønster. En organisations egentlige strategi er altså ikke nødvendigvis planlagt, men den kan udarbejdes eller påvirkes af opdukkende ideer, hændelser og beslutninger undervejs i processen. One must look at the actual emerging pattern of the enterprise s operant goals, policies and major programme to see what its true strategy is Whether it is consciously set forth in advance or is simply a widely held understanding resulting from a stream of decisions, this pattern becomes the real strategy of the enterprise. [Quinn, Mintzberg og Ghoshal 1995:6] Når vi analyserer sundhedscentrene som organisationer, skal vi se på mål, politikker og handlinger. Vi skal se på den strøm af beslutninger, der ligger til grund for strategien og på den måde se på helheden, når vi fokuserer på det strategiske. Som nævnt før skal vi være åbne over for de forskellige typer strategier: som en konsistent adfærd, som noget medierende i forhold til omverdenen, og /eller som et perspektiv på verden. Fleksible strategier Tones og Green præsenterer fire spørgsmål som grundlæggende for planlægningsprocessen: Where are we now? Where do we want to go? How will we get there? How will we know when we get there? [Tones og Green 2004:110] 43\n45 Mintzbergs og Quinn understreger, at strategier må være fleksible og forberedte på det ukendte og uforudsigelige (Quinn, Mintzberg og Ghoshal 1995:11). I projektledelseslitteraturen er det også en udbredt tanke, at den virkelighed, man planlægger i, er kompleks og under løbende forandring (Jaafari 2006:47). Det betyder, ifølge Quinn, endvidere, at strategiarbejdet ofte ligner politiske forhandlinger, og at man derfor i arbejdet med strategier også skal kende den politiske dagsorden og være forhandlingsorienteret fra starten af processen. Set i lyset af dette, er Tones og Greens opstilling af de fire spørgsmål en forholdsvis forsimplet opfattelse af planlægning. En firkantet opfattelse af deres fire spørgsmål kan betyde, at verden opfattes som konstant, at man i begyndelsen kan vide præcis, hvor man vil hen, at man konkret kan regne ud, hvordan man kommer derhen. Men denne udregning kan, ifølge Mintzberg, Quinn og Ghoshal og Jafaari, aldrig rumme alt. Der vil altid være elementer, man ikke har kalkulere med. En fuldkommen viden kan aldrig erhverves. Derfor må planlægning være kreativ og reflekterende undervejs i udførslen af projektet - og ikke kun i starten (Jafaari 2006:56). Dette er ikke nødvendigvis modstridende med Tones og Greens fire spørgsmål og de kan sikkert, i en indledende planlægning før et projekt, være yderst brugbare. Det vigtigste i forhold til de fire spørgsmål er, at strategiarbejdet ikke stopper, når man har identificeret svarene på spørgsmålene. Fleksibiliteten skal integreres, så man løbende under udførelsen af projektet kan takle problemer og uforudsete hændelser. Med andre ord må en effektiv strategi kunne håndtere det uforudsete og det modsætningsfyldte: The effective strategist is one who can live with contradictions, learn to appreciate their causes and effects, and reconcile them sufficiently for effective action [Quinn, Mintzberg og Ghoshal 1995; forord] Ekspliciterede strategier Tones og Green refererer til en undersøgelse af Green og Kreuter fra 1991, som konkluderer, at det i praksis ofte er tilfældigt, hvilket sundhedstema der udvælges, hvilke befolkningsgrupper der fokuseres på, og hvilke metoder der bruges. Ifølge lektor Jesper Holm, Sundhedsfremme og Sundhedsstrategier, er dette også tilfældet i dagens Danmark. Han mener, at man mange steder har en implicit sundhedsopfattelse, og at evidensbasering og evaluering ikke er systematisk og gennemarbejdet (Jesper Holm, specialeseminar, forår 2009). Denne mangel på eksplicitering af sundhedsfremmeplanlægning og -strategi har vi også observeret i vores empiri, som vi viser i analysen. Derfor finder vi det relevant at gå nærmere ind i, hvad eksplicitering indebærer. 44\n46 Det er en ret banal teoretisk pointe, at man skal tydeliggøre, hvad man gør, og hvorfor man gør, som man gør. Det er en pointe, som en sundhedsfremmeplanlægning eller empowermenttilgang ikke har patent på. Vi fremhæver pointen her, fordi det i vores indledende research ikke ser ud til at være den selvfølge, det måske burde være, og fordi vi mener, at det er en særlig vigtig pointe, da sundhedsfremmeplanlægning er et uetableret fag. Med et uetableret fag kunne man nemt forestille sig, at man uden eksplicitering ender med at gøre, som man plejer eller får tilfældige ideer, hvilket - ifølge Tones og Green - ofte vil stamme fra en medicinsk tankegang simpelthen, fordi den er mest udbredt. Denne pointe bliver kun vigtigere, når Tones og Green og i øvrigt også WHO slår fast, at sundhedsfremme er tværfagligt, tværsektorielt og tværprofessionelt: Health promotion is characterized by its multisectoral nature and the involvement of a variety of different professional groups [Tones og Green 2006:41]. Pointen bliver vigtigere, når der er mange forskellige faggrupper involveret, fordi det sandsynligvis øger behovet for klarhed. Tones og Green præsenterer Green og Kreuters anbefalinger af, hvad der er nødvendigt for at eksplicitere: 1. an analysis of health issues / problems 2. prioritization 3. analysis of the determinants [Tones og Green 2006:41] Det første punkt handler om, at de sundhedstematikker, man vælger at fokusere på i fx sundhedscentrene, skal udvælges på eksplicitte grundlag, dvs. at de bygger på en analyse af tilstanden hos befolkningen. Epidemiologien anvendes ofte som kilde i denne analysefase, fremhæver Tones og Green, og de påpeger, at det er en god måde at få oplysninger om befolkningen og forskellige grupper. Dog understreger de, at den epidemiologisk forskning stammer fra biomedicinen og dermed har fokus på sygdomme, risici og dødelighed, hvilket negligerer det aspekt af positiv sundhed, der er i sundhedsfremme. Der er dog typer af epidemiologisk forskning, som fokuserer på årsagssammenhænge og livskvalitet (Tones og Green 2006:41 58). Et vigtigt element i den sidstnævnte type epidemiologi er et salutogenetisk perspektiv, hvor der tages udgangspunkt i, hvad der fremmer sundheden og ikke et patogenetisk perspektiv, hvor der tages udgangspunkt i, hvad der fremmer sygdom (Antonovsky 2000) 25 (Tones og Green 2006:55-56). Analyse af sundhedstilstande og epidemiologiske data lægger op til en lang diskussion om validitet og objektivitet, som vi ikke prioriterer i dette speciale. Valg af temaer 25 Antonovsky ( ) var en israelsk professor i medicinsk sociologi, og han er ophavsmand til de teoretiske grundideer om sundhedsfremme. Hans bidrag handler om en tilgang til sundhed, som noget der har med liv og trivsel at gøre frem for det klassiske fokus på sygdom. (Antonovsky 2000, Johnsen og Jensen 2006). 45\n47 og indsatser i sundhedscentrene bygger på analyser og ikke på tilfældigheder og skøn. Man bør bruge den forskning, der er tilgængelig. Kommunernes sundhedsprofiler kan muligvis være relevante her, men vi går i specialet ikke nærmere ind i en vurdering af sundhedsprofilernes relevans og sundhedsmæssige omfang. I vores perspektiv ser vi udformningen af sundhedsprofilerne som et vilkår, sundhedscentrene har at arbejde ud fra, og som kan give dem mulighed for at fokusere på at udarbejde og implementere strategier og planer for kommunens borgere. Prioritering er det andet punkt i forhold til ekspliciteringen. Her handler det om bevidsthed om, hvad der tilvælges, og hvad der fravælges. Der vil altid være begrænsede ressourcer, så hvordan udnyttes de bedst? Hvor skal man fokusere? Dette er ikke en pointe, Tones og Green uddyber (Tones og Green 2006:41). Det tredje og største punkt omfatter en analyse af determinanterne. Her ser vi på to forskellige analyser: først en analyse af hvad der påvirker menneskers sundhed; dernæst en anden analyse af, hvad der påvirker menneskers (sundheds)handlinger. Det er omfattende punkter, og i vores øjne er det urealistisk, hvis man som sundhedsfremmeplanlægger skal udføre egentlige analyser om dette hver gang, man skal planlægge. Vi vælger at tolke dette som, at det er afgørende med viden om, hvad der er determinanter for sundheden, og hvordan menneskers adfærd påvirkes. Det er ikke afgørende, at man i praksis nødvendigvis skal foretage analyser hver gang man intervenerer, da dette ofte vil være for ressourcekrævende. Tones og Green understreger vigtigheden af viden om, at menneskers sundhed påvirkes af en lang række determinatorer og ikke kun individets livsstil og handlinger, hvilket illustreres i figur 3. 46\n48 Figur 3: The expanded health field concept [Tones og Green 2006:59] De fem inputs er taget fra WHO s Ottowa Charters fem handlingsområder. Når man planlægger folkesundhed i et empowermentperspektiv, skal man altså vide, at en lang række faktorer har indflydelse på sundhed. Det er fx ikke nok at fokusere på den enkeltes livsstil. Dette er også den helt centrale tese i Tones og Greens health education og sund politik. Naboskaber eller communitysammenhold har stor indflydelse, sammen med ulighed, social eksklusion, socioøkonomiske faktorer, en sund offentlig politik og sundhedssektoren (Tones og Green 2006:58-74). I praksis er det noget nær umuligt at overveje og integrere alt, hvad der påvirker sundheden i sin planlægning. Her spiller det forrige punkt om prioritering en vigtig rolle. Vi ser her igen hvordan folkesundheden optræder som et wicked problem fordi sundheden determineres af så komplekse sammenspil, at man sandsynligvis aldrig vil kunne forstå dem. Men det betyder ikke, at man ikke skal prøve. Den brede empowermentstrategi er en måde at takle dette på, og et fokus på helheden gør, at det komplekse imødekommes. Senere i dette kapitel kommer vi med eksempler på, hvad sundhedsfremmestrategier kunne være konkret i sundhedscentrene. 47\nLOKALE UDVIKLINGSPLANER FOR LANDDISTRIKTERNE -eksempler fra to kommuner\nLOKALE UDVIKLINGSPLANER FOR LANDDISTRIKTERNE -eksempler fra to kommuner Annette Aagaard Thuesen og Suzanne Eben Ditlevsen CENTER FOR LANDDISTRIKTSFORSKNING OG LANDLABDK Syddansk Universitet Maj 2015 Alle