Temporada Alta arriba amb 100 propostes per celebrar els 25 anys del festival - SIESTV\n31 ag. 2016 Temporada Alta arriba amb 100 propostes per celebrar els 25 anys del festival\nAmb 30 espectacles internacionals, 29 produccions i coproduccions, 33 estrenes absolutes i 61 propostes d'autoria catalana\nPosted at 20:54h in Cultura, Escenaris by siestv\nRedacció.- El Festival Temporada Alta arriba als 25 anys convertit en un festival de referència tant a nivell nacional i estatal com europeu, oferint una programació multidisciplinària pensada per a tots els públics. Des de fa anys, el festival s’ha posicionat com a oasi teatral del sud d’Europa, acostant al públic estrenes i propostes tant nacionals com internacionals, erigint-se com a motor de creació escènica, buscant la projecció internacional sense deixar de fomentar l’autoria catalana i promovent la jove creació. Amb el públic com a un actor principal de la programació, i implicant-se social i localment, Temporada Alta celebra 25 anys consolidat com a Festival de país.\nEn la roda de premsa de presentació de la programació de la 25a edició de Temporada Alta que ha tingut lloc aquest matí al Teatre Municipal de Girona, Salvador Sunyer, director del Festival, ha destacat la projecció internacional, l’arrelament al territori, i la promoció de l’autoria catalana (un 61% de les propostes) que configuren l’ADN del Festival, que enguany aposta pel treball social i educatiu amb, per exemple, un espectacle de Carlota Subirós que es podrà veure a les escoles de Girona i Salt. Sunyer també ha posat l’accent en el treball entre artistes d’aquí i de fora: La maduresa i projecció d’un Festival es fa palesa amb produccions internacionals, com el muntatge que prepara el gran mestre del teatre europeu, Krystian Lupa, amb actors catalans (Després de la jubilació). Per la seva banda, Santi Vila, conseller de Cultura de la Generalitat de Catalunya, també ha aprofitat la roda de premsa per reivindicar el paper de Temporada Alta com a Festival únic a casa nostra: L’aposta pels clàssics, el risc i l’accés a la cultura són tres factors fonamentals, que Temporada Alta cobreix amb escreix. No sempre el mercat satisfà aquestes necessitats. A més, Marta Madrenas, alcaldessa de Girona, no ha deixat de remarcar l’arrelament del Festival al territori, un dels valors indiscutibles de Temporada Alta: Girona figura com la primera ciutat mitjana de l’estat espanyol més ben posicionada en el rànquing de poblacions vinculades a la cultura. I això és gràcies en bona part a aquest Festival, que ens deixa a més un important benefici econòmic.\nAquest any en que el Festival està d’aniversari, Lluís Pasqual serà l’encarregat d’aixecar el teló amb In memoriam – La quinta del biberó -, una coproducció entre el Festival i el Teatre Lliure que neix a partir de testimonis de la Batalla de l’Ebre. Ho farà el divendres 30 de setembre al Teatre Municipal de Girona. Aquesta estrena absoluta donarà el tret de sortida a un total de 100 propostes que es podran veure fins al 4 de desembre.\nConsolidat com a model d’èxit, Temporada Alta segueix apostant per buscar l’equilibri entre la producció i coproducció de nous espectacles – 29 en total -, la promoció de l’autoria catalana – 61 propostes – posant èmfasi en la creació contemporània – 27 espectacles- i consolidant-se com a aparador dels millors muntatges internacionals al nostre país – 30 espectacles de 18 països diferents-. Tot i que la gran part de programació es concentra a Girona i Salt, el Festival és present en un total de 9 poblacions diferents (enguany s’incorpora Fornells de la Selva i nous espais a les ciutats de Girona, Banyoles i Torroella de Montgrí) i en fins a 28 espais o equipaments.\nL’àmplia programació que s’ha presentat inclou grans figures internacionals de les arts escèniques contemporànies (Peter Brook, Krystian Lupa, Milo Rau, Alain Platel, Guy Cassiers, Fabrice Murgia, Thomas Ostermeier, Nicolas Stemann, Oskaras Koršunovas, Tiago Rodrigues, Mauricio Kartun etc), juntament amb alguns dels artistes espanyols més reconeguts internacionalment (Rocío Molina, María Pagés, Israel Galván, Rosario Flores etc), i estrenes coproduïdes pel Festival d’alguns dels millors creadors del país (Lluís Pasqual, Josep Maria Miró, Àlex Rigola, Oriol Broggi, Cabosanroque, etc). A més, enguany es segueix apostant per la programació de creació contemporània i els nous llenguatges (Albert Arribas, Pere Faura, la Veronal, Loscorderos.sc, Agrupación Señor Serrano, etc).\n“Temporada Alta és una oportunitat única al nostre país per gaudir de les millors produccions internacionals: fins a 30 espectacles de fora Catalunya i els cicles Connexió Flandes i Connexió Iberoamèrica converteixen el Festival en una cita ineludible”\nTemporada Alta ja fa anys que es caracteritza per ser porta d’entrada a Catalunya, a la resta de l’Estat i sovint a Europa, de moltes produccions internacionals, tant dels noms consagrats de l’escena com de les noves veus que van despuntant a diversos països. En aquesta 25a edició, el Festival posarà Catalunya al mapa escènic internacional amb 30 espectacles de fora, dels quals 25 són internacionals i 5 de la resta de l’Estat. A més, la programació internacional, del Festival es caracteritza per tornar a programar dos grans focus teatrals; el cicle Connexió Iberoamèrica, ja consolidat des de fa quatre anys i centrat en les propostes de l’altra banda de l’Atlàntic, i el cicle Connexió Flandes, que enguany celebrarà la seva segona edició i acosta al públic a l’escena teatral flamenca.\nDe la programació estrangera destaquen les propostes – gairebé totes elles estrenes a l’Estat Espanyol o a Catalunya- de Milo Rau, que presenta Mitleid, teatre polític sobre el drama de les persones refugiades i desplaçades a la força; Thomas Ostermeier que, després de triomfar amb El Matrimoni de Maria Braun en la passada edició, ara presenta La Mouette, versió en francès de La Gavina d’Anton Txèkhov; Peter Brook que, amb Marie-Hélène Estienne, estrenarà a Catalunya Battlefield, visitant per desena vegada Temporada Alta i sent així el director estranger que més vegades ha participat al Festival; Oskaras Koršunovas que portarà Cleansed, text de la dramaturga Sarah Kane, referent indiscutible del teatre contemporani europeu i mundial; o el jove director Fabrice Murgia que amb 32 anys acaba de ser nomenat nou director del Théâtre National de Bruxelles i serà a Temporada Alta amb Children of Nowhere, estrena a l’estat espanyol. Fabrice Murgia és el director del curt #The One Project 2016 que s’estrenarà properament.\nA més, també podrem comptar, entre d’altres, amb les propostes de Tiago Rodrigues, director, autor i actor que lidera l’avantguarda escènica portuguesa i que estrenarà a l’Estat António e Cleópatra, una nova creació a partir del clàssic de Shakespeare; la també estrena a Espanya de Werther! del director alemany Nicolas Stemann, on reivindica l’heroi romàntic creat per Goethe; o Davant la jubilació, de Krystian Lupa, que torna una altra vegada al Festival i treballarà amb actors del país. Un espectacle coproduït entre el Festival i el Teatre Lliure.\nA més, la programació internacional del Festival es caracteritza per acollir dos grans focus teatrals, el cicle Connexió Iberoamèrica, ja consolidat des de fa quatre anys i que compta amb el suport d’Iberescena, i el cicle Connexió Flandes, que enguany celebrarà la seva segona edició amb la col·laboració del govern de Flandes.\nEn el primer cas, el Festival actua una vegada més com a porta d’entrada a Europa del teatre Iberoamericà, un dels laboratoris teatrals més fructífers del moment i un dels pols creatius més interessants del planeta. En aquesta quarta edició del cicle, s’ha programat a l’argentí Mauricio Kartun, que presentarà Terrenal, l’uruguaià Sergi Blanco, que torna al Festival ara amb La ira de Narciso, el xilè Pablo Larraín que fa el salt del cinema al teatre amb Acceso i els mexicans Lagartijas tiradas al sol, habituals de Temporada Alta, que presentaran tres espectacles de teatre documental, Santiago\nAmoukalli, Tijuana i Veracruz, nos estamos desforestando o cómo estrañar Xalapa. Per últim, el cicle també presentarà una col·laboració molt especial, una estrena absoluta de la mà de l’Agencia de Detectives de Objectos, grup format per Xavier Bobés (Catalunya), Shaday Lairos (Estat espanyol) i Jomi Oligor (Mèxic), tres grans talents del teatre d’objectes que presentaran El Solar – Primer Álbum.\nDesprés de la bona acollida en la passada edició del Festival, es celebra per segon any el cicle Connexió Flandes, on Temporada Alta explora l’escena teatral flamenca, una de les més dinàmiques d’Europa. Enguany, els noms convidats són Alain Platel, que visitarà el Festival per tercera vegada i presentarà Nicht Schlafen, obra creada a partir del món musical de Gustav Mahler i les polifonies africanes; la Cie.d’irque & fien amb l’espectacle Carrousel des moutons, un recital de música, poesia i circ per a tota la família; i per últim Guy Cassiers amb De Welwillenden (Les beningnes) que s’emmarca dins el projecte “The Littell Project”, coproducció del Festival, subvencionat mitjançant el programa europeu Europa Creativa.\nPer últim, dins la programació internacional, també es presenten muntatges d’artistes de la resta de l’Estat espanyol. És el cas, entre d’altres, de Rocío Molina, referent del món flamenc contemporani que ja va visitar el Festival l’any passat i torna aquest any amb una nova producció, María Pagés que el 2014 va presentar Oyeme con los ojos i aquest any torna amb Yo, Carmen o Israel Gaván, que repeteix per tercera ocasió al Festival i ho fa amb l’espectacle Solo, pensat per un nombre de públic reduït i en un espai singular, l’església de Sant Pere Galligants.\n“El Festival fa de la creació escènica del país una prioritat ampliant les produccions i coproduccions, fomentant la dramatúrgia i l’autoria catalanes i mostrant Catalunya al món”\nDes de la creació del festival ara fa 25 anys, Temporada Alta ha treballat per erigir-se com a motor de creació escènica, apostant per una línia pròpia de produccions, fent de trampolí de companyies catalanes a l’estranger, apostant pels nous talents de la dramatúrgia catalana i actuant com a punt de trobada de nous creadors contemporanis catalans, convertint-se així en un referent del foment de l’autoria catalana dins i fora de Catalunya.\nLes produccions i coproduccions del Festival, tant nacionals com internacionals, són una eina estratègica per situar Temporada Alta, els artistes catalans i el país en el centre del panorama europeu i internacional. Així, enguany el Festival presenta fins a 29 produccions i coproduccions, algunes d’elles estrenes absolutes: Cúbit, de Josep Maria Miró i en coproducció amb La Ruta 40; Un obús al cor, de Wadji Mouawad dirigida per Oriol Broggi en coproducció amb La Perla 29; Who is me. Pasolini, d’Àlex Rigola que serà estrena absoluta del Festival i es podrà veure el 2017 als Teatros del Canal de Madrid; Dybbuk, dirigida per Pau Roca i coproduïda amb la Cia. Sixto Paz i la Sala Beckett de Barcelona o bé No em va fer Joan Brossa, coproducció amb Cabosanroque i el Teatre Nacional de Catalunya. També són coproduccions que s’estrenen al Festival Si au Si, de Marjorie Currenti i coproduïda amb LaGranTroupe; Requiem for Evita de Jordi Prat i Coll; Superbleda de la cia. Bleda; Les cadires, dirigida per Glòria Balanyà i en coproducció am b Associació Elektra de Projectes Culturals; L’home sense veu de Clàudia Cedó-Sala Flyhard, Realpolitik , de Teatre de l’Enjòlit i coproduït amb Mithistòrima Produccions, i la ja esmentada In memoriam – la quinta del biberó – de Lluís Pasqual amb el Teatre Lliure.\nA més, Temporada Alta també aposta per participar en projectes que puguin ajudar als artistes catalans a participar en produccions internacionals, sobretot a través d’implicar-se en la producció d’espectacles. Enguany, el festival participa en quatre coproduccions internacionals: Krystian Lupa que presentarà Davant la jubilació, de l’austríac Thomas Bernhard treballant amb actors catalans; El Solar – Primer Álgum amb Bobés, Larios i Oligor i que s’emmarca dins el cicle Connexió Iberoamèrica, De Welwillenden amb Guy Cassiers i coproduïda amb alguns dels festivals i teatres europeus més prestigiosos, com les Scènes Nationaux de Valenciennes i Amiens, el festival italià RomaEuropa, l’alemany Theaterformen o el belga Toonelhuis; i Who is me. Pasolini, amb direcció d’Àlex Rigola, una peça molt íntima a partir del poema autobiogràfic de Pier Paolo Pasolini ‘Poeta de les cendres’.\n25 anys fomentant la dramatúrgia i la creació catalanes\nJa des de la primera obra que es va veure al festival l’any 1992, Degustació d’El Talleret de Salt, Temporada Alta dóna suport als creadors del país apostant per la programació basada en textos d’autors catalans, potenciant la nova creació, i programant enguany fins a 61 propostes d’autoria catalana. En els últims anys, s’ha fet evident l’explosió i la consolidació d’una o dues generacions de dramaturgs catalans que han aconseguit fer-se un lloc a les cartelleres teatrals del país. D’aquesta manera, el festival programa, al costat de grans noms internacionals, grans noms de casa nostra, tant de creadors ja totalment consolidats com de noves veus emergents, entre d’altres: Josep Maria Miró, Moisès Maicas, Pau Miró, Lluïsa Cunillé, Marta Galán, Llàtzer Garcia, Cristina Clemente, Jan Vilanova, Marta Barceló, Marilia Samper…\nA més, aposta clarament per l’àmbit de la creació contemporània programant espectacles basats en nous llenguatges teatrals, com per exemple La Veronal, Agrupación Señor Serrano (recent Lleó d’Argent de la Biennale di Venezia), Pere Faura, Xavier Bobés, Los Corderos.sc…\nPer potenciar i enfortir el creixement de l’autoria catalana, Temporada Alta no només programa creadors del país de manera transversal al llarg del Festival, sinó que organitza trobades entre dramaturgs, moments on els creadors del país poden posar en comú la seva feina i potenciar així les seves produccions: el VI Torneig de Dramatúrgia o la tercera edició de Llibràlegs.\nTemporada Alta treballa des de fa anys per la internacionalització dels artistes del país, una eina cada cop més necessària per superar les dificultats de finançament del sector i de visualització internacional dels projectes d’aquí. El Festival aposta per fer conviure en la programació artistes i espectacles de tot arreu, però també busca punts de trobada entre artistes catalans i professionals internacionals. D’aquesta manera, es fomenten vies de col·laboració entre els artistes de casa nostra i el món, ja sigui a través de finançament, treball artístic conjunt o bé la presentació d’espectacles fora del país.\nDes de l’any 2011 Temporada Alta organitza la Setmana de Programadors, on es concentren espectacles no textuals amb l’objectiu de congregar programadors estrangers al voltant de la programació i d’unes trobades professionals. En aquests tres últims anys han passat pel festival aproximadament 250 professionals internacionals, incloent-hi representants d’institucions de prestigi com el Festival d’Avinyò, el Thèâtre de la Ville de Paris, el Kunsten Festival des Arts de Brussel·les o el Wiener Festwochen de Viena. Enguany, la trobada tindrà lloc del 18 al 20 de novembre i els professionals participants podran veure-hi les propostes d’artistes del país tant consolidats com emergents: La Veronal, Àlex Rigola, Agrupación Señor Serrano, Loscorderos.sc, Pere Faura, Cabosanroque o Xavier Bobés.\nTemporada Alta també aposta per participar en projectes que puguin actuar de trampolí perquè artistes catalans participin en produccions internacionals, treballant col·lab\noracions i aliances amb altres festivals estrangers per mantenir la coproducció i la circulació d’espectacles, fomentant també la creació de públic. Un dels exemples de la feina del Festival, quant la internacionalització dels artistes catalans, és Temporada Alta a Amèrica Llatina, un format més reduït del festival que es celebra des de 2013 a Buenos Aires (Argentina) i ens els últims anys també a Lima (Perú) i Montevideo (Uruguai), amb el suport de l’Institut Ramon Llull i Acción Cultural Española (ACE). Fins al moment, s’han fet un total de 51 funcions i han pogut presentar les seves creacions artistes com Sergi López, Iván Morales, Xavier Bobés, Lali Ayguadé, Pere Faura, Barò d’Evel Cirk…\nTEMPORADA ALTA, UN FESTIVAL MULTIDISCIPLINAR I PER A TOTA LA FAMÍLIA\n“El festival té la pretensió que qualsevol ciutadà del nostre país o de fora pugui trobar almenys 3 o 4 espectacles del seu gust”\nA nivell musical cal destacar els concerts de Rufus Wainwright, que presentarà el seu darrer disc, Sonnets; Paul Fuster amb el seu últim àlbum Go/Between; o Jorge Drexler, Rosario Flores i Izal. A més, també participaran dins la programació musical del festival Manel, Andrea Motis i Joan Chamorro. S’inclouen dins aquest gènere espectacles no estrictament musicals però on la música hi juga un paper rellevant, com en el cas de la nova proposta de Cabosanroque, de F.R.A.U d’Albert Arribas o de Dinamita la Sarsuela del grup gironí Le Croupier, entre d’altres. Els més petits també podran gaudir de la música amb Concerts per a nadons. Suite n.1: els batecs del cargol per a infants de fins a tres anys o Funky, funky! Del col·lectiu Orelles de xocolata, espectacle adreçat al públic familiar.\nDes de fa uns anys, Temporada Alta inclou el cinema dins la seva programació, programant enguany un total de set pel·lícules, moltes d’elles pre-estrenes. Alguns dels cineastes que visitaran el festival són Agustí Villaronga, amb El testament de la Rosa, homenatge a Rosa Novell; La propera pell, d’Isaki Lacuesta i Isa Campo; Mauruo Herce amb Dead Slow Ahead; Llàtzer Garcia presentant la versió cinematogràfica de La Pols o el gironí més internacional, Albert Serra, amb el seu darrer film La mort de Louis XIV. Lluís Galter també serà present al festival amb La substància i Cristophe Fanarier amb El perdut.\nCal destacar, també, que alguns dels espectacles teatrals que es podran veure al Festival incorporen tècniques audiovisuals en la seva posada en escena, com Werther! de Stemann o Birdie, d’Agrupación Señor Serrano.\nI per gaudir del festival amb tota la família, Temporada Alta proposa diversos espectacles, entre ells InTarsi, de la Cia “eia”, CorroC d’Escarlata Circus, o els internacionals Cirkopolis del Cirque Éloize de Canadà, The Best of Johnny, espectacle del conegut clown Johnny Melville, o Live, d’Ara Malikian, que torna un any més a visitar el festival.\nTEMPORADA ALTA, 25 ANYS AMB LA CULTURA\n“Des dels seus inicis el Festival ha tingut una clara projecció internacional però també una vocació indiscutible de ser un festival implicat localment, de país, i accessible a tothom. En 25 anys ha acollit un total de 1.302 espectacles superant, en els últims vuit anys el 90% d’ocupació”\nAixí doncs, és indiscutible que Temporada Alta no només és un projecte totalment consolidat sinó que també és un festival de tothom i per a tothom. Un dels elements al que s’atorga més importància és el públic i, des del primer dia, s’ha intentant convertir-lo en un actor principal de la programació. Des del 2009 el festival supera el 90% d’ocupació en sales i ha optat per intentar fer arribar les propostes culturals al major nombre de ciutadans possible. És per això que Temporada Alta també posa èmfasi en la seva vessant més social, en que a través del projecte Apropa Cultura col·labora amb els centres socials gironins que treballen amb persones en risc d’exclusió social per facilitar-los l’assistència als espectacles.\nPer últim, Temporada Alta ha aconseguit posar Girona, Salt i Catalunya al mapa de les arts escèniques a Europa, sense deixar de ser un festival internacional totalment arrelat a la ciutat i implicat localment. Des de la seva creació, s’ha intentat contribuir al desenvolupament cultural, econòmic i artístic de la ciutat, convertint Girona i Salt en un punt de trobada d’actors, dramaturgs i professionals de les arts escèniques, productors, programadors i periodistes especialitzats. Si l’any 1992 s’estrenava amb l’obra d’una companyia local, el 2006 ja eren 9 els espectacles realitzats per companyies del territori i enguany ja són 26 els espectacles i activitats amb participació d’artistes gironines. Al llarg de 25 anys, la seva implicació local l’ha portat a produir un total de 150 espectacles amb companyies de comarques gironines alhora que ha buscat ampliar la xarxa de ciutats i institucions vinculades a Temporada Alta, incorporant noves seus i nous escenaris any rere any.\nLa cultura a les escoles, nova assignatura de Temporada Alta\nCelebrant el 25è aniversari Temporada Alta obre una línia nova en l’apartat social del Festival posant èmfasi en el món de l’educació. Treballant amb les escoles és la manera de fer accessible la cultura a tothom, des de la base, intentant contrarestar el paper residual que les arts encara tenen en l’ensenyament reglat de casa nostra. D’aquesta manera, enguany el Festival proposta l’espectacle La llavor del foc, dirigit per Carlota Subirós, que s’oferirà de manera gratuïta a les escoles de Girona i Salt. A la vegada, Temporada Alta col·labora també amb la càtedra UNESCO de les Polítiques Culturals i Cooperació de la UDG amb l’objectiu de trencar barreres entre l’educació reglada i la creació artística.\ngirona, salt, Sunyer, teatre, Temportada Alta


Napolitanes, Josep Pascual (lpc3.com)\nJosep Pascual 03-06-2012\nIl canto della sirena. Cantate napoletane dell'età barocca\nPino de Vittorio, tenor; I Turchini; Antonio Florio, dir.\nTots sabem què són les napolitanes i associem aquest repertori amb veus masculines prou diferents com Domenico Modugno, Giuseppe di Stefano o Luciano Pavarotti, i hi entren autors que es mogueren sempre en l'àmbit de la música popular, com Bixio o Di Capua, i altres que van fer fortuna en el camp de l'òpera, com Mascagni. Però en sentir les aproximacions a les napolitanes veritablement populars que coneixem gràcies a alguns discos recents - per exemple els d'Alpha - , un repertori essencialment folklòric, ens trobem amb una altra cosa. Un dels investigadors més destacats de l'estil vocal napolità tradicional és Pino de Vittorio, el tenor que protagonitza aquest triple CD, tot i que hi concorren veus igualment destacades que relacionem amb la interpretació historicista, sobretot del barroc, i, més encara, habituals en les aventures musicals d'Antonio Florio al capdavant d'I Turchini, una associació que els darrers vint anys ens ha descobert tresors del barroc napolità. Per cert, una d'aquestes veus és l'aleshores molt jove Roberta Invernizzi, una de les estrelles del cant barroc actual. Dels inicis d'aquestes aventures daten els enregistraments que ara veiem reeditats en aquest interessantíssim estoig que és un recorregut pel repertori napolità del segle XVII i principis del XVIII i que, tret d'algunes obres purament instrumentals, ens ofereix sobretot cantates. Hi ha anònims de clar ascendent popular i altres obres d'autors coneguts que també palesen la influència de la música popular, alhora que tot ens sona a genuí barroc. De vegades ens trobem amb veritables òperes breus - brevíssimes - i sovint pensem en les napolitanes més divulgades a què ens referíem al principi i que, de tant en tant, ens evoquen el món de l'òpera, sobretot del verisme. Això, és clar, és tota una altra cosa i ho relacionem més amb Monteverdi o Scarlatti - aquest darrer, un dels autors presents en aquesta amplíssima i significativa antologia - que amb Puccini. La llengua i l'ambient de Nàpols és present en aquest repertori i les formes, a més dels girs harmònics, melodies i ritmes característics, presenten sovint una arrel popular evident alhora que, tot plegat, evidencia també una clara proximitat amb l'univers operístic del seu temps. Al cap i a la fi, com també passa a les napolitanes que tots coneixem. Però, repetim, això és tota una altra cosa. L'emissió vocal inconfusible de Pino de Vittorio sorprendrà a molts, i també sorprendrà la bellesa i els molts atractius d'aquest repertori tan especial. Igualment sorprèn de manera molt grata la presència d'obres instrumentals com la brevíssima Simfonia a quatre de Filippo Coppola que pertany a aquest mateix món estètic. I ens referim només a una, gairebé triada a l'atzar, però el cert és que cadascuna de les obres que contenen aquests tres CDs mereixeria un comentari ja que, si és cert que totes elles són part d'un mateix univers, cadascuna és, si no un món, sí presenta una marcada personalitat. Les interpretacions són d'una gran fidelitat, fruit de la recerca i l'estudi aprofundit però alhora també es beneficien de la vitalitat que els músics convocats aquí les hi confereixen sense, però, caure mai en l'efectisme ni en excessos de subjectivitat que no menarien enlloc. Això a banda del peculiar cant napolità genuí de Pino de Vittorio, és clar. Amb obres com La luciata de Francesco Manelli, una veritable delícia, del tot irresistible, n'hi hauria prou per desvetllar l'interès envers aquest repertori i també per desmentir aquells que diuen allò de "la música clàssica és avorrida". I en aquesta denominació de música clàssica hi caben per igual Corelli, Haydn i Mahler, i fins i tot Schönberg i encara Machaut, Dvorák i Stockhausen - com si fossin el mateix! Però no, la música "clàssica" no és avorrida. I valguin com exemples d'això la gairebé rockera La consagració de la primavera de Stravinski o d'aquesta cantata a què ens referíem ara mateix, gairebé pop. Cal escoltar-ho. I si una afirmació com aquesta - "la música clàssica és avorrida" - es refereix a un cert encarcarament, això també ho desmenteix aquest enregistrament que presentem avui, ple de vitalitat i això que alguns en diuen "marxa". Hi ha discos que creen afició i aquí en tenim tres.


El dret (municipal) a decidir - Albert Branchadell\nEn el context suís, una addenda a la Constitució del cantó de Berna de 1970 va introduir la possibilitat que a la regió del Jura es poguessin celebrar plebiscits per decidir si la regió o territoris individuals (einzelne gebiete) de la regió volien constituir un nou cantó, afegir-se a un altre cantó o romandre al cantó de Berna. En virtut d'aquestes disposicions, es van celebrar tres referèndums "en cascada", primer al conjunt de la regió jurasiana, després als districtes que van votar a favor de romandre a Berna, i finalment als municipis de la futura frontera intercantonal, que havien de decidir si optaven pel nou cantó del Jura o pel de Berna.\nSens dubte, el cas més espectacular de dret a decidir descentralitzat no és el català (decidir comarca) ni el suís (decidir cantó), sinó el de Liechtenstein. La Constitució d'aquest microestat europeu amaga una perla que el processisme català ha preferit ignorar. L'article 4 de la Constitució reconeix als municipis individuals (einzelne gemeinden) el dret a abandonar l'estat (aus dem staatsverband auszutreten), una disposició que per cert ha estat validada per la Comissió de Venècia del Consell d'Europa.


SkiFree - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nSkiFree és un joc d'ordinador creat per Chris Pirih l'any 1991. L'objectiu del joc era esquiar i esquivar els obstacles.\n3 L'abominable home de les neus\nPirih, que llavors treballava com a programador de Microsoft, va crear SkiFree en llenguatge C al seu ordinador personal per entretenir-se i per aprendre; el creador afirma que havia decidit d'aprendre a programar en Windows (concretament la versió 3.0 i va començar creant un programa d'esquí; el joc eventualment va cridar l'atenció de l'equip de programació del Microsoft Entertainment Pack (ell diu que estava jugant amb el joc en hores de treball) el qual va decidir d'afegir-lo. Pirih va decidir anomenar-lo WinSki però els encarregats del màrqueting van decidir que l'anomenés SkiFree (ell comenta que no hi estava d'acord, Microsoft va llicenciar-lo sota la seva marca i li va pagar amb 100 accions de MSFT).\nSkiFree va ser pensat per un equip amb processador 386 i targeta gràfica VGA degut a les limitacions tècniques que en aquella època hi havia. L'última versió de 16 bit va ser la 1.03, que va ser compilada l'abril del 2005.\nEl 1993 va iniciar-se la versió 2 del joc, que tindria unes lleis físiques més reals, opció multijugador, joc en xarxa, contrincants dirigits per l'AI i so. Ja tenia feta la meitat de totes aquestes novetats però en el tema de les lleis físiques va ser tan estricte al punt que el joc era "injugable". Al mateix temps, va perdre el codi font del joc original, i a sobre va dirigir la seva atenció a altres programes, amb el qual la versió 1.0 va quedar-se fins a l'abril del 2005.\nLa nova versió 1.03 suporta mode real de 32 bit, amb el qual pot iniciar-se en equips amb Windows XP; té un baix consum de CPU (d'1% en comptes del 100%). El mateix any, però en octubre, presentà la versió 1.04, que resolia alguns errors gràfics.\nAl principi del joc, l'usuari pot elegir entre 4 opcions:\nFree-style: L'objectiu és anar fent punts amb "style points" fent voltes a l'aire, saltant sobre saltadors, etc.\nSlalon: L'objectiu és completar l'eslàlom amb el menor temps possible.\nTree Slalon: Semblant a l'anterior, però amb arbres.\nNo entres en cap de les 3 opcions anteriors i senzillament, esquies lliurement.\nL'abominable home de les neus[modifica]\nUn cop el jugador ha completat la seva cursa, el joc no s'acaba de cop i volta; és més, el jugador segueix esquiant fins que es troba amb un "abominable home de les neus", que el persegueix i intenta menjar-se a l'esquiador. A partir d'aquest punt, l'esquiador pot seguir esquiant llevat que el monstre l'enxampi.\nAquest apareix a la marca 2.000 m i persegueix al jugador costa avall. Passats 20-30 m, un altre monstre s'uneix en la persecució però direcció amunt; un traçat angulós en mode "ràpid" evita a ambos, però després la distància comença a comptar de -2000 m. El joc fa bucles a si mateix, i qualsevol qui esquii fora de la pista atreu al monstre; si el jugador torna al "marc invisible", el monstre es para. És possible d'escapar del Monstre de les neus recorrent uns altres 2.000m del punt a on inicia la persecució el monstre, creant un bucle i iniciant des del principi.\nUn altre monstre de la neu apareix quan el jugador travessa 125 m direcció avall des de l'inici o 500 m de l'esquerra o dreta.\nAl llarg del joc hi ha arbres que els apareixen una mena de peus i es poden moure. Si el jugador es mou cap amunt, per exemple, es pot veure.\nPots encendre un arbre mort quan el jugador salta per sobre d'ell.\nQuan salta un obstacle, si tornes a fer clic farà una volta a l'aire.\nSi el jugador esquia cap al costat d'un gos, aquest lladra i s'asseu. Normalment aquest deixa un toll verdós a la neu que es fa visible quan el gos torna a caminar.\nEn la modalitat Free-style pots guanyar molts punts fent accidents; per això has de clicar força cops el botó del ratolí.\nFent el salt, mou les tecles esquerra-dreta. Si el jugador cau de costat, aquest es quedarà quiet a la neu després del salt.\nEl superjump. Si fas un salt, i llavors tornes a fer un altre salt, faràs el superjump. Això és cert si estàs en el mode ràpid (tecla "f" per activar-lo).\nPàgina web oficial del joc (anglès)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=SkiFree&oldid=17678326»


Reobertura de la deixalleria de Sallent amb horari reduït i només per activitats econòmiques - Ajuntament de Sallent\nPublicat: Dimecres 22/04/2020\nA partir d'avui, dimecres, 22 d'abril, la deixalleria de Sallent començarà a donar servei a les activitats econòmiques: amb un horari molt més reduït de l'habitual (dilluns i dimarts de 12:30h a 14h i dimecres, dijous i divendres de 17:30h a 19h), s'obriran per rebre residus provinents d'empreses, comerços, tallers... però continuaran tancades als particulars fins a nou avís com a mesura de prevenció per la crisi del Covid-19.\nA més, es limitarà el número de persones permeses dins les instal·lacions per garantir la distància de seguretat entre els usuaris i minimitzar el risc de contagi. També es recomanarà als usuaris que portin mascaretes i guants per accedir-hi.\nServeis que eren destinats principalment a l'usuari particular, com la venda de compost o el segellat de bonificacions, continuaran aturats fins que no es reobrin oficialment les deixalleries.\nEl Consorci del Bages per a la gestió de residus ha pres la decisió de fer aquesta primera fase de reobertura molt limitada per atendre les necessitats de les activitats econòmiques que ja han tornat a la seva activitat habituals fa uns dies. Però es mantenen tancades als particulars d'acord amb l'estat d'emergència actual i les recomanacions de confinament i de sortir de casa només per a activitats imprescindibles.\nData i hora de la darrera actualització d'aquest contingut: 22/04/2020 16:25


El TOT Gràcia posa en marxa una campanya de dinamització de bars i restaurants graciencs – :: TOT Gràcia | El TOT de la Vila de Gràcia ::\nEls primers dies després del confinament el TOT GRÀCIA i la seva editora Gràcia Comunicació, van posar en marxa la campanya #TotGràciaCompraAGràcia que tenia com a objectiu la dinamització del comerç local de Gràcia i la conscienciació a través de diversos cartells i accions a les nostres xarxes socials, de la importància de comprar al comerç local, de la nostra ciutat, de barri.\nAra i després de la bona acollida que va tenir la campanya, creiem que és l’hora de donar un cop de mà, a un dels sectors que més afectats han estat els darrers mesos per les restriccions, i per això ens centrarem en el sector de l’hostaleria, entre ells els bars i restaurants de Gràcia.\nPer una banda i dins de la campanya #TotGràciaCompraAGràcia, la propera acció és l’edició de la revista en paper TOT GRÀCIA #13 que enguany tindrà una periodicitat de primavera-estiu, on el comerç local serà el protagonista el dossier central. A més en aquesta edició des del TOT hem decidit confeccionar un Suplement Especial sobre bars i restaurants amb l’oferta gastronòmica dels diferents barris de gràcia, sota el nom de «Gràcia Gourmet«.\nQualsevol propietari de bar o restaurant per a poder participar en aquest suplement-guia, tan sols ens ha d’escriure al nostre correu electrònic: publicitat@totgracia.com o bé trucar-nos al telèfon 655 944 069, durant els pròxims dies. El nou número de la revista del TOT sortirà de cara al mes de maig amb una difusió entre els 8.000 i 10.000 exemplars.\nL’essència de Sant Medir als paradors dels comerços, en un 3 de març diferent\nEl Tradicionàrius posa en marxa escenaris digitals amb diferents propostes culturals


Alumnes de pràctiques ~ En constante formación\nBY joan IN reflexions 7 comments\nA vegades tinc la mania de llegir les antigues entrades que he escrit al bloc. Motius? Alguns i diversos: Simple curiositat, confirmar-me que el bloc ha canviat la perspectiva inicial pel qual va ser creat, fins a esdevenir a hores d’ara en una plataforma a on abocar tot el meu desencís del món educatiu. Fins al punt de tornar a llegir el que fa mesos, o anys, que vaig escriure per tal de reafirmar-me en aquella convicció, idea o pensament o tot el contrari, adonar-me del meu canvi d’opinió i de perspectiva.\nAvui, llegint una d’aquelles entrades, i arran de la futura incorporació d’un alumne de pràctiques, torno a rememorar aquella entrada on feia referencia a la importància que tenen les pràctiques dins de la formació docent i quin paper desenvolupen les escoles en aquest procés. I passat un any d’aquella entrada, torno a estar al punt on érem.\nEl paper que juguem les escoles en el procés de pràctiques va molt més enllà de la futura nota o del futur aprovat del practicant. Us imagineu un futur doctor/a fent les practiques en un hospital sense gaires medicines? O fent les observacions de la feina d’un metge que encara opera sense anestèsia? O prenent nota de l’evolució d’uns pacients que no saben si milloraran o no?\nPotser són exemples exagerats o poc exactes, però el que vull transmetre és la idea que perquè les practiques siguin ben aprofitades i tinguin la repercussió que han de tenir, s’han de cuidar més, sinó, acaben per ser un pur tràmit que ha de passar l’alumne per aprovar el curs. Per això afirmo que no totes les escoles són bones per a tenir alumnes de pràctiques i que tampoc tots els docents són adients per tenir-ne. Conec docents que no els agrada gens tenir alumnes de pràctiques, que em deuen maleir perquè jo sempre en demano, i quan els hi toca fer la seva assignatura a la meva classe ja deuen posar mala cara quan veuen el noi o la noia allà. Mestres que tenen por a sentir-se observats, a sentir-se avaluats… i jo penso, no seria bo que alguna vegada algú realment ens avalués…. per què hi ha aquesta por?\nPersonalment m’agrada tenir nois i noies de pràctiques per moltes raons: Una de les primeres és que em serveixen de motivació, de reflexió de la meva tasca, els hi demano opinió, procuro crear un ambient agradable i acollidor entre els dos, per així establir una relació amb la suficient confiança per a dir les coses com un les veu. Em serveixen d’incentiu a l’hora de preparar les tasques. Abans de res els hi pregunto que volen ser: observadors i prou, o col•laboradors, si la resposta és aquesta darrera, Els hi demano col•laboració a l’hora de fer petites feines dins de la classe, dividint grups, fent diferents reforços en moments puntuals… Entenc la feina de mestre com la d’eina, no com la de personatge central de la classe, així doncs al meu entendre, l’alumne també pot assumir en certs moments aquest paper de ser una eina més dins del procés d’aprenentatge dels alumnes. Intento empatitzar amb la seva posició i estic convençut que una persona aprèn quan practica, no entenc les pràctiques (com molts cops he vist que succeeix) en estar observant i apuntant durant tres mesos el que la mestra o el mestre fa o deixa de fer. Finalment també, egoistament, procuro que m’ensenyin coses noves, metodologies que els hi ensenyen a la universitat (malauradament i no sé per quina raó, això sempre costa…)\nSóc un explotador? Hauria de deixar que la iniciativa fos de l’alumne? Hauria de no fer res i esperar que l’alumne o el seu tutor de pràctiques em donés les seves directrius? Potser si.... Els alumnes de magisteri són claus per a la millora educativa a curt termini, de la seva bona preparació dependrà en bona part la millora del nostre sistema educatiu, estic convençut que cal una reforma dels seus aprenentatges i cal un seguiment de les seves pràctiques. Ara com fa un any, torno a demanar uns seminaris de pràctiques a les mateixes escoles i no a les universitats allunyades del dia a dia de l'aula: cal ser propers i realistes, no llunyans i utòpics.\nRamón Paraíso 24 de enero de 2015, 10:44\nMolt d'acord amb tu, Joan. Trobo que les pràctiques haurien de ser una part fonamental de la formació docent, no un pur tràmit. D'altra banda, jo he tingut la sort de poder compartir aula amb altres companys (ara de fet ho estem posant en pràctica al meu centre) i és una experiència que aporta molt de valor a la pràctica docent. En fi, feina en tenim. Felicitats pel post!\njoan 1 de febrero de 2015, 19:45\nGenial, crec que seria interessant poder compartir una classe amb altres docent i fer feedback de com ens hem vist i com ens han vist, però encara detecto molta por a la crítica, encara que aquesta sigui constructiva\nGràcies per viatjar per aquí\nSara 24 de enero de 2015, 13:24\nSóc mestra (acabada de sortir de la facultat) i he valorat molt positivament les pràctiques als centres on he estat. Les he patit, he suat però també m'he divertit i he establert un vincle molt bo amb les mestres. M'agrada fer pràctiques i les disfrutaria més si no fos perquè et fan fer molts paperets per a la universitat i has d'estar pendent de fer aquella tasca per la uni i no mirant d'aprendre. Agraeixo a les mestres el suport que em van donar en el seu dia, les tècniques, els recursos... també m'agrada que em donin l'oportunitat de fer classe (tot i que fa un xic de respecte), agraeixo també, l'intercanvi de recursos, les xerrades que fem sobre un tema i com enfocar-ho... però també és cert... que amb un període tan curt de pràctiques aprens i tot és molt intens però... la realitat és quan et trobes tu sol a l'escola, allà es quan aprens.\nLes pràctiques són necessaries però sense tan protocol per obtenir una nota, llavors, no les gaudeixes al 100%, per desgràcia.\njoan 1 de febrero de 2015, 19:50\nMoltes gràcies pel teu comentari Sara, tens tota la raó, un dia sol davant dels alumnes, té més pes significatiu que tots els anys a la universitat. M'alegra que les pràctiques t'hagin anat bé, estic plenament d'acord que perdeu massa temps en omplir papers de la memòria poc pràctics.\nFòrums, debats, intercanvis ... això és el que s'ha de prioritzar en unes pràctiques docents.\nHe passat pel teu bloc, t'animo a seguir escrivint\nDaniel Durantes 6 de febrero de 2015, 22:44\nM'ha encantat l'entrada. Ara mateix sóc un estudiant del màster de formació del professorat i en un parell de setmanes seré a un institut fent pràctiques de professor de ciències. He tingut la sort de que tant l'institut com el mentor de pràctiques que tinc sempre estan oberts i em donen llibertat per poder innovar a classe, i la veritat és que és quelcom que ben de segur acaba enriquint a les tres parts, tant a nosaltres els alumnes en pràctiques, com als mentors i l'institut que ens acull. No veig l'hora de començar aquesta aventura :D\njoan 7 de febrero de 2015, 10:44\nDaniel, felicitats, l'educació necessita gent urgentment que tingui ganes d'innovar, arriscar-se... i si es així, estic segur que els mestres que reben alumnes de pràctiques en sortirem guanyant.\nMolta sort en aquesta nova etapa\nLaia 7 de febrero de 2015, 11:02


Hessel stephane indigneu-vos1\nלשעת חירום מיקי מאוס\nby Babur Ozden\nHotel santo tomas ens\nby Francisco Cadena\nRevolution Treshold in Middle East\nSens enews quick orientation - 25...\n10 11-14 07-12-12 download from lul...\nby Fritz Glaus\nPilar Gobierno, Professora Secundària i Batxillerat\nStéphane Hessel. Indigneu-vos\nIndigneu-vos Stéphane Hessel\nCopia i difon per tots els mitjans possibles. La cultura com a eina de lluita.Editat i traduït al català a partir de la traducció a lespañol de MaríaBelvis Martínez García. Pròleg de José Luis Sampedro. Biblioteca Social d’Olot. Abril del 2011. Plç/ Cinema Colon,4 17800 Olot. http://www.actiu.info/bso/ e-mail: bustia@bsolot.infoLa Biblioteca Social d’Olot, és part de la CNT-AIT d’Olot.\nÍndexPròleg 4Indigneu-vos 6 El motiu de la resistència és la indignació 8 Dues visions de la història 9 La indiferència: la pitjor de les actituds 10 La meva indignació a propòsit de Palestina 12 La no-violència, el camí que hem daprendre a seguir 14 Per una insurrecció pacífica 15Notes 16\nPròleg Jo també vaig néixer el 1917. Jo també estic indignat. També vaigviure una guerra. També vaig suportar una dictadura. Igual que aStéphane Hessel, mescandalitza i indigna la situació de Palestina i labàrbara invasió de lIraq. Podria aportar més detalls, però ledat i lè-poca són suficients per mostrar que les nostres vivències han succeïtal mateix món. Parlem en la mateixa ona. Comparteixo les sevesidees i em fa feliç poder presentar a Espanya la crida daquest brillantheroi de la Resistència francesa, posteriorment diplomàtic en actiuen moltes missions dinterès, sempre a favor de la pau i la justícia. INDIGNEU-VOS! és un crit, un toc datenció que interromp el tràficdel carrer i obliga a aixecar la vista als reunits a la plaça. Com la si-rena que anunciava la proximitat daquells bombarders: una alertaper no baixar la guàrdia. Al principi sorprèn. Què passa? De què ens alerten? El món giracom cada dia. Vivim en democràcia, en lestat de benestar de lanostra meravellosa civilització occidental. Aquí no hi ha guerra, no hiha ocupació. Això és Europa, bressol de cultures. Sí, aquest és lesce-nari i el seu decorat. Però de debò estem en una democràcia? Dedebò sota aquest nom governen els pobles de molts països? O fatemps que sha evolucionat duna altra manera? Actualment a Europa i fora della, els financers, culpables indiscu-tibles de la crisi, han salvat ja el clot i prossegueixen la seva vida comsempre sense grans pèrdues. En canvi, les seves víctimes no han re-cuperat el treball ni el seu nivell dingressos. Lautor daquest llibre re-corda com els primers programes econòmics de França després dela segona guerra mundial incloïen la nacionalització de la banca,encara que després, en èpoques de bonança, es va anar rectificant.En canvi ara, la culpabilitat del sector financer en aquesta gran crisino només no ha conduït a això; ni tan sols sha plantejat la supressióde mecanismes i operacions dalt risc. No seliminen els paradisos fis-cals ni sescometen reformes importants del sistema. Els financers ambprou feines han suportat les conseqüències de les seves bestieses. Ésa dir, els diners i els seus amos tenen més poder que els governs. Comdiu Hessel, “el poder dels diners mai havia estat tan gran, insolent,egoista amb tots, des dels seus propis serfs fins a les més altes esferesde lEstat. Els bancs, privatitzats, es preocupen en primer lloc dels seusdividends, i dels altíssims sous dels seus dirigents, però no de linterèsgeneral” INDIGNEU-VOS!, els diu Hessel als joves, perquè de la indignacióneix la voluntat de compromís amb la història. De la indignació vanéixer la Resistència contra el nazisme i de la indignació ha de sortir 4\navui la resistència contra la dictadura dels mercats. Hem de resistir-nos al fet que la carrera pels diners domini les nostres vides. Hessel re-coneix que per a un jove de la seva època indignar-se i resistir-se vaser més clar, encara que no més fàcil, perquè la invasió del país pertropes feixistes és més evident que la dictadura de lentramat finan-cer internacional. El nazisme va ser vençut per la indignació de molts,però el perill totalitari en les seves múltiples variants no ha desapare-gut. Ni en aspectes tan basts com els camps de concentració(Guantánamo, Abu Gharaib), murs, tanques, atacs preventius i “lluitacontra el terrorisme” en llocs geoestratègics, ni en altres molt més so-fisticats i tecnificats com la mal anomenada globalització financera. INDIGNEU-VOS!, repeteix Hessel als joves. Els recorda els assoli-ments de la segona meitat del segle XX en el terreny dels drets hu-mans, la implantació de la Seguretat Social , els avanços de lestatde benestar, al mateix temps que els assenyala les actuals reculades.Els brutals atemptats de l11-S a Nova York i les desastroses accionsempreses per Estats Units com a resposta als mateixos, estan marcantel camí invers. Un camí que en la primera dècada daquest segle XXIsestà recorrent a una velocitat alarmant. Daquí lalerta de Hessel alsjoves. Amb el seu crit els està dient: “Nois, compte, hem lluitat peraconseguir el que teniu, ara us toca a vosaltres defensar-ho, mante-nir-ho i millorar-ho; no permeteu que us ho arrabassin”. INDIGNEU-VOS! Lluiteu, per salvar els assoliments democràtics ba-sats en valors ètics, de justícia i llibertat promesos després de la dolo-rosa lliçó de la segona guerra mundial. Per distingir entre opiniópública i opinió mediàtica, per no sucumbir a lengany propagandís-tic. “Els mitjans de comunicació estan en mans de les elits”, assenyalaHessel. I jo afegeixo: qui són les elits? Els que shan apoderat del queés de tots. I com que és de tots, és el nostre dret haver de recuperar-ho al servei de la nostra llibertat. No sempre és fàcil saber qui mana en realitat, ni com defensar-nos dels abusos. Ara no es tracta dempunyar les armes contra lin-vasor ni de fer descarrilar un tren. El terrorisme no és la via adequadacontra el totalitarisme actual, més sofisticat que el dels bombardersnazis. Avui es tracta de no sucumbir sota lhuracà destructor del “sem-pre més”, del consumisme voraç i de la distracció mediàtica mentreens apliquen les retallades. INDIGNEU-VOS!, sense violència. Hessel ens incita a la insurrecciópacífica evocant figures com Mandela o Martin Luther King. Jo afe-giria lexemple de Gandhi, assassinat precisament el 1948, any de laDeclaració Universal dels Drets Humans, de la redacció dels quals vaser partícip el propi Hessel. Com cantava Raimon contra la dicta-dura: Diguem NO. Negueu-vos. Actueu. Per començar, INDIGNEU-VOS! José Luis Sampedro5\nINDIGNEU-VOS Stéphane Hessel 6\n93 anys. És lúltima etapa. El final no està lluny. Quina sort poderaprofitar-la per recordar el que ha servit de base al meu compromíspolític: els anys de resistència i el programa elaborat fa 70 anys pelConsell Nacional de la Resistència. A Jean Moulin li devem, dins delmarc daquest Consell, lagrupament de tots els components de laFrança ocupada, els moviments, els partits, els sindicats, amb la fina-litat de proclamar la seva adhesió a la França combativa i al seu úniccap reconegut: el general De Gaulle. Des de Londres, on em vaigreunir amb el general De Gaulle, al març de 1941, em va arribar lanotícia que el Consell havia engegat un programa (adoptat el 15 demarç de 1944) que proposava per la França alliberada un conjuntde principis i valors sobre els quals sassentaria la democràcia mo-derna del nostre país (1). Aquests principis i valors els necessitem avui més que mai. És la nos-tra obligació vetllar tots junts perquè la nostra societat segueixi sentuna societat de la qual puguem sentir-nos orgullosos, i no aquestasocietat dindocumentats, dexpulsions, de sospites pel que fa a laimmigració; no aquesta societat en la qual es posen en qüestió lespensions, els assoliments de la Seguretat Social; no aquesta societaton els mitjans de comunicació estan en mans dels poderosos. Totesaquestes són coses que hauríem evitat recolzar si haguéssim estat ve-ritables hereus del Consell Nacional de la Resistència. A partir de1945, després dun drama atroç, les forces internes del Consell de laResistència es lliuren a una ambiciosa resurrecció. Es crea la Segure-tat Social com la Resistència desitjava, tal com el seu programa hoestipulava: “un pla complet de Seguretat social que aspiri a assegu-rar els mitjans de subsistència de tots els ciutadans quan aquests si-guin incapaços de procurar-los-hi mitjançant el treball”; “una pensióque permeti als treballadors vells acabar dignament la seva vida”.Les fonts denergia, electricitat i gas, les mines de carbó i els bancssón nacionalitzats. El programa recomanava “que la nació recupe-rés els grans mitjans de producció, fruit del treball comú, les fonts de-nergia, els jaciments, les companyies dassegurances i els gransbancs”; “la instauració duna veritable democràcia econòmica i so-cial, que expulsi als grans feudalismes econòmics i financers de la-dreça de leconomia”. Linterès general ha de prevaler sobre linterèsparticular, el just repartiment de la riquesa creada pel treball ha deprevaler sobre el poder dels diners. La Resistència proposa “una or-ganització racional de leconomia que garanteixi la subordinaciódels interessos particulars a linterès general i que es desfaci de la dic-tadura professional instaurada segons el model dels Estats feixistes”,i el govern provisional de la República pren el relleu. Una veritable democràcia necessita una premsa independent; la7\nResistència ho sap, ho exigeix, defensa “la llibertat de premsa, el seuhonor i la seva independència de lestat, dels poders dels diners i deles influències estrangeres”. Això és el que, des de 1944, encara indi-quen les ordenances en relació a la premsa. Ara bé, això és el que està en perill avuidia. La Resistència cridava a la “possibilitat efectiva per a tots els nensfrancesos de beneficiar-se de la millor instrucció possible”, sense dis-criminació; ara bé, les reformes proposades el 2008 van contraaquest projecte. Joves professors, als quals dono suport, han batallatfins a impedir laplicació daquestes reformes i han vist disminuïts elsseus salaris a mode de penalització. Shan indignat, han “desobeït”,han considerat que aquestes reformes sallunyaven de lideal de les-cola republicana, que estaven al servei de la societat dels diners ique no desenvolupaven suficientment lesperit creatiu i crític. És labase de les conquestes socials de la Resistència la que avui es qües-tiona (2). --------------------El motiu de la resistència és la indignació Es té la gosadia de dir-nos que lEstat ja no pot assegurar els costosdaquestes mesures socials. Però com poden faltar avui diners permantenir i perllongar aquestes conquestes, quan la producció de lariquesa ha augmentat considerablement des de lAlliberament, pe-ríode en el qual Europa estava en la ruïna, si no és perquè el poderdels diners, combatut amb força per la Resistència, no ha estat maitan gran, tan insolent i tan egoista amb els seus propis servidors, fins itot en les més altes esferes de lEstat. Els bancs, una vegada privatit-zats, es preocupen molt pels seus dividends i pels alts salaris dels seusdirigents, no per linterès general. La bretxa entre els més pobres i elsmés rics no ha estat mai tan gran, ni la recerca dels diners tan apas-sionada. El motiu principal de la Resistència era la indignació. Nosaltres, ve-terans dels moviments de resistència i de les forces combatents dela França lliure, cridem a les joves generacions a viure i transmetre l-herència de la Resistència i dels seus ideals. Nosaltres els diem: pre-neu el relleu, indigneu-vos! Els responsables polítics, econòmics iintel·lectuals, i el conjunt de la societat no han de dimitir ni deixar-seimpressionar per lactual dictadura dels mercats financers que ame-naça la pau i la democràcia. 8\nUs desitjo a tots, a cadascun de vosaltres, que tingueu el vostremotiu dindignació. És una cosa preciosa. Quan alguna cosa ens in-digna, com a mi em va indignar el nazisme, ens tornem militants, fortsi compromesos. Tornem a trobar-nos amb aquest corrent de la història, i el grancorrent de la història ha de perseguir-lo cadascú. I aquest corrent enscondueix a més justícia i llibertat; però no a la llibertat incontroladade la guineu al galliner. Aquests drets, recollits el 1948 en un programade la Declaració universal, són universals. Si coneixeu a algú que noels gaudeix, compadiu-lo, ajudeu-lo a aconseguir-los. --------------------Dues visions de la història Quan intento comprendre què va ser el que va causar el feixisme,què va fer que fóssim absorbits per ell i per Vichy, em dic que els ricsegoistes van tenir molta por de la revolució bolxevic i que es van dei-xar guiar per les seves pors. Però si, avui com llavors, una minoria ac-tiva saixequés, això seria suficient: tindríem el llevat que faria créixerla massa. Per descomptat, lexperiència dalgú vell, com jo, nascut el 1917,és diferent de lexperiència dels joves davui. Sovint sol·licito als pro-fessors de col·legis loportunitat de dirigir-me als seus alumnes, i elsdic: “vosaltres no teniu les mateixes raons evidents per comprome-tre-us. Per a nosaltres, resistir era no acceptar locupació alemanya,la derrota. Era una cosa relativament simple; simple com el que vavenir a continuació: la descolonització. Va seguir la guerra dAlgèria:era necessari que Algèria sindependitzés, era una cosa evident.Quant a Stalin, tots aplaudim la victòria de lexèrcit roig contra elsnazis, el 1943. Però quan ens assabentem de les grans purgues esta-linistes de 1935, encara que era necessari estar al corrent del que feiael comunisme per contrarestar el capitalisme americà, la necessitatdoposar-se a aquesta forma insuportable de totalitarisme es va im-posar com una evidència. La meva llarga vida mha donat una sèriede raons per indignar-me. Aquestes raons són fruit menys duna emoció que duna voluntatde compromís. Quan estudiava a lEscola Normal, Sartre, un condis-9\ncipul més gran que jo, em va influenciar profundament. La nàusea,El mur, però no Lésser i el no-res, van ser molt importants en la forma-ció del meu pensament. Sartre ens va ensenyar a dir-nos: “Sou res-ponsables mentre que individus”. Era un missatge de llibertat. Laresponsabilitat de lhome que no pot confiar ni en un poder ni en undéu. Al contrari, és necessari comprometres en nom de la pròpia res-ponsabilitat com a persona humana. Quan vaig entrar a lEscola Nor-mal del carrer Ulm, a Paris, el 1939, vaig entrar com a fervent deixebledel filòsof Hegel, i vaig seguir el seminari de Maurice Merleau-Ponty.El seu ensenyament explorava lexperiència concreta, la del cos i lesseves relacions amb els sentits, gran singular enfront de la pluralitatdels sentits. Però el meu optimisme natural, que vol que tot el que ésdesitjable sigui possible, mencaminava més aviat a Hegel. El hege-lianisme interpreta que la llarga història de la humanitat té un sentit:la llibertat de lhome que progressa pas a pas. La història està fetade xocs successius, és lassumpció dels desafiaments. La història deles societats progressa, i al final, quan lhome ha aconseguit la sevacompleta llibertat, es té lestat democràtic en la seva forma ideal. Existeix, per descomptat, una altra concepció de la història. Elsprogressos aconseguits per la llibertat, la competició, la carrera perel “sempre més” poden ser viscuts com un huracà destructor. Així laconcep un amic del meu pare, lhome que va compartir amb ell latasca de traduir a lalemany A la recerca del temps perdut, de Mar-cel Proust. És el filòsof alemany Walter Benjamin. Ell havia trobat unmissatge pessimista en un quadre del pintor suís Paul Klee, lAngelusNovus, en el qual la figura dun àngel obre els braços com per con-tenir i rebutjar una tempesta que Benjamin identifica amb el progrés.Per a Benjamin, que es va suïcidar al setembre de 1940 per fugir delnazisme, el sentit de la història és un camí irresistible de catàstrofe encatàstrofe. --------------------La indiferència: la pitjor de les actituds És veritat que les raons per indignar-se poden semblar avui menysclares o el món massa complex. Qui mana, qui decideix? No sempreés fàcil distingir entre tots els corrents que ens governen. Ja no hemde veurens-les amb una petita elit, de la qual en coneixem la ma-nera dactuar amb claredat. Aquest és un vast món de la interde-pendència del qual ens nadonem clarament. Vivim amb unainterconectivitat com mai ha existit. Però en aquest món hi ha cosesinsuportables. Per veure-les, fa falta observar amb atenció, buscar. 10\nEls dic als joves: busqueu una mica, trobareu. La pitjor de les actitudsés la indiferència, el dir “jo no puc fer res, jo mespavilo”. En compor-tar-vos així, perdeu un dels components essencials que fan a lésserhumà. Un dels seus components indispensables: la capacitat dindig-nar-se i el compromís que neix della. És possible identificar des dara dos grans desafiaments nous: 1. La gran diferència que existeix entre els molt pobres i els moltrics, la qual no deixa de créixer. Es tracta duna innovació dels seglesXX i XXI. Els molt pobres del món davui guanyen amb prou feines dosdòlars al dia. No es pot deixar que aquesta diferència es faci mésprofunda encara. La constatació daquest fet hauria de suscitar persi mateixa un compromís. 2. Els drets de lhome i lestat del planeta. Després de lAlliberamentvaig tenir la sort de participar en la redacció de la Declaració uni-versal dels drets de lhome adoptada per lOrganització de NacionsUnides el 10 de desembre de 1948, al palau de Chaillot, a Paris. Coma cap de gabinet de Henri Laugier, secretari general adjunt de lONUi secretari de la Comissió dels Drets de lhome vaig participar, entredaltres, en la redacció daquesta declaració. No puc oblidar elpaper que va tenir en la seva elaboració René Cassin, comissari nacional de jus-tícia i educació del govern de la França lliure, a Londres, el 1941, elqual va ser premi Nobel de la pau el 1968, ni el de Pierre MendèsFrance dins del Consell econòmic i social, al que enviàvem els textosque elaboràvem abans que fossin examinats per la Tercera Comissióde lAssemblea General, encarregada dels aspectes socials, huma-nitaris i culturals. La Comissió comptava amb els 54 estats que erenmembres, en aquell moment, de les Nacions Unides, i jo mencarre-gava de la seva secretaria. A René Cassin devem el terme de drets“universals”, i no “internacionals” com proposaven els nostres amicsanglosaxons. ja que en això està el que es juga en acabar la segonaguerra mundial: lemancipació de les amenaces que el totalitarismeva fer pesar sobre la humanitat. Per emancipar-se, és necessari acon-seguir que els estats membres de lONU es comprometin a respectaraquests drets universals. És una manera de desmuntar largument deplena sobirania que un estat pot fer valer mentre comet crims contrala humanitat dins del seu territori. Aquest va ser el cas de Hitler, quees considerava amo i senyor a la seva terra i autoritzat a provocarun genocidi. Aquesta declaració universal deu molt a la revulsió uni-versal contra el nazisme, el feixisme, el totalitarisme, i, també, a no-saltres, a lesperit de la Resistència. Sentia que calia actuar11\nràpidament, no ser víctima de la hipocresia que hi havia en ladhesióproclamada pels vencedors a aquests valors que no tots tenien la in-tenció de promoure netament, però que nosaltres intentàvem impo-sar-los (3). No maguanto les ganes de citar larticle 15 de la Declaració Uni-versal dels Drets de lHome: “Tota persona té dret a una nacionalitat”;larticle 22: “Tota persona, com a membre de la societat, té dret a laseguretat social, i a obtenir, mitjançant lesforç nacional i la coope-ració internacional, tenint en compte lorganització i els recursos decada Estat, la satisfacció dels drets econòmics, socials i culturals, in-dispensables a la seva dignitat i al lliure desenvolupament de la sevapersonalitat”. I si aquesta declaració té un abast declaratiu, i no jurí-dic, no per això ha exercit un paper menys important des de 1948;sha vist a pobles colonitzats acollir-se a ella en la seva lluita per la in-dependència; ha inspirat als esperits en la seva lluita per la llibertat. Constato amb alegria que al llarg de les últimes dècades shanmultiplicat les organitzacions no governamentals, els moviments so-cials com Attac, la Federació Internacional dels Drets de lhome, Am-nistia Internacional…, que són actives i efectives. És evident que perser eficaç actualment és necessari actuar conjuntament; aprofitartots els mitjans moderns de comunicació. Als joves, els dic: mireu al voltant vostre, trobareu temes que justi-fiquin la vostra indignació, el tracte que es dóna als immigrants, alsindocumentats, als gitanos. Trobareu situacions concretes que us em-penyeran a dur a terme una acció ciutadana dimportància. Bus-queu i trobareu! --------------------La meva indignació a propòsit de Palestina Avui, la meva principal indignació concerneix a Palestina, la franjade Gaza i Cisjordània. Aquest conflicte és un motiu propi dindigna-ció. És necessari llegir linforme Richard Goldstone, de setembre de2009, sobre Gaza. En ell aquest jutge sud-africà, jueu, que es declarafins i tot sionista, acusa a lexèrcit israelià dhaver comès “actes assi-milables a crims de guerra i potser, en certes circumstàncies, a crimscontra la humanitat” durant loperació “Plom Fos” que va durar tressetmanes. Vaig tornar a Gaza el 2009, vaig poder entrar amb lameva dona gràcies als nostres passaports diplomàtics, per verificaramb els meus propis ulls el que linforme explicava. Les persones que 12\nens acompanyaven no van ser autoritzades a entrar a la franja deGaza. Ni a Cisjordània. Visitem els camps de refugiats palestins creatsel 1948 per lAgència de Nacions Unides per als Refugiats de Palestinaa Orient Pròxim, UNRWA, on més de tres milions de palestins expulsatsde les seves terres per Israel esperen una tornada cada vegada mésproblemàtica. Quant a Gaza, aquesta és una presó a cel obert per a un milió i mig de pa-lestins. Una presó on sorganitzen per sobreviure. Més que les destruc-cions materials, com la de lhospital de la Mitja Lluna Vermella perloperació “Plom Fos”, és el comportament dels habitants de Gaza,el seu patriotisme, el seu amor pel mar i la platja, la seva constantpreocupació pel benestar dels seus fills, nombrosos i riallers, cosa queomple la nostra memòria. Quedem impressionats per la seva engin-yosa manera de fer cara a totes les penúries que els són imposades.Els hem vist fabricar maons, per falta de ciment, per reconstruir les mi-lers de cases destruïdes pels tancs. Ens van confirmar que va haver-hi 1400 morts –dones, nens i vells inclosos en el camp palestí– al llargdaquesta operació “Plom Fos”, duta a terme per lexèrcit israelià,contra només cinquanta ferits del costat dIsrael. Comparteixo lesconclusions del jutge sud-africà. Que jueus puguin cometre crims deguerra és insuportable. Desgraciadament, la història ofereix pocsexemples de pobles que aprenen de la seva pròpia història. Ho sé, Hamas, que havia guanyat les últimes eleccions legislatives,no va poder evitar que es disparessin coets sobre les ciutats israelia-nes en resposta a la situació daïllament i de bloqueig en la qual estroben els habitants de Gaza. Evidentment, penso que el terrorismeés inacceptable, però cal reconèixer que quan sestà ocupat ambmitjans militars infinitament superiors als nostres, la reacció popular nopot ser només no-violenta. Li serveix dalguna cosa a Hamas enviar coets sobre la ciutat deSderot? La resposta és no. No serveix a la seva causa, però es pot ex-plicar a causa de lexasperació del poble de Gaza. En la noció de-xasperació, cal entendre la violència com una lamentable conclusióde situacions inacceptables per a aquells que les sofreixen. Es pot dirque el terrorisme és una espècie dexasperació. I que aquesta exas-peració és un terme negatiu. Un no sha dexasperar, un ha desperar.Lexasperació és la negació de lesperança. És comprensible, diriaque fins a és natural; no obstant això, no és acceptable perquè nopermet obtenir els resultats que pot eventualment produir lespe-rança. --------------------13\nLa no-violència, el camí que hem daprendre aseguir Estic convençut que el futur pertany a la no-violència, a la conci-liació de les diferents cultures. Per aquesta via, la humanitat hauràde franquejar la seva propera etapa. I aquí coincideixo amb Sartre:un no pot excusar als terroristes que llancen bombes, però pot com-prendrels. Sartre va escriure el 1947: “Reconec que la violència sotaqualsevol forma que es manifesti és un fracàs. Però és un fracàs in-evitable perquè estem en un univers de violència. I si és veritat queel recurs a la violència fa que la violència corri el risc de perpetuar-se, també és veritat que és lúnic mitjà de fer-la cessar” (4). Al que joafegiria que la no-violència és una manera més segura de fer-la ces-sar. No es pot recolzar als terroristes com Sartre ho va fer, en nom da-quest principi, durant la guerra dAlgèria, o a propòsit de latemptatdels jocs de Munich, el 1972, comès contra atletes israelians. No éseficaç, i Sartre mateix acabarà per preguntar-se al final de la sevavida pel sentit del terrorisme i a dubtar de la seva raó de ser. Dir-se“la violència no és eficaç” és més important que saber si sha de con-demnar o no a aquells que la utilitzen. El terrorisme no és eficaç. Enla noció deficàcia, és necessària una esperança no-violenta. Si exis-teix una esperança violenta és la de la poesia de Guillaume Apolli-naire: “Que l”esperance est violente”; no en política. Sartre, al marçde 1980, tres setmanes abans de morir, declarava: “Cal intentar ex-plicar per què el món davui, que és horrible, no és més que un mo-ment en el llarg desenvolupament històric, que lesperança ha estatsempre una de les forces dominants de les revolucions i de les insu-rreccions, i com encara sento lesperança com la meva concepciódel futur” (5). Cal entendre que la violència gira lesquena a lesperança. Calpreferir lesperança, lesperança de la no-violència. És el camí quehem daprendre a seguir. Tant per part dels opressors com per partdels oprimits, cal arribar a una negociació per acabar amb lopressió;això ens permetrà acabar amb la violència terrorista. És per això queno sha de permetre que sacumuli molt odi. El missatge dalgú com Mandela, com Martin Luther King, trobatota la seva pertinència en un món que ha sobrepassat la confron-tació de les ideologies i el totalitarisme. És un missatge desperançaen la capacitat que tenen les societats modernes per sobrepassarels conflictes per mitjà duna comprensió mútua i duna paciència vi- 14\ngilant. Per arribar a això, és necessari basar-se en els drets, la violaciódels quals, sigui qui sigui lautor, ha de provocar la nostra indignació.No hem de consentir la transgressió daquests drets. --------------------Per una insurrecció pacífica He constatat, i no sóc lúnic, la reacció del govern israelià davantel fet que cada divendres els ciutadans de Bil”id Van, sense llançarpedres, sense utilitzar la força, fins al mur contra el qual protesten. Lesautoritats israelianes han qualificat aquesta marxa de “terrorisme no-violent”. No està malament… Cal ser israelià per qualificar de terro-rista a la no-violència. Cal estar molest per leficàcia que té lano-violència per suscitar el suport, la comprensió i la sustentació detots els adversaris de lopressió. El pensament productivista, sostingut per Occident, ha ficat almón en una crisi de la qual cal sortir trencant radicalment amb la fu-gida cap a endavant del “sempre més”, tant en el domini financercom en el domini de les ciències i de la tècnica. Ja és hora que lapreocupació per lètica, la justícia i lestabilitat duradora sigui el queprevalgui. Doncs ens amenacen els riscos més greus; riscos quepoden posar fi a laventura humana sobre un planeta que pot tor-nar-se inhabitable. Però és veritat que shan fet importants progressos des de 1948: ladescolonització, la fi de lapartheid, la destrucció de limperi soviètic,la caiguda del Mur de Berlín. Per contra, els deu primers anys delsegle XXI han suposat un període de reculada. Aquesta reculada, joho atribueixo, en part, a la presidència americana de George Bush,a l11 de setembre i a les conseqüències desastroses que dell hantret els Estats Units, com la intervenció militar a lIraq. Hem tingutaquesta crisi econòmica, però tampoc hem començat una novapolítica de desenvolupament. La cimera de Copenhaguen contralescalfament climàtic no ha permès establir una veritable políticaper a la preservació del planeta. Estem en un llindar, entre els horrorsde la primera dècada i les possibilitats de les dècades següents. Peròcal esperar, sempre cal esperar. La dècada anterior, la dels anys1990, va ser una font de grans progressos. Les Nacions Unides vanconvocar conferències com les de Rio sobre el medi ambient, el1992; la de Pequín sobre les dones, el 1995; al setembre de 2000, ainiciativa del secretari general de Nacions Unides, Kofi Annan, els 191països membres van adoptar la declaració sobre els “Vuit objectius15\ndel mil·lenni per al desenvolupament”, per la qual es comprometena reduir a la meitat la pobresa al món daquí a 2015. El meu granpesar, és que ni Obama ni la Unió Europea hagin manifestat encarael que hauria de ser la seva aportació per a una fase constructivaque es recolzi en els valors fonamentals. Com acabar aquesta crida a indignar-se? Recordant que, enocasió del seixantè aniversari del Programa del Consell nacional dela Resistència, vam dir, el 8 de març de 2004, nosaltres, els veteransdels moviments de Resistència i de les forces combatives de laFrança lliure (1940-1945), que, per descomptat, “el nazisme ha estatvençut gràcies al sacrifici dels nostres germans i germanes de la Re-sistència i de les Nacions Unides contra la barbàrie feixista. Peròaquesta amenaça no ha desaparegut per complet, i la nostra còlera contra la injustíciaroman intacta” (6). No, aquesta amenaça no ha desaparegut per complet. Per això,fem sempre una crida a “una veritable insurrecció pacífica contraels mitjans de comunicació de masses que no proposen com a ho-ritzó per a la nostra joventut més que el consumisme de masses, elmenyspreu dels més febles i de la cultura, lamnèsia generalitzada ila competició a ultrança de tots contra tots”. Als homes i dones que faran el segle XXI, els diem amb la nostraafecció: “CREAR ÉS RESISTIR, RESISTIR ÉS CREAR”. 16\nNOTES1- Creat clandestinament el 27 de maig de 1943, a París, pels representants delsvuit grans moviments de Resistència, dels dos grans sindicats anteriors a la guerra:la CGT i la CFTC (Confederació francesa de treballadors cristians) i dels deu prin-cipals partits polítics de la III República, el PC i la SFIO (els socialistes), el ConsellNacional de la Resistència (CNR) es va reunir per primera vegada aquest 27 demaig sota la presidència de Jean Moulin, delegat del general De Gaulle, el qualvolia crear aquest Consell per fer més eficaç la lluita contra els nazis i reforçar laseva pròpia legitimitat de cara als aliats. De Gaulle va encarregar a aquest Conselllelaboració dun programa de govern en previsió de lalliberament de França. Aquestprograma va ser objecte de moltes anades i vingudes del CNR i del govern de laFrança lliure, unes vegades a Londres i unes altres a Alger, abans de ser adoptatel 15 de març de 1944 en sessió assembleària pel CNR. El CNR va lliurar aquestprograma al general De Gaulle el 25 dagost de 1944 a lajuntament de París. Eldecret en relació a la premsa es va promulgar el 26 dagost. Un dels principals re-dactors del programa va ser Roger Ginsburger, fill dun rabí alsacià; sota el pseu-dònim de Pierre Villon va ser secretari general del front nacional per a laindependència de França, moviment de resistència creat pel partit comunista fran-cès el 1941, i va representar a aquest moviment en el si del CNR i de la seva oficinapermanent.2- Segons una estimació sindicalista, hem passat dentre el 75 al 80% del salaricom a import de les jubilacions a al voltant del 50%. Jean-Paul Domin, catedràticdEconomia a la universitat de Reims Champagne-Ardennes, el 2010, redacta pera lInstitut Europeu de Ciències Socials (IES, Institut Européen du Salariat) unaanotació sobre “Lassegurança de malaltia complementaria”. En ell revela en quinamesura laccés a una assegurança complementaria de qualitat és ara un privilegide lestatus social, que els més fràgils renuncien a les cures per falta dasseguran-ces complementàries i per la quantia de la resta que queda per pagar; que la fontdel problema és no haver fet del salari el suport dels drets socials –punt centraldels decrets del 4 i del 15 doctubre de 1945. Aquests promulgaven la SeguretatSocial i encomanaven la seva gestió a la doble autoritat dels representants delstreballadors i de lEstat. Després de les reformes Juppé de 1995, promulgades perdecret, més la llei Douste Blazy (metge de formació), de 2004, és lEstat lúnic quegestiona la Seguretat Social. És, per exemple,el cap de lEstat el que nomena perdecret al director de la Tresoreria General de la Seguretat Social (Caisse Nationald”Assurance Maladie (CNAM)).Ja no són els sindicalistes, com després de lAlli-17\nberament, sinó lEstat qui està al capdavant de lorganisme que gestiona les pres-tacions sanitàries a nivell departamental a través dels governadors (préfets de dé-partement).Els representants dels treballadors ja no tenen més que el paper deconseller.3- La Declaració Universal dels Drets de lhome va ser adoptada el 10 de desembrede 1948, a Paris, per 48 dels 58 estats membres de lAssemblea general de NacionsUnides. Va haver-hi vuit abstencions: Àfrica del Sud, a causa de lapartheid que ladeclaració condemnava de fet; Aràbia Saudita, igualment, a causa de la igualtatentre homes i dones; la URSS (Rússia, Ucraïna, Bielorússia), Polònia, Txecoslo-vàquia i Iugoslàvia van estimar que la Declaració no anava suficientment lluny enla consideració de drets econòmics i socials i sobre els drets de les minories; noobstant això, cal tenir en compte que Rússia en particular es va oposar a la propo-sició australiana de crear una Cort internacional de drets humans encarregada de-xaminar les peticions dirigides a Nacions Unides; cal recordar que larticle 8 de laDeclaració introdueix el principi dapel·lació individual contra un estat en cas deviolació dels drets fonamentals. Aquest principi saplicaria a Europa en 1998 ambla creació duna Cort europea permanent de drets humans, la qual va garantiraquest dret dapel·lació a més de 800 milions deuropeus.4- Sartre J.P; “Situation de l”écrivain en 1947”, en Situation II, Paris, Gallimard,1948.5- Sartre J.P; “Maintenat l”espoir… (III)” en Li Nouvel Observateur, 24 de març de1980.6- Els signants del Appel del 8 de març de 2004 són: Lucie Aubrac, Raymond Au-brac, Henri Bartoli, Daniel Cordier, Philippe Dechartre, Georges Guingouin, Sté-phane Hessel, Maurice Kriegel-Valtimont, Lise London, George Séguy, GermaineTillion, Jean-Pierre Vernat, Maurice Voutey. 18\nSens enews quick orientation - 25 dec 10\n10 11-14 07-12-12 download from lulu.com\nLes quatre cròniques fins b. metge


Granollers s’adhereix a la declaració ‘Drets humans i patrimoni cultural: ciutats compromeses treballant plegades’ promoguda per Ginebra | Ajuntament de Granollers\nInici » Granollers s’adhereix a la declaració ‘Drets humans i patrimoni cultural: ciutats compromeses treballant plegades’ promoguda per Ginebra\nGranollers s’adhereix a la declaració ‘Drets humans i patrimoni cultural: ciutats compromeses treballant plegades’ promoguda per Ginebra\nLes ciutats signatàries es comprometen a treballar els valors de la recuperació patrimonial i de la pau\nL'alcalde de Granollers, Josep Mayoral, amb l'alcalde de Ginebra, Rémy Pagani, i altres alcaldes de la xarxa d'Alcaldes i Alcaldesses per la Pau, el mes d'abril a Ginebra\nAquest mes de juliol la ciutat de Granollers ha signat la declaració amb l’objectiu de comprometre’s i treballar per la rehabilitació, protecció i difusió del patrimoni cultural, la memòria i la pau.\nLa finalitat d’aquesta iniciativa és la salvaguarda del patrimoni cultural, que es considera un recurs essencial per l’exercici ple dels drets humans i particularment dels drets culturals, la cohesió social, la pau i el desenvolupament sostenible.\nLa declaració posa de relleu la importància de desenvolupar i mantenir ciutats i territoris on les persones i els seus drets estiguin al centre de les polítiques i de prevenir la destrucció patrimonial com a violació de drets humans. Per aquest motiu, es considera necessari promoure la creació de comunitats patrimonials obertes i dinàmiques i assegurar l’exercici de la democràcia local amb participació universal. Les ciutats signants es comprometen a treballar per un major reconeixement del valor del patrimoni, de rehabilitar el patrimoni i incentivar la creativitat, implementar polítiques ambicioses i desenvolupar una cultura d’intercanvi i solidaritat patrimonial entre ciutats.\nUn dels aspectes clau de la declaració fa referència a la necessitat de crear una xarxa de solidaritat entre ciutats. En aquest sentit, dins de l’àmbit de la recuperació, preservació i difusió de patrimoni i memòria històrica de Granollers, especialment la vinculada a la Guerra Civil espanyola i als bombardejos de la ciutat, des de Granollers es treballa en xarxa amb altres ciutats que també han patit les conseqüències dels bombardejos i tenen projectes de construcció de pau. Granollers participa activament en les xarxes de municipis europeus i mundials que aposten per la defensa dels drets humans i la construcció de la pau.\nLes ciutats sotasignants d’aquesta declaració fins al moment són: Ginebra (Suïssa), Estrasburg (França), Timbuctu (Mali), Mossul (Iraq), Diyarbakir (Turquia), Lund (Suècia), Viena (Àustria) i Arbela (Kurdistan iraquià).\nPer la ciutat de Granollers, aquesta declaració encaixa amb el treball que ja s’està fent en aquest àmbit i el qual troba línies homòlogues amb el Programa d’Actuació Municipal de 2015-2019 o bé el Pla Estratègic de Granollers.


Beautiful Life Palermo Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Mariano Stabile 105, Palermo Centre, Palermo, Itàlia, 90139 - Veure al mapa\n"The orwners are a very nice family. Very nice place, well ma..."\nHabitació Doble amb Balcó (3 Adults) (Double ...\nBarri Palermo Centre Palermo Centre Area Costera Altres\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Beautiful Life és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Palermo. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Beautiful Life, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. L'hotel ofereix magatzem d'equipatge, servei de cangur, habitació familiar, ascensor, àrea de TV/saló compartit per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nL'ambient de Beautiful Life es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, escriptori, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Beautiful Life és una selecció idònia per a la vostra estada a Palermo.\nTots els comentaris (522) Parelles (311) Viatgers en solitari (27) Famílies amb infants petits (43) Famílies amb infants grans (19) Grups (122)


L'institut Rafael Campalans d'Anglès oferirà classes d'islam aquest curs\nInicioNotíciesAnglèsL’institut Rafael Campalans d’Anglès oferirà classes d’islam aquest curs\nL’institut Rafael Campalans d’Anglès oferirà classes d’islam aquest curs\n9 setembre, 2020 ACN - Redacció Anglès, Educació, Notícies 0\nL’institut Rafaek Campans d’Anglès és un dels dos centres de secundària de la demarcació de Girona que aquest curs oferirà classes d’islam. Es tracta d’una prova pilot que ha engegat el Departament d’Educació en diversos centres catalans, entre ells el centre selvatà. A la demarcació de Girona també hi participa l’institut Vallvera de Salt (Gironès).\nEls alumnes que vulguin podran estudiar la religió islàmica en aquests dos centres. El director dels serveis territorials d’Educació a Girona, Martí Fonalleras, ha detallat que “igual que s’ofereix la possibilitat d’estudiar religió catòlica” ara també es podrà estudiar la islàmica.\nEl Departament ha contractat un sol professor per ensenyar aquesta religió als dos centres gironins. Fonalleras ha detallat que “és una persona amb titulació universitària” i que compleix amb “els requisits per impartir aquesta assignatura”. Des del Departament han assegurat que els dos centres gironins s’han escollit per l’elevat nombre de sol·licituds que han rebut per estudiar la religió islàmica.\nEl temps a la Selva: dimecres amb núvols i pluja\nSalut farà un cribatge ampliat a l’Institut Rafael Campalans d’Anglès\n3 octubre, 2020 ACN - Redacció Anglès, Notícies, Portada, Societat 0\nEl Departament de Salut ha anunciat l’inici aquest dilluns d’una acció de cribatge a l’Institut Rafael Campalans d’Anglès després que la setmana passada es detectessin fins a 12 casos positius de coronavirus d’un mateix grup. […]\n9 setembre, 2020 Redacció La Selva, Podcast, Portada 0\nEscolta-ho aquí:  Vols rebre aquest podcast gratuïtament al teu mòbil? L’enviem cada dia a les 7 del matí. Dona’t d’alta AQUÍ Continguts L’Institut Rafael Campalans d’Anglès oferirà classes d’islam a partir d’aquest curs. Es […]


Aquest Nadal a taula amb un bon cava! – Vinateria Tot Vi, botiga de vins i caves a Reus\nHome > Aquest Nadal a taula amb un bon cava!\nA pocs dies vista del proper Nadal perquè no posar-nos a pensar quin cava posar a taula al llarg d’aquestes dates? Teniu alguna preferència per sorprendre als vostres comensals? Busqueu el bo i millor?\nA continuació, us presentem una petita selecció de 8 caves Premium amb els quals no defraudar a ningú.\nUn Gran Reserva Brut Nature, un dels més selectes de les caves Recaredo. S’elabora a base de Xarel·lo i Macabeo, raïm procedent de la Finca Serral del Vell Recaredo, territori essencialment calcari. Un cava sobri i elegant.\nUn Gran Reserva Brut Nature. Cava emblemàtic amb un gran equilibri entre estructura, cremositat i frescor. S’elabora a partir de Xarel•lo i Macabeo, caràcter de la terra i el seu entorn.\nUn cava Reserva Brut 100% Chardonnay, raïm procedent de les vinyes de Espiells. Cava amb un caràcter excepcional i complexitat pròpia de les grans anyades d’aquesta varietat.\nUn cava Brut Nature elaborat amb Chardonnay, Xarel·lo i Macabeo procedents dels millors raïms de les millors finques. Aquesta és la joia més valuosa del seu celler, el seu segell de distinció.\nUn cava Gran Reserva Brut elaborat amb cinc varietats diferents de raïm però que té com a base principal el Xarel·lo cosa que fa que sigui un assemblatge innovador. És el primer vi espumos de la cava Raventós i Blanc, que el seu cupage inicial va ser fet per Josep María Raventós Blanc, segell personal del seu creador.\nUn cava Brut Natura totalment sec elaborat amb Xarel•lo, Macabeo i Parellada procedents de terres calcàries. És un cava que expressa la profunditat, transparència, lluminositat i frescor del paisatge de l’Alt Penedès.\nUn cava ecològic amb un coupage variat de Xarel•lo, Chardonnay i Pinot Noir procedents de les finques Parés Baltà i Els Torres. És un excel·lent cava d’elaboració complexa i minuciosa que ret homenatge al relleu generacional del celler.\n[one_third last=false] Contents [/one_third]\nTags: Cava, do cava, Nadal, Vinateria Tot Vi, Xarel·lo


Els GENIS NEOLÍTICS de la Draga - Museu d'Arqueologia de Catalunya - Seu Barcelona\nCadascuna de les peces de l'exposició “La revolució neolítica. La Draga, el poblat dels prodigis” ens explica com fa uns 7400 anys un grup d’agricultors i ramaders prehistòrics s’assenten a la vora de l’estany de Banyoles, esdevenint el poblat neolític més important a Catalunya i on es va produir una veritable revolució.\nFALÇ DE FUSTA DE SAÜC AMB LÀMINA DE SÍLEX ENGANXADA AMB ADHESIU\nFalç per a segar\nFalç utilitzada per a segar cereals constituïda per un mànec de fusta de saüc, i una làmina de sílex fixada en una ranura mitjançant adhesiu.\nÉs possiblement l’objecte recuperat a la Draga més conegut. El seu estat de conservació permet conèixer amb precisió el seu ús. L’apèndix distal permetia agrupar les tiges de cereal que es tallaven amb facilitat fent un gir de canell. Aquest enginyós disseny permetia tallar a una certa distància del terra i no fer malbé la part activa feta de sílex provinent del Llenguadoc. Es va trobar l’any 1995 en el sector subaquàtic de les excavacions i va suposar una fita extraordinària en la recerca de la Draga i del neolític peninsular, ja que per primera vegada es documentava un estri fet de diverses matèries perfectament conservat.\nPINTA DE FUSTA DE BOIX\nPinta de 8 pues de les quals conserva 6. Presenta una perforació.\nÉs una pinta feta de fusta de boix, matèria de gran duresa i resistència. Les seves característiques permeten associar-la amb el procés de tractament de fibres vegetals per a fer cordes i/o teixits. La recerca sobre aquesta peça ens condueix a pensar que s’utilitzaria per a “cardar” fibres provinents de l’ortiga o bé de l’interior d’algunes escorces com el til·ler o bé per a premsar l’ordit en el procés de teixir. És doncs uns dels estris coneguts relacionats amb el tèxtil més antic d’Europa.\nEL FESTIVAL DE LES ANTESTÈRIES\nCrani de bou retallar que conserva les banyes i la part frontal.\nAl jaciment de la Draga és habitual documentar restes de cranis d’animals amb banyes especialment manipulats i que conserven les banyes i la part frontal. Generalment són de bous, tot i que també s’han localitzat de cabra i/o xai i de cabirol. En alguns casos apareixen associats en construccions fetes expressament com a fosses excavades a terra, fet que fa pensar en algun ritual on el paper dels animals amb banyes seria central. En altres casos s’han trobat aïllats dins dels enderrocs de fusta de les cabanes fet que fa pensar que poguessin ser exhibits com a trofeus. El bou com a moltes comunitats prehistòriques de la mediterrània ha estat un símbol.\nCullera realitzada sobre un os llarg de bòvid.\nA partir del neolític és habitual documentar culleres fetes d’os que denota la ingestió d’aliments líquids o semi-líquids. Aquesta cullera es va fer a partir de l’ús d’una gran estella d’os transformada per percussió, raspat i poliment. Presenta una petita osca en el mànec possiblement per a lligar una corda, no extraviar-la i ser suspesa; potser del coll del seu propietari?. A la Draga són comuns els instruments relacionats amb la cuina de sopes, infusions i estofats com són els recipients ceràmics, els cullerots, les lloses i fins i tot els batedors.\nMÀNEC D’AIXA DE FUSTA DE PI\nMànec d’aixa de fusta de pi amb forma colzada.\nA la Draga s’han documentat un bon nombre de mànecs de fusta d’aixa i també fulles polides també d’aixa que es fixarien amb resistents lligadures; però mai s’ha localitzar cap evidència de destrals. La diferència entre una aixa i una destral és que la primera la fulla polida s’emmanega perpendicular al mànec i la destral de forma paral·lela. Aquests estris estaven t’utilitzaven bàsicament per tasques de fusteria com per exemple abatre arbres; desbastar i buidar fusta; però també es poden utilitzar per a treballs d’escorxament i fins i tot per a remenar la terra. Són instruments de gran importància per les comunitats neolítiques atesa la seva versatilitat funcional.\nCULLEROT DE FUSTA DE ROURE\nCullerot de fusta de roure fet a partir de la cruïlla de dues branques .\nA la Draga els estris emprats per a servir aliments i/o matèries líquides o semi líquides són abundants. Aquest cullerot, parcialment carbonitzat i fet de fusta de roure es va recuperar en el sector subaquàtic i en el moment de la seva extracció era reblert de granes de cereal. També s’han localitzat cullerots d’altres mides, alguns de grans dimensions que s’haurien de subjectar amb les dues mans segurament per a servir diversos comensals i que denota que els habitants de la Draga eren gent de menjar sopes.\nPAL CAVADOR DE FUSTA DE BOIX\nPal cavador de fusta de boix amb apèndix que permetria fer força amb el peu o la mà.\nEls pals cavadors són els estris de fusta més abundants a la Draga i generalment estan fets de fusta de boix matèria de gran duresa i resistència. S’utilitzaven per remenar la terra a l’hora de sembrar. Els treballs experimentals d’ús de rèpliques de pals cavadors ha permès evidenciar que els rastres que es generen quan es treballa la terra són iguals al que trobem als pals cavadors arqueològics. La curiositat d’aquest pal cavadors, que es de grans dimensions, és que presenta un apèndix per a recolzar la mà i/o el peu per fer més força a l’hora d’utilitzar-lo. És per això que també se li ha anomenat fanga.\nFULLA D’AIXA DE PEDRA POLIDA\nFulla de pedra polida\nFulla de pedra polida realitzada en esquist amfibolític\nÉs la part activa d’una aixa, mànecs de la qual s’han trobat en un bon nombre en el jaciment de la Draga. Aquest objecte és va localitzar en els estrats que composaven un fogar i juntament a nombrosos objectes; fet que no és estrany en el jaciment. Està perfectament acabada i a punt de fer-se servir. La seva secció longitudinal és plana-convexa i presenta un acabat magnífic. Té una profunda ranura lateral que ens explica que per a conformar la peça treballada és va utilitzar el serrat pe abrasió. La roca emprada procedeix d’un entorn de menys de 50 km de distància (Guilleries, Pirieneus, Albera i Cap de Creus).\nANELL D’OS AMB DOBLE PROTUBERÀNCIA\nAnell d’os que presenta una doble decoració fet d’os.\nAnell fet a partit del serrat transversal de la diàfisi d’una tíbia de xai i/o cabra. Posteriorment i emprant estris de sílex es conformava la forma final que finalment es polia perfectament. A la Draga s’han documentat un nombrós conjunt d’anells fets generalment d’os i també de vegades sobre banya de cérvol. Aquests anells es fabricaven en el poblat on en trobat diversos elements que ens mostren tot el procés. Aquests elements, juntament a altres objectes d’ornament, ens parlen del gust de la comunitat de la Draga per abillar-se. És molt possible que l’accés a alguns tipus d’objectes d’ornament estiguessin relacionats amb l’edat i el gènere de la persona que els lluí.


Les llengües sumen\nEix de l'ensenyament\nProjectes, centre d'interès, treball de recerca...\nUn dels pilars fonamentals del nostre projecte\nDijous 26 de maig alumnes de cinquè de primària van fer un taller de Gamelan al Museu de la Música.\nSabíeu que una abella pot volar a una velocitat de 25 quilòmetres per hora? O que l'abella reina pot arribar a pondre 3000 ous al dia? I que els abellots no tenen fibló? Doncs tot això i molt més hem après a la Casa de les Abelles.


Com perdre la por al dentista? | Dra Nogueras Clínica Dental\nby Clínica Dental Dra.Nogueras | Clínica Nogueras, Consells, Salut Bucodental | 0 comments\nLa por al dentista és una cosa molt comú i estès en la nostra societat. Tots ens posem nerviosos a l’hora d’anar al dentista però cal distingir entre ansietat i fòbia. No és el mateix que et trobis inquiet en la clínica dental, a tenir pànic al dentista; un pànic que no et deixa pensar i fa que no vulguis ni apropar-te a la consulta.\nSegons l’Organització Mundial de la Salut, la odontofobia és una cosa molt real que afecta al 15% de la població. I és que hi ha pacients extrems que no dormen o es posen físicament malalts només amb veure la bata blanca i els instruments dentals. Molts d’ells reconeixen obertament aquesta por i no acudeixen a consulta malgrat patir dolors i molèsties greus.\nAquestes persones saben que han d’anar al dentista. Els dolors, el mal alè o l’aspecte de la seva dentadura els recorden que no han de posposar el pas per la consulta però el pànic al que el dentista pugui fer els sembla insuperable.\nConsells per superar la por al dentista:\nConverteix la visita al dentista en un hàbit. Solem sentir-nos segurs en les situacions més rutinàries de la nostra vida, per la qual cosa si incloem les revisions al dentista dins d’elles ens resultarà molt més fàcil afrontar-les.\nNo retardis l’inevitable. Una de les assignatures pendents és que, amb massa freqüència, anem al dentista quan ja sentim dolor.\nLes visites rutinàries de control evitaran els tractaments amb pitjor pronòstic i major cost.\nTroba un dentista que et generi confiança. Busca un bon professional que es comuniqui amb un llenguatge senzill, i et faci sentir en un entorn de confiança. Parla-li obertament de la teva por perquè pugui ajudar-te.\nQualsevol dubte, per molt ximple que et pugui semblar a tu, pregunta-la-hi! Millor rebre la informació de primera mà per un professional, a llegir experiències, o poca o mala informació en el senyor Google.\nUtilitza alguns mètodes per relaxar-te. Evita qualsevol producte excitant i fica’t al llit d’hora el dia abans d’anar a la consulta. Arriba abans de la cita concertada per no afegir més estrès a la situació i, una vegada en la sala d’espera, respira profundament, enfoca el teu pensament cap a coses agradables, escolta música, etcètera.\nEncara que aquests consells per superar la por al dentista poden ser molt útils per a molts, el primordial és que valorem els beneficis d’anar al dentista enfront dels problemes i costos de no fer-ho per angoixa.\nPensa que la tecnologia ha millorat molt: això inclou que la majoria de les pràctiques ja no causen dolor.


La cursa Social Baix Penedès permetrà conèixer l’estat de forma dels ciclistes de competició en un terreny idoni per la seva climatologia\nen Esports / per maki / 20 Febrer, 2013 a les 11:09 /\nLa Penya Ciclista Baix Penedès organitza la tercera edició de la Cursa Social Baix Penedès, una competició ciclista de carretera que tindrà lloc el diumenge 17 de febrer, amb sortida al Vendrell a partir de les 10h. Aquesta prova esportiva esta limitada als participants amb llicència de competició de les categories júnior, sub-23, elits, sèniors, màsters 30/40/50/60 i fèmines.\nEl recorregut de la prova és de 81 km i ant la sortida com l’arribada serà a l’avinguda de Jaume Carner, a l’altura de la Rambla. Els organitzadors calculen que la durada de la cursa sigui d’unes dues hores. Es preveu la participació d’uns 150 corredors i d’uns 80 voluntaris que vetllaran pel seu correcte funcionament.\nAl ser una competició, la participació està limitada per reglament a només 200 corredors i és obligat l’assistència d’un equip de jutges, per a realitzar el control ordenat i just de la cursa.\nDes de la Junta de la Penya Ciclista Baix Penedès s’ha confirmat que estan treballant en l’organització d’una marxa de cicloturisme que se celebraria el mes de maig, coincidint amb la Festa de la Bicicleta del Vendrell.


La Policia Local de Roda celebra la festa en honor als Sants Àngels Custodis\nImatge d'un moment de la celebració.\nEs van condecorar diversos agents per la seva tasca durant l'acte\nActualitzada 03/10/2019 a les 19:45\nComandaments i agents de la Policia Local de Roda de Berà, acompanyats per l’alcalde i regidors, i per representants d’altres cossos de seguretat, han celebrat la festa en honor als Sants Àngels Custodis a les dependències policials.\nDurant l'acte es van repassar les activitsta que fan durant l'any i es van llegir els nomenaments, que premien les accions meritòries dels agents. En aquest cas, el cap de la Policia Local va felicitar\npúblicament al sergent Antonio Gómez, als caporals Sergio López i Óscar Arjonilla, a l’agent interí Rebeca Sánchez, i als agents Sergi Bargans i Manel López.\nEs va reconèixer els tres policies més ben classificats en les pràctiques de tir: l’agent Marco Antonio Porras, el caporal Antonio Sánchez i l’agent Sergi Bargans.\nComenta el contingut : La Policia Local de Roda celebra la festa en honor als Sants Àngels Custodis