Xisca de Gardi: d’octubre 2007\nSempre contra la Unió Europea\nEns escriu una banyolina des de Göteborg. Una tal Sweca. Què hi fa una banyolina de vint-i-tres anys perduda a Suècia? Doncs un Erasmus d'aquests. Quan ens assabentem d'aquest desastre només podem fer que aixecar-nos contra la gran nosa, i la gran mentida, de la Unió Europea. Volen tapar-nos els ulls amb una identitat nova i per aquí no hi passem. Volen obligar-nos a un himne que fa una mica de riure i a una bandera que no té cap mena de seriositat. Europa només és un continent de gent pulcre, endreçada, cristiana i ben educada. Això ja ens va bé. Sempre més Europa que pas altres bandes del planeta on regna el desori, la mala educació, les religions que no entenem de cap de les maneres i un blablabà que no ens interessa de cap de les maneres. Però una cosa és un continent per visitar o per admirar a la distància i l'altra una faula administrativo-política que no ens agrada, que no ens convé i que, al cim, s'emporta el bo i millor de les mosses del país a fer beques, estudis i coses rares. Això ja és imperdonable de totes totes i es mereixeria que estimbessim un burro-bomba a les portes del rusc d'abeies on creix això de la Unió. No hi ha més bon Erasmus que el que es pot fer a la Brasa de Melianta, a Can Siset fuster del carrer de Girona, a la Ca la Maria dels ais de Mata, a Can Babeca de la Plaça del Teatre, a Can Garriga de la carretera de Camós. Els nostres millors professors i mestres d'Erasmus eren en Maurici Duran i en Manel Saderra, ara són gent com en Joan Olivas, en Joan Vilardell o el nostre gurú en Pep. Això dels Erasmus s'ha d'acabar d'una punyetera vegada: cadascú a casa seva, cadascú amb les seves arrels, cadascú mamant els ensenyaments per a minyons que ens va regalar el mestre Mossèn Baldiri Reixac. Erasmus és un nom horrible que oculta una voluntat per fer d'Europa una cosa tova, neutra, àtona i malparida, un bony resclosit, agre, pudent, un camp ermat on no hi creixi cap rel, on ningú s'hi pugui sentir identificat. Contra la Unió Europea, contra la farsa del cosmpolitisme fat i rabiüt. I que la nostra gent torni a casa, que és on s'hi està més bé, que és on hi ha els agafadors i les nanses per seguir dempeus, sempre, sobre la nostra meravellosa terra.\nPublicat per Josep Oliveras a 11:21 Cap comentari:\nEls bessons De Palau\nEls germans De Palau són la simetria més exacta que s'ha vist mai passejant per Banyoles. Si el seu pare fos viu, Déu l'hagi perdonat, els estaria pintant confosos entre els arbres de l'altre costat d'estany. Els De Palau han estat sempre una bessonada per ser contemplada d'un tros lluny. El passeig dels De Palau des de la casa familiar del carrer de Ponent fins a la plaça, i de la plaça fins a la casa familiar, és un espectacle d'ombres i contrallums, de moviments precisos i passes llargues. Els bessons de Palau tenen un caminar lànguid que s'aguanta sobre una estructura òssia, tan robusta com aparentment trencadissa. L'evolució els ha portat fins a una lentitud de moviments esquelètica, precisa i àgil, harmònica des de qualsevol punt de vista.\nLa gent ha contemplat sovint els germans De Palau amb una barreja de compassió i burla, tan injustes, i segurament tan absurdes, l'una com l'altra. Els bessons De Palau fan silenci a càmera lenta i deixen un rastre d'aire oscil·lant que desperta la memòria. Fan reviure temps reculats de quan l'aire de l'estany arribava fins al baixant de Plaça pel carrer de la Rambla i s'estenia, com per inèrcia, fins a les hortes del Monestir.\nN'hi ha que diuen, qui sap si delirant, que si els ajuntessim, encaixarien formant un nou De Palau encara més alt, més esprimatxat i més delicat. D'altres, en canvi, allunyant-se de la teoria científica per quedar més a prop de la crònica negra, asseguren que una part de la casa familiar dels De palau al carrer Ponent, es va cremar per raons mai prou ben aclarides. Xisca de Gardi no ho sap però en qualsevol cas allà on abans hi havia una casa, cremada o no, ara hi ha un jardí. I que hi duri per molt anys. Hi ha comerciants que, veient-los passar, se'ls imaginen lluint les robes dels seus aparadors convertits en homes anunci. Tenen molta tirada els De Palau, és veritat, es fan mirar. N'hi ha, també, que xerren de com van pentinats, de les sabates que porten, dels abrics que carreguen a l'hivern, de la veu, de les orelles, de les bosses dels ulls i del nas. La gent fixa la mirada a les cames i no sap que és a les mans on guarden tot el testament de colors que va deixar-los el seu pare.\nPublicat per mastegatatxes a 12:10 1 comentari:\nPer Sant Martirià la bona gent de Banyoles troba a faltar un home excepcionalment bo: en Rafael Angelats i Juncà, de Can Pei del carrer de Girona. El senyor Angelats tenia un parlar reposat, cómode, que sabia acompanyar d'un somriure capaç de donar coloret a tota la seva cara un xic arrodonida. Crec recordar que quan somreia, en les galtes del senyor Angelats s'hi dibuixava el clot de l'hermosura, que en diguem per aquí, i també guspirejaven els seus ulls francs i dolços. Es feia acompanyar, el senyor Angelats, d'una pipa que donava sentit al seu tarannà d'home tranquil, de tracte llarg, de conversa fina i profunda. Al senyor Angelats, crec, li agradava la música clàssica: era un seguidor fidel d'en Bach del qual tenia tota la seva obra. I s'asseia, el senyor Angelats en aquella mena de sala grossa, que per ell era estudi, auditori i lloc per converses llargues. El senyor Angelats era botiguer i dominava el taulell amb la seva compostura d'home afable, que no va perdre mai, ni quan va pujar la seva família nombrosa, ni quan va ser a l'Ajuntament. El senyor Angelats, de Can Pei del carrer de Girona, era també un home de lletres. Com ho demostren aquestes ratlles que ell va escriure en el seu deliciós "Banyoles i la sardana": "la sardana és espontània. Cal només- coneixent les quatre normes elementals- notar un pessigolleig al cor quan sentim el cant de la tenora i trobar unes mans- amigues o fins aquell moment desconegudes, tant se val- que vulguin enllaçar-se amb les nostres i formar rotllana". Perfecte, deliciós, delicat. En aquest llibre de saviesa pregona el Senyor Angelats vessà el seu cor sobre la nostra dansa popular, castissa i nacional. Recordo una conversa amb ell, estesa, franca, captivadora al voltant de les escoles republicanes. Ell mirava cap al sostre i evocava els seus records de pantalons curts i corredisses. Era un tipus prodigiós. Aquest cap de setmana, quan toquin les tenores i flueixin les rotllanes, pensarem que ens falta un dels nostres. De la Plaça estant mirarem cap al carrer de Girona, i esperarem que pugi, com un regalim de nostàlgia, l'olor enlluernadora d'una pipa. Esperarem, ni que sigui en breus instants, l'arribada del mestre. I si ell no arriba, tancarem els ulls i el dibuixarem en el llibret dels nostres records. Al cel sia, afegirem tot seguit.\nPublicat per Josep Oliveras a 16:40 Cap comentari:\nLes festes de Sant Martirià em condueixen, necessàriament, fins a Can Comalat. Els Comalat sempre han estat gent elegant, en el vestir i en el tracte. A Can Comalat ni un crit, ni una paraula de més, ni cap gest estrafolari, ni cap excés que no convingui. Són gent que a base d'anar vestint els banyolins han agafat un posat i una prestància. No imagino cap racó de la botiga descuidat ni convertit en un campo de bravante. Can Comalat és la botiga endreçada, reposada, on totes les mesures hi són benvingudes. La gent, ara i abans, es vestia i es vesteix en algun raconet de Can Comalat. Cèlebre és el seu aparador: una entrada magnífica que eixampla el carrer Major i li dóna vigor, forma i alegria. A Can Comalat la mare m'hi feia anar per emprovar-me roba i jo sempre sortia d'allà feliç i satisfet, sobretot si és que sortia amb alguna peça que havíem comprat. Tot s'ha de dir que els Comalat tenien una llibreta on la gent que no tenia gaires quartos- com a casa- hi deixàvem a deure. Era la targeta de crèdit de Can Comalat, una mena "Senyor Lluís, e' que em farà el favor d'apuntar-m'ho". I el Senyor Lluís, el patriarca de llavors, sense fer cap esglai i amb un posat magnífic feia que sí amb el cap, i passava a apuntar-ho. Qui pagava a l'acte i qui ho feia a través de la llibreta, rebien el mateix tracte: d'una cordialitat exquisita, d'una familiariat extraordinària. La roba de Can Comalat sempre ha caigut bé sobre els figurins de la gent. El Senyor Comalat, el patriarca d'avui, té frases magnífiques per acompanyar la venda, com ara "aquesta americana té taulell" cosa que vol dir que té sortida, que es ven, que entra bé a la clientela. Quan venien les festes i tenies la roba de Can Comalat als peus del llit, sabies que t'acompanyaria una elegància natural. Llavors, amb els amics, ens retàvem per veure qui estrenava què. I si tenies un lot de Can Comalat el més segur, i el més probable, és que acabessis guanyant la juguesca. Les olors de les festes eren, invariablement, les de les primeres fulles caigudes i cremades, l'olor densa dels caballitos, l'olor densíssima dels canelons de la mare i, indefectiblement, la flaire dolcíssima de la roba de Can Comalat, la que se t'enganxava a la pell amunt i avall de l'Estany, que era el lloc de les nostres atraccions firals.\nPublicat per Josep Oliveras a 10:27 1 comentari:\nS'ha de fer alguna cosa perquè el col·legi d'àrbits tingui una mica més en consideració el Club Atlètic Banyoles, un equip del qual em declaro a partir d'ara mateix, públicament, un fervent seguidor. I no es diuen pas perquè sí aquestes coses, sobretot si, durant anys, has estat un fervent seguidor del Club Deportiu Banyoles. Allà on érem. Resulta que dissabte el Club Atlètic jugava contra el Celrà. La nostra afició es va comportar d'una manera exquisida. No hi ha cap altra afició com la nostra en tota la regional planetària. L'Atlètic va començar fort, amb ganes, amb empenta, amb energia. Però el Celrà és un equip que no està pas a la nostra lliga. Potser perquè es van espavilar més a l'hora de fer fitxatges. Els jugadors parlaven en català però la claca que duien no semblava pas d'aquesta terra. Semblava gent poc viatjada, poc elegant, de crida fàcil, de sabates brutes, d'ungles mal pintades i de cultura popular minsa. Tanseval. El partit anava fent i ens van clavar el primer. Després va arribar el segon però l'Atlètic va seguir endavant fins que l'àrbit ens va expulsar en Marc Pastor. Aquell vailet, que no devia pas tenir més de divuit anys acabats de fer, ens el va fer fora per una jugada que no mereixia targeta vermella. Mereixia un homenatge. En Pastor va anar a tallar una pilota i el davanter centre del Celrà, un que portava el nou i que am prou feina aixecava un pam, de terra, li va clavar una coça que el va deixar distret. El nostre Pastor va seguir endavant. Llavors, uan va tenir la pilota fora del nostre camp, es va regirar i li va dir de tot. No li va pas dir més del que es mereixia però l'àrbit va pensar que li havia dit més del que tocava. I ja hi vam ser. Sense en Pastor en vam tenir un feix per aturar les embranzides d'aquells de Celrà i el resultat va ser un altre gol en contra. El seu davanter centre, el que portava el nou arrossegant per terra, va acabar expulsat al cap d'una estona però ja no era pas l'hora de fer-lo marxar. Era abans. És per això que Xisca de Gardi demana al col·legi d'àrbits que mediti sobre el tema, que faci una reflexió profunda sobre l'ordre de les expulsions. Si ens volen fer fora en Pastor, que ho facin, alabat sia Déu, però primer que n'expulsin un parell dels seus. On s'és vist!!\nPublicat per mastegatatxes a 16:19 Cap comentari:\nEl Director Comercial ja graba\nSe'ns acusa a Xisca de Gardi de gent rebentaire i esparreca-camises. És vritat i no direm pas que no. Se'ns acusa d'haver posat el dit a l'ui del director comercial de cine comercial banyolí: el perillós Doctor Albert Serra. Un tipus que ja amb Crespià i, posteriorment, amb l'efectista Honor de Cavalleria va demostrar una temptació i una deriva per convertir-se en un d'aquests Spielbergs de para de comptar que corren pel món. El seu cinema és d'una facilitat extrema pensats perquè el gran públic, l'immens públic, puguin devorar-lo sense haver de fer cap mena d'esforç. Res a veure amb Teen Paradise o la cèlebre Fiasco que representen, de veritat, la Voluntat Banyolina de fer cinema de part de bo com el feia el mestre Iquino o com el feia el mestre Senyor Orduña. En tot cas, deixem la controvèrsia perquè s'acosta Sant Martirià i tots els banyolins es mereixen una abraçada. El cas és que el Doctor Serra, amb rels profundes a Puigpalter, està a punt de perpetrar la tercera obra de la seva carrera fulminant. Una cosa dels tres reis que grabarà en terres ignotes d'Islàndia, a l'Àfrica, o sigui Fuerteventura, i a Madrid, que és una ciutat que no sabem on para però es veu que és plena de llet agre, taxistes mamons i gent enfiladíssima. En Serra s'etivoca. En Serra hauria pogut canviar Islàndia per Briolf o Sant Nazari. Hauria pogut canviar Fuerteventura per l'abocador de Puigpalter. I hauria pogut canviar Madrid per la Mota. Tres canvis que haurien suposat, d'entrada, un punt d'elegància, de saber fer, d'etiqueta de Can Comalat. Però no, vés per on. En Serra vol viatjar i, ai festa, a córrer món, i a fer dispendi a l'estranger. Per la propera pel.lícula, que ha de ser ultralocal o amb en Serra l'afeitem sense espuma, el director comercial s'ha de dedicar a retratar la comarca. I a fer gastu entre nosaltres. Ja n'hi ha prou de córrer món i de rondar-la, i de voltar com una virolla. Res enlloc com a casa, Serra. El glamur, amic, és al fang d'Esponellà, és a l'aigua pudenta de la Puda, és al nostre petit món.\nPublicat per Josep Oliveras a 16:08 Cap comentari:\nArriba Sant Màrtirià\nJa ho ha dit el Comitè d'Orriols: arriba Sant Martirià. Farà fred però ja fa tant temps que no en sentim que no hem parat atenció d'anar a comprar la roba d'hivern per estrenar-la a les fires. Perquè a Banyoles, la roba d'hivern, temperatures a part, s'estrena per Sant Martirià i no se'n parli més. Potser hi haurà col·lapses d'última hora a les botigues. Tothom demanarà samarretes empalfades, jerseis una mica gruixuts i abrics que facin goig. Els abrics de Sant Martirà han de ser còmodes i elegants. Són peces per lluir, per passejar fins a la Farga i fer un volt per la plaça. Diumenge serà un dia perfecte. Han dit que l'aire serà prim. Vestimenta al marge, la festa és època de menjars i ja fa dies que la gent està neguitosa. Les cuines es preparen per escalfar les cassoles a tota màquina. Els dinars de festa major, ja se sap, es pensen a foc lent. Però això serà diumenge.\nEl dissabte és per anar a dinar a Can Comas. Perquè a Can Comas s'hi va per festa major. És el salconduit per poder-hi anar tot l'any. A casa hi anem sempre per Sant Martirià. Macarrons, vedella guisada i un flam per postres. És el dia que ve en Mel, el mossèn que va casar els meus pares a Porqueres. En Mel s'estima més canelons de primer però els canelons de Can Comas també són una bona tria. Un altre dia en parlarem. En Mel és fill de la senyora Carmelita, Déu l'hagi perdonat, vídua de guerra. Era la perruquera que pentinava al primer pis del número tres del carrer de la Canal, entre Can sidro Petites i Ca l'Enriquet, just a sobre de la botiga de l'Annita Canadell. Els dinars de festa major a Can Comas són espléndits, són un bé de Déu de bondat, són un àpat beneït en una taula d'agnòstics recalcitrants que se senten alleugerits per la delicadesa d'un capellà que ho va ser de gran, quan ja ho va tenir tot vist i gairebé tot tastat. Mossèn Mel és una part indispensable de la nostra festa major.\nEn acabat, caminarem per anar a fer el cafè i allargarem el dia fins el vespre sense migdiada. Més tard anirem a sopar i explicarem, entre els amics, la nit del dia abans amb uns altres amics, molt amics, amb els quals haurem rigut, haurem parlat i haurem aturat el mastegar d'un entrecot ufanós per contemplar una cambrera o la xicota del d'una colla que estarà sopant un tros enllà. L'haurem notat caminant fins al lavabo. Potser anirà vestida amb uns pantalons que li resseguiran el contorn i farà bona olor. Passarà arrant de la nostra taula i farà voleiar una mica les estovalles. Mirant a terra, desapareixerà per la porta del menjador. Llavors es farà la vida un altre cop i tornarem a mastegar fins que torni. L'oblidarem, farem un carajillu i marxarem a les barraques per veure-hi algun concert que ens haurà recomanat en Joan de Camprodon. En Joan de Camprodon és un home savi, un entès, una sort, un tros de la immensitat de la muntanya enmig de la plana.\nLa festa seguirà amb passos petits fins a la nit del diumenge. Només en quedarem uns quants, més aviat pocs, els de Banyoles de tota la vida. Els que treballen a fora hauran demanat festa pel dilluns. Alguns, no gaires, s'hauran empescat una visita al dentista i d'altres, senzillament, no aniran a la feina perquè n'estaran tan tips que aprofitaran la data per acomiadar-se.\nPassarà el diumenge i arribarà el dilluns. El dia serà plàcid, llànguid, esponjós. I es farà de nit de seguida, d'una manera tan natural que ni ens n'adonarem. Saludarem els de sempre i estarem contents de no veure cap foraster. Ens haurà agradat sentir que hi ha gent de fora que fa quilòmetres per venir, però el dilluns és una festa privada i a les festes privades només s'hi va amb invitació.\nAmb la primera foscor densa de la nit del dilluns, l'espetec d'un petard ens avisarà per anar a veure els focs. Tothom tindrà pressa i el camí fins a l'estany estarà tan atapeït que ens recargolarem de ràbia preguntant-nos perquè en aquest poble tothom es recorda de Santa Bàrbara quan trona. Encendran els focs. La parròquia s'exclamarà per algun castell de colors mai vist i farà un oooooooohhh llarguíssim quan apareguin les palmeres de guspires ensenyant-nos un oasi al cel. Petarà la traca i aplaudirem. Marxarem una altra vegada cap a la Farga per fer-hi l'últim entrepà. Llavors, entre els sons del concert de fi de festa, anirem cap a casa pensant que, el dissabte, potser sí que ens havíem d'haver estirat una estona per fer la migdiada.\nPublicat per mastegatatxes a 15:59 1 comentari:\nL'Emèrit Viladiu és fill d'un home savi conegut com el Doctor Viladiu, cardiòleg eminent que ha fet de Miànigues la seva baronia particular. Ser de Miànegues no està pas a l'abast de tothom. De Miànigues són la Mari Mar i en Jacint, el fill d'en Fèlix, la primera és un esqueix lleidetà que ha crescut en les terres toves del pladelestany i el segon és el fill gran d'una família de Miànigues de temps reculats i història llunyana. Però aquí parlem de l'Emèrit Viladiu, fill d'un home savi i germà d'un dels pocs xinòlegs que habiten a la nostra comarcada. En Viladiu té la mirada trista i un somriure molt i molt dosificat. Li agrada pensar les coses, li agrada mirar-se les coses, no és un mediterrà esventat que s'aventura a la primera de canvi, sap fer anar el cap amb una mentalitat germànica. L'hem vist fent una mica de tot: clavant cartells d'actes que ell mateix organitza, serrant candaus de bicicletes seves que havien estat fermades per lladres i bandits, duent samarretes amplíssimes que poden caure fins a l'alçada dels peus i pantalons deixats, duent macutos a tall d'esquena, grabant coses, muntant exposicions de samarretes, concerts, vernissatges, seminaris musicals. Si vols tornar a atacar Pearl Harbour o Puigpalter parla amb en Vila o amb en Francesc o amb en Viladiu, que són el mateix. Si vols casar-te i no tens núvia, ni família, ni para de comptar, parla amb aquest fadrí de Miànigues. Un tipus que munta Aphònica sense perdre la compostura i tot seguit ja s'apunta al deliri de Sonora. Si Banyoles vol anar a la lluna, i convertir-se en l'última superpotència de la cosmonàutica, en Viladiu està preparat per muntar naus espaials, reclutar astronautes, i comptar de 10 a zero en xinotibetà gràcies a la translació del seu germà Pau. En Viladiu, o en Francesc, o en Vila, com se'l coneix en diferents ambients, encara té temps d'ajudar en l'extremat muntatge de l'Atlètic Banyoles i convertir-se en massatgista dels nostre gladiadors sorrencs. El món ha de ser complert, i per demostrar-ho en Viladiu, en Francesc, o en Vila encara té temps de demostrar la seva ciència més amagada: la cuina. Perquè, en el fons dels fons, en Viladiu, en Francesc o en Vila, com se'l coneix en tots els móns possibles, el que sap fer de veritat és cuinar. Et cuina un plat per menjar, una exposició per veure, un concert per gaudi de les oreies. Roma té el Papa, Nova York no té res, Londres té el Doctor Watson, Barcelona les xancletes, i Banyoles, sí, la nostra capital demostrativa té tipus com en Francesc, en Vila, en Viladiu, o l'emèrit Viladiu que fan el que vulguis, quan vulguis, i com ell li doni la gana. Vet aquí.\nPublicat per Josep Oliveras a 15:56 Cap comentari:\nEl Senyor Barjau, mestre i poeta\nVam conèixer el Senyor Barjau, fa temps, a les sobretaules de la Brasa. El Senyor Barjau és un home d'una elegància finíssima, d'un verb precís i reposat, d'una mirada tranquil.la. El Senyor Barjau és alt i camina amb el cap ben dret, més que d'aquest país el Senyor Barjau sembla de l'Europa profunda, d'aquells confins on la gent és educada, pulcre i parla sense estirabots ni escarafalls. Amb el pas del temps hem mantingut amb el Senyor Barjau una amistat enraonada a base de salutacions cordials, bons desitjos i converses amables. És l'amistat enraonada que qualsevol persona endreçada hauria de procurar amb els seus conveïns. El Senyor Barjau fa trenta anys que viu a Melianta i li fa por que aquest raconet dolç de la nostra comarca esdevingui una urbs massificada i sense cap mena de gràcia. Potser per això el Senyor Barjau ha escrit un poema que es diu Melianta. En té un altra que s'anomena "Oda a Banyoles". Ell mateix comenta "mireu si n'hi d'ignorància al món, quan a un li vaig dir que havia posat aquest nom al poema, sabeu què em va preguntar? Em preguntà "què és una oda?". Ho explicava el Senyor Barjau sense rancúnia, sense voler-ne fer sang, però sabedor que ell s'ha passat molts anys a les aules precisament per combatre aquesta pesta de l'ignorància, que és una epidèmia que ens corca per dins, que bauma les soques de la nostra cultura. Al país hi ha un 42% de tipus que no llegeixen ni un sol llibre a l'any i queden tan frescos, i tan campantes, i aquí no passa res, i avui pau i demà glòria. Sort en tenim de personatges com el Senyor Barjau, que escriuen poesia, que no han oblidat les seves paraules de mestre, que esforcen les hores dels seus dies condemnant i perseguint la malària de la ignorància. Alt, prim, tocat amb una gorra, recollit en les seves ulleres de professor el Senyor Barjau és, encara avui, una silueta del gran magisteri d'aquest país. Home occidental camina una mica més enllà de tots nosaltres, obrint camí cap a la raó i la saviesa.\nPublicat per Josep Oliveras a 14:31 2 comentaris:\nEn honor a Sant Martirà, el nostre Sant Patró\nJa s'acosten les nostres festes, les festes de Banyoles i de tota la seva rerecomarca. Les festes en honor a Sant Martirià ja són al cap del carrer. Perquè les festes d'agost, que ningú s'enganyi, són un entremès per esperar la Festa de veritat. Alguns es pensen que Sant Martirià és la festa de la Sardana, altres es pensen que Sant Martirià és un recinte ple de barraques. Ni els uns, ni els altres, l'encerten. Sant Martirià, senyors, és una festa en devoció, en honor, al nostre patró. Un home que reposa al nostre Monestir i al qual li devem favors extraordinaris. Quan a la nostra comarca hi havia un eixut, la gent traginava l'Arqueta amb les relíquies del sant fins al nostre Estany. Allà es resava i es demanava aiga per calmar la set de la terra. I a fe de Déu que el patró ens regalava aiga a dojo. És per això que els banyolins de bona voluntat recordem el sant, i és per això que l'acte més important de totes les festes és l'ofici que es fa al Monestir. Aquest i cap altre donen sentit a la devoció extrema que la vila dedica a l'home que ens ha aixoplugat de les tempestats. Això sí, després de l'ofici ens regalem plaers més mundans, com ara les ballades de sardanes de la plaça que el senyor Parnau organitza amb fidelitat a la nostra dansa, les fires on els pares retraten la seva mainada damunt de les coloraines dels cavallitos, o les mateixes barraques que quan cau la nit es converteixen en un retrobament de tota la parròquia banyolina i comarcana. Després vénen els canelons, els àpats familiars, el xampany a discrecció, després ve qui estrena roba, qui es menja un Sant Marc de Can Boadella, després vénen les sobretaules, la visita a alguna exposició, tot plegat el disfrutar d'una festa que només és nostra. I que fem, això sí, en honor a un monjo que va morir a Itàlia però que reposa entre nosaltres.\nPublicat per Josep Oliveras a 5:47 4 comentaris:\nSalveu-me a mi que sóc de Banyoles\nEn Farri, l'inimitable Jaume Farriol, escrivia sovint sobre aquesta solidaritat interna dels que soms de Banyoles. Ho expressa a través d'una anècdota fabulosa: un grup de gent havia caigut a les aigües del nostre estany, no sabien nedar i, per tant, demanaven auxili als que es passejaven per la vora de l'aigua. Un dels nàufrags, espavilat i oportú, cridava als possibles resctatadors: "salveu-me primer a mi, que sóc de Banyoles". No sabem com acaba l'anècdota però queda clar que l'home en qüestió apel.lava a l'instint banyolí de socors mutu. Els de Banyoles soms els de Banyoles, és a dir membres d'una societat tribal, d'un entreparents que explica les múltiples connexions sanguínies que hi ha entre tots els barris de la ciutat i entre la vila i la seva rerecomarca. Queda clar: ser de Banyoles més que un orgull és una sort. Perquè sempre trobaràs un o altre que t'ajudi, que et prengui en consideració, que et faci un favor per més estrambòtic que sigui. Ser de Banyoles suposa formar part d'una família extensa, encara que a vegades una mica baraiada. Si dos banyolins es troben en qualsevol confí del món, i es reconeixen com a membres d'aquesta fastuosa comunitat carnal, el més segur que un d'ells pregunti "ah sí, ets de Banyoles? I de quina casa, si és pot saber?". El si es pot saber sempre és una cua obligada i civilitzada a la pregunta en qüestió. El si es pot saber és un deix elegant, que engarlana la tafaneria i la fa més païdora. Tot seguit, l'altre acostuma a fer un reguitzell d'explicacions: "sóc de Cal Gorrista, la meva mare és l'Esperança, i el meu pare era aquell xòfer de la Teisa que va guanyar l'última quina del Banyoles". Per posar un exemple, inventat però perfectament realitzable. Tot seguit el tafaner relliga la seva família amb la de l'interrogat amb una afirmació inequívoca "Doncs em fa l'efecte que tu i jo devem ser parents". I comença, tot seguit, un enfilall embolicadíssim de raonaments "Si la teva mare és l'Esperança vol dir que una seva cosina, la Quimeta, és una cosina de segon grau del meu pare, que és aquell que va prendre mal a les saques i va fer la mili a l'Àfrica". Costa, llavors, entendre quin és el parentesc exacte que uneix les dues persones: una cosina de la meva cosina germana va casar-se amb un nebot del meu pare". El parentesc és forçat però deixa entendre que entre aquells dos desconeguts hi ha lligam, raça, sang barrejada, hi ha, en el fons, la silueta d'una casa forta que, en un moment o altra de la història, va aixoplugar un mateix avantpassat. I és això l'important. I aquest entreparentesc fluix, tou, forçat solda entre els dos una amistat forta: soms de Banyoles, soms entreparents. I llavors, tan un com l'altre, saben que si algú cau a l'Estany l'altra saltarà per salvar-lo. Encara que no sàpiga nedar. Es allò que Xisca de Gardi bategem amb el "Visca nosaltres i els que són com nosaltres". I qui diu un de Banyoles, diu un de Vilavenut, un de Mata o un de Borgunyà. Perquè soms, tots plegats, un socors mutu, una assistència permanent, un favor que s'ha de fer perquè toca. D'això se'n diu identitat. D'això se'n diu comunitat.\nPublicat per Josep Oliveras a 15:57 Cap comentari:\nUn artista anomenat Boadella\nNo ens referim aquí al saltimbanqui, sinó a un artista plàstic que exposa en els nostres pal.ladars. Ell és en reeduca en el gust. Ell ens civilitza a través de les seves instal.lacions efímeres, autèntics poemes visuals per ser tastats i per convertir cada racó del nostre pal.ladar en una galeria d'art. A qui ens referim? A l'escultor miniaturista. Al creador de les textures. Al dipositari de la fórmula secreta més ben travada, guardada, i llegada d'aquest món: la Tortada de Banyoles. En Boadella fa tortades amb un sentit minimalista de la pastisseria. No les industralitza, no les converteix en objectes de sèrie. Cada peça és una aventura inèdita, cada tortada és un punt i a part, cada tortada és un regal que Boadella fa a la ciutat i els seus habitants amb una dedicació irrepetible. A en Boadella no li agraden les produccions massives, els aparadors plens a vessar, les comandes multitudinàries. Ell ha nascut per fer peces limitades i és així com hem d'entendre la voluntat d'artista, de traspassar-nos, poc a poc, el gust per la civilització. Boadella es tanca en el seu obrador i allà aconsegueix el miracle d'agafar quatre ingredients selectes i convertir-los en un petit i delicat monument. La botiga quasi sempre se'ns apareix buida i desolada. Això sí neta com una patena i amb un punt d'elegància occidental. Però la pastisseria només és un lloc de trànsit entre l'obrador dels miracles i el públic ansiós de provar una nova contribució a l'arquitectura de la vida. Si en les tortades Boadella ja toca el cel amb els seus dits d'artista, amb els Sants Marcs acarona els núvols i combrega directament amb l'estratosfera. Els sants marcs no estan a l'alçada de tothom, s'han d'encarregar, s'hi ha d'anar allà en persona i encarregar-los, i tot així participar, com no pot ser d'altra manera, del caprici d'en Boadella, és dir el caprici que tot artista ha de tenir. Perquè la indústria és l'encàrrec forçat, obligat, l'art, en canvi, depèn de la voluntat del creador. Aquesta és la gran diferència. Alguns pobles tenen panificadores, Banyoles, la dolça, té Can Boadella, Can Poc-i-bo i Can Ciurana. Aquesta és la diferència entre el fang i el fenc, entre una guixada a la paret i la Capella Sixtina, entre la barbàrie i l'ordre benentès. Si Banyoles ha progressat, ha innovat, ha excel.lit és gràcies a benefactors com en Boadella que ens han portat pel bon camí del dolç i la dolça. Amèrica té el dòlar però nosatres, nosatres, nosatres, tenim la Tortada. Ce la vie!\nPublicat per Josep Oliveras a 10:24 7 comentaris:\nEl cas del cigne de l'estanyol\nEl cas és que ahir, després del futbol, vam anar al Puig d'en Colomer amb una amiga molt manyagoia que tinc per veure l'Estany. D'allà estant, en silenci, vèiem arribar els gavians pujant agrupats pel Passeig Mosèn Constants. Els diumenges d'octubre al costat d'una mossa d'ulls clars tenen el gust d'un caramel de Ca la Brugada. Ens vam quedar quiets fins que va passar l'últim ocell i quan els vam veure tots, des de lluny, reposant sobre l'aigua vam baixar per anar-los a veure de prop. Passant per davant de l'estanyol, la imatge d'un batalló d'ànecs de collverd ens va fer canviar d'opinió. Era molt millor quedar-nos allà mateix.\nSi parlem de persones, es pot dir que érem sols. Hi havia una família però es fa difícil de dir que fossin humans. Vam seure per contemplar els ànecs. La filla gran de la família, una nena de dimensions desproporcionades, enorme, gairebé alta com nosaltres, pertorbava la calma amb un trepitg desordenat sobre la riba que feia trontollar els arbres d'una manera molt perillosa. La nena perseguia els ànecs amb una descoordinacio lamenable, alarmant, que son pare no era capaç de corregir. D'en tant en tant li feia algun crit però la criatura no cedia.\nAsseguts a l'escaló dels arbres, allà on es podria dir que hi ha la graderia per seguir el concurs de pesca, ens guaitàvem l'escena amb una barreja de comprensió i llàstima. Comprensió per la nena, que no semblava pas que girés gaire rodona. I llàstima pel pare, per la cara de compungiment que traginava i el feix que li havia caigut a sobre.\nEntretant, voltant per la part de l'aparcament que queda a nivell de la Masia i la carretera que volta l'estany, sense perdre de vista l'aigua, hi passejaven un cigne majestuós, una oca poruga i un ànec collverd. Eren la directiva del SAAB -Societat Aquàtica dels Ànids de Banyoles- que representa$ les tres comunitats de l'estanyol, ànecs muts a part, que no són pas muts, només parlen entre ells i quan no hi ha ningú pel mig.\nAllà on érem. Al cap de res va arribar un home amb un cotxe blanc i el cigne, l'ànec coll verd i l'oca poruga es van posar a bramar de cop. Llavors va baixar el conductor, va obrir el maleter i en va treure una saca de blat de moro trinxat. Vet aquí perquè bamaven. Era l'hora de sopar. Els hi va servir allà mateix, va advertir la nena grandiosa que no els emprejés, i va baixar fins a la riba per servir la resta de la parròquia.\nLlavors ens vam estar allà una estona amb ell. I ens va explicar un cas lamentable que no pot pas deixar pas indiferent a Xisca de Gardi. Ens va dir que encara no sabia com havia sobreviscut el cigne després del que li havia passat. Es veu que un pescador, romanès segons sembla, li va llençar un ham mbolicat amb un tros de pa i la pobra bèstia se la va empassar. El nostre amic del blat de moro trinxat va povar de curar-lo però no se'n va sortir. Va avisar els forestals, els dels aiguamolls de l'Empordà, va moure cel i terra. Però la pobra bèstia patia. No es deixava agafar. Semblava un cas irecuperable però qui sap perquè, el cigne se'n va sortir i diumenge menjava blat de moro trinxat com aquell que res. Al cap de poc ens en vam anar perquè vam agafar gana i marxant, pensàvem que aquest romanès no sap pas amb qui se les juga. Primer perquè a l'estanyol del Vilar no s'hi pesquen cignes, ni peixos, ni s'hi va de nit, furtivament, per endur-se el canastó ple a casa. L'estanyol és el coliseu del concurs de pesca i el concurs de pesca que no ens el toquin. Aquí hi ha lloc per tothom però de pocaslotes no en volem pas. I a més a més, ves a saber com devia coure el peix. Segur que ho va fer de qualsevol manera.\nPublicat per mastegatatxes a 6:53 Cap comentari:\nJa sóc tornat\nAmics, acbo de tornar d'un viatge que m'ha fet adonar de la gran fortuna que s'amaga entre els prats, els boscos, els pobles i la humanitat de la nostra comarca. Ha estat un viatge en solitari, fet a poc a poc, amb calma, fet per assaborir la mandra sota les millors ombres del territori. Durant aquest temps, he pogut tastar les millors viandes des de Can Masonet fins a Cal Ferrer, els esmorzars de Can Selvatà i la textura incomparable dels bistecs de Borgonyà. He caminat pels camins de Vilademuls i he reposat a Galliners buscant notícies de les tres germanes que hi han fet llegenda. La comarca m'ha rebut amb delicadesa i també amb l'elegància dels platans que voregen la carretera al seu pas per Orfes. He pujat a la Torre de Pujarnol per retre-hi un homenatge sincer i silenciós. Per plorar-hi al davant de la porta tancada en memòria del millor arròs a la cassola que Xisca de Gardi ha menjat mai. He passat per Palol i per Pujals i he arribat fins a Terradelles per saber les últimes notícies de l'Empordà, que han estat moltes però lleugeres. M'he presentat coma emisssari de Xisca de Gardi als racons més deliciosos d'aquesta part del món. I he proclamat el nostre nom al Pla de Sant Nicolau perquè s'estengués en totes direccions. He fet un viatge sense mirar enrere per tornar i somriure just en el moment que, en l'últim tram de la tornada, he albirat la plana i l'Estany. He estat fora i ara, óc content d'haver tornat.\nPublicat per mastegatatxes a 6:36 1 comentari:\nPremit pel de Cal Cisteller\nEn Joan Olivas, de Cal Cisteller, del carrer Major, ha tingut un premit. El de la flama de la llengua cosa que vol dir que el de Cal Cisteller ha trebaiat fort pel català. Cosa que vol dir que el de Cal Cisteller ha trebait fort pel país, la seva cultura, la seva gent. En Callís de la Mesa Cívica té un nosequè d'exageració italiana. L'home tendeix a organitzar actes recarregats, llargs, matussers. Ho fa seguint aquella generositat despresa de la gent de la comarca, la d'aquells que et posen més fato en el plat del que podria encabir el teu estómac. Vet aquí. El cas és que hem saludat i hem aplaudit el de Cal Cisteller. L'Olivas és, en fons, un vailet: té cara de murri, cara de pocasolta amb pantalons curts, i avui ens ha dedicat, a tots plegats, un discurs fabulós, magnífic, un caramel als llavis, una salutació cordial retocada amb conyes magistrals. L'Olivas és així: anava per home discret però ha acabat destacant. Perquè els homes discrets quan es posen a trebaiar acaben fent coses importants. L'Olivas és amic de Xisca de Gardi. L'Olivas és un campió del teiatru, del fart de riure, dels escrits essencials, de la paraula magnífica, de l'anar i venir, de la Revista de Banyoles, del país de tota la vida. L'Olivas és un mestre i ell, alabat siga Déu, no ho sap pas. L'Olivas és nervi d'una família dedicada en cor i ànima en això de la comèdia: els seus oncles que van haver de marxar cames ajudem-me per culpa d'en Franco i dels nazis que l'ajudaven, un descendent seu va ser el fenomenal Martirià Coll inventor del TEI de Sant Marçal i un altre nebot seu seu és l'Oli, cosa que ja no mereix cap definició perquè estem buscant en el diccionari la paraula adequada. L'Olivas és un senzill-extraordinari, un impecable humil. Volent quedar sempre en un segon terme ha acabat per excel.lir. Vés per on. En Solanes n'ha fet una glossa impressionant. En Solanes ha acabat, avui, batejat definitivament com a Solanes per obra i gràcia del targetó de la Mesa Cívica. Per fi, en Solanes ha acabat guanyant en Solana. I per fi, l'Olivas ha acabat superant el perfil ofuscat de l'home que hi era però no hi era. Avui Xisca de Gardi s'ha partit les mans per aplaudir la llengua, la cultura, l'estima pel país i el bon fer de les coses. Visca el de Cal Cisteller. Visca l'home que, durant els anys més tenebrosos, s'ha dedicat a guiar-nos amb la seva llanterna màgica. Visca tots els farts de riure i els moments emocionats que ens ha dedicat. Visca un amic. Visca un patriota dels de veritat. Més de veritat que la carn de perol i els peus de porc dessossats. Visca l'inimitable, l'inigualable, Joan Olivas. De la seva mà la flama seguirà cremant, forta, altiva, potent. Endavant les atxes, Joan.\nPublicat per Josep Oliveras a 13:09 1 comentari:\nEn Mostafà, tabé\nEscriure de pressa i corriguent, té aquestes coses. A vegades te deixes coses, a vegades te deixes gent. Parlàvem de la de Can Teixidor del Terme i ens hem deixat un banyolí. Un xiscagardià d'adopció i de devoció. En Mostafà Shaimi. Aquest vailet es veu que va néixer al sud dels suds. Però després va venir per Vic i va dir: això de ser català està prou bé. I tot seguit es va fer català. En Mostafà fa segles que parla català millor que el senyor Rossell de Fecsa-Endesa, millor que el senyor Juan Antonio Samaranchs, amic personal del nostre batlle, millor, per exemple, que el senyor Clos, el senyor Hereu o que el senyor Javier Trias. En Mostafà treballa més pel nostre país que tots aquests arreplegats junts. Nosatres el saludem, nosatres el tenim per un dels nostres. I ara, tabé, l'han emmerardat per fotre foc a una fotocòpia d'una afoto. En Mostafà és de Banyoles i és del nostre país. En Mostafà és com un planter que hem comprat a fora però que creix i dóna vida al nostre hort. Es un dels nostres, i si toquen a un de Banyoles, encara que hagi nascut on li doni la gana, això ja passa de mida. Que ens el tornin, sinó l'anirem a buscar. I malo, malo, si hem d'anar a buscar-lo. En Mostafà és dels nostres i per això el volem lliure i tan campante. Com qualsevol patriota que s'estima la nostra terra.\nPublicat per Josep Oliveras a 11:54 5 comentaris:\nLa de Can Teixidor del Terme\nAquests espanyols estan començant a tocar-nos el bolet. En tenim la pipa plena. Ens estan emprejant com una abeia. Aquesta barraca de l'Audiència Nacional ja ens va tocar la pera quan van 'gafar els tres xavis i quan van gafar en Dalmau que, tot i no ser de Banyoles i ser de les Planes, era dels nostres. Al cap i a la fi, alabat siga Déu, jo tabé tinc rels a les Planes. Vet aquí. Aquests espanyols han tornat a venir amb les seves lleis del xurrero. Primer han cridat un dels nostres, en Jaume Planas. Què havia fet en Met? Re, ben re, com a molt calar foc a una afoto. Ara es veu que cremar una afoto és pecat, i és delicte, i és un mareig. Cordills, ells van calar foc al nostre país i aquí no ha pas pagat ningú. I una cosa és cremar un paper i l'altre, i ben de diferent, és sucarrar un poble sencer. Però es veu que cridant a declarar en Jaume no n'han pas tingut prou, els espanyols. Els espanyols són xuclasangs que ens voldrien a tots lligats, estassats, estarnaiats i socarrimats. Vet aquí. Després d'en Jaume ha vingut un vailet de Girona que es diu Stern i que no coneixem però que, segur, ja podria ser de Xisca de Gardi. Perquè nosatres soms una gran família, que acollim a tots els que siguin dels nostres. Visca nosatres i els que són com nosatres. Aquest és el nostre crit habitual i persitent. En Garson no és pas dels nostres i per això no el voldrem ni en pintura. Total que després de l'Stern han cridat a declarar més gent: gent de Girona, de Figueres, de Sant Feliu. I ja han arribat al límit absolut quan han cridat una de Can Teixidor del Terme. La Nuri. Tocar una descendent dels qui sempre han vetllat per la Festa del Terme, per Sant Nin i Sant Non, tocar la gent del terme ja ens sembla fer-ne un gra massa. El límit dels espanyols amb Xisca de Gardi es diu Can Teixidor del Terme. No saben pas amb qui se la juguen. No saben que nosatres podem cardar-ne una de grossa. No saben que Xisca de Gardi té les dents d'un lluci, té les urpes d'un gos de tura, té la mala llet d'un gat escaldat, té la mala jeia d'un senglar. L'han vessat, han fotut els peus a la galleda, aquests espanyols esparracats. Ara és el moment de dir. I de cridar ben fort: treieu les grapes del nostre poble i de la nostra gent. O sereu pell xai assecant-se en un estenedor de tercera. Vosatres només sou espanyols, nosatres hem tingut la sort i la benedicció de néixer catalans. No ens empastifeu, no ens toqueu la pera. I torneu-nos en Met Roura i la Nuri i la resta de patriotes l'únic delicte dels quals és calar foc a les fotos d'un que viu del cuento. Llibertat pels nostres, llibertat per tothom, llibertat per Banyoles, llibertat per la comarca, i llibertat, en definitiva, per la terra que cada dia es desperta amb un bon dia i se'n va a dormir amb un boranit. Visca la nostra terra lliure d'indesitjables.\nPublicat per Josep Oliveras a 11:37 2 comentaris:\nNo es pot pas anar a Barcelona\nAhir vam anar a Barcelona i vam quedar trabucats i una mica emprejats tabé. Barcelona s'està convertint en una ciutat beca i ordinària. La gent vesteix de qualsevol manera: preferiblement horribles xancletes, pantalons curts i texans ratats. S'ha perdut el posat de les ciutats endreçades on la gent sortia de casa empolainat i endreçat. Tant criticar Lloret i vés per on que el cap i casal és molt pitjor. La Rambles ja no són per badar o per enraonar, les Rambles són una manifestació o una turbulència de gent que omple fins l'últim metre quadrat. I això sense esmentar aquestes estàtues humanes que són d'un ordinari que tira d'esquenes. A Barcelona ja no es parla el català cosa que il.lustra els nivells d'incivilització a la que l'han conduida. S'hi parla una mica espanyol i, sobretot, sobretot, anglès. El seu alcalde és un home fat i carregós. Quan parla sembla que ens foti crits però per damunt de tot quan parla ningú l'entén. Es l'alcalde Hereu l'home ideal per conduir una ciutat xabacana, cridanera, llefiscosa i boteruda. El gran edifici dels nous temps de Barcelona és una cigala de colors. Fa temps es va escriure allò de Banyoles al costat de Barcelona. Ara, n'estem segurs s'escriuria Banyoles ben lluny de Barcelona. Hi ha gent dels nostres als quals els hi agrada anar a Barcelona. S'ho han de fer mirar. No estan bé. No van bé. La gent ha de començar a entendre que Banyoles sí que és una ciutat senyora. Banyoles sí que és moderna. Banyoles i la seva comarca són llocs ideals, plenes de gent que té coses a dir i on, encara, es parla un català acceptable signe evident de civilització i ordenament cultural i jurídic. Refugiem-nos a la nostra fastuosa comarca i deixem-nos d'aventures que només ens portaran cap a l'axenclatament físic i mental.\nPublicat per Josep Oliveras a 13:04\nL'estranya desaparició d'en Mastegatatxes\nLa nostra comarca és terra de desaparicions inexpicables i rocambolesques. Algú sap per què ja no hi han llucis al nostre Estany? Algú sap per què ja no abunden els adragons a les façanes del carrer Nou? Algú sap on van anar a parar molts quadres del que havia de ser el Museu d'Art Contemporani dels Països Catalans? Algú sap què se'n va fer de l'Orquestra Sant Martirià o de l'Aceite San Martirian? Eh, que no? A Banyoles les coses i la gent desapareixen, van i vénen, ara hi són i demà ja no. És un cas estrany com si tinguéssim un enorme triangle de les Bermudes on tot s'escolés per no tornar-ne a sortir mai més. Vés a saber si les Estunes són un xuclador de bèsties i persones. Vés a saber si en el fons de l'Estany de cendra hi ha un passadís que porta als desapareguts cap a límits que escapen a la nostra visió i a la nostra comprensió. El cas és que despareixen, sense explicacions, sense deixar pistes, sense donar raons. Aquest és el cas de l'inefable Mastegatatxes l'ombra del qual ja no s'acosta per aquest bloc. Fa temps que tampoc tenim notícies gastronòmiques i festives del personatge. L'última notícia que tenim d'ell és una remota conversa telefònica. Però, quina evidència tenim que aquella veu que parlava amb nosaltres no era la d'un impostor? Un impostor que tindria com a finalitat el cobrir la fugida del Mastegatatxes real, guanyar temps, evitar que Xisca de Gardi en pes iniciés una creauda per trobar el nostre amic. Esperem respostes aviat. I esperem notícies positives a no tardar. Del contrari no ens quedaria més remei que endinsar-nos en els corriols perillosos de les Estunes o capbussar-nos entre els llots tenebrosos de l'Estany. Una cosa i l'altra ens fa manra. Ja no tenim edat per certes temeritats. Potser el més raonable serà esperar en Mastegatxes a la Brasa o a Can Mià. I confiar que tard o d'hora la gana el faci córrer. Ja se sap que, un dia o un altre, el conill surt del seu cau. I és llavors quan li baixa la perdigonada.\nPublicat per Josep Oliveras a 12:53 Cap comentari:\nLa Banyoles d'abans també era una mica bèstia. Hi havien els motius que servien per batejar el personal. A vegades hi havia motius simpàtics com podria ser en Saleri o en Parrassa. Per donar un parell d'exemples. Però també hi havia motius crus, animals, un xic despietats. Motius com els que un dia va caure sobre la família de la Sua. Tot va venir, segons conten, que el pare de la Sua era un gran ballador de sardanes. De tantes sardanes que ballava l'home era natural que acabés amarat de suor. La gent va començar-li a dir "Pepet, tu si que sues". I d'aquí algun senglar ja el va batejar com en "sua". El motiu, com passa per Banyoles, és una herència que es passa de pares a fills. I vet aquí que a la pobra sua li va caure el mal nom. No se'l va poder treure mai més del cim. La sua era una dona menuda, molsuda, retocada amb ulleres, que fregava la misèria. Era una dona delicada dels nervis. Era una dona que els vailets malparits- els esquilets- l'emprejaven tot el dia. No sé si l'emprejaven perquè estava delicada dels nervis o si va acabar com va acabar perquè tothom la cridava pel carrer amb el mal nom. La dona tirava d'un carretó i anava a buscar la caritat de la gent, o el que trobava un cop acabat el mercat. Xisca de Gardi encara se'n recorda. Del seu anar i venir, de la seva vida en soledat, del seu parlar sol, d'aquell carretó de parracaire que traginava misèria amunt i avall.\nPublicat per Josep Oliveras a 12:26 1 comentari:\nGirona, per no tenir, no té ni Can Ralita. Les ciutats i viles endreçades per comptes de clamar al cel que els hi posin una franquícia de les de sempre haurien de pregar per tenir un Can Ralita. Banyoles té aquesta sort i és per això que no necessita ni Cortes Anglesos, ni zares, ni mandangues per l'estil. Amb Can Ralita ja n'hi ha més que suficient per demostrar al món que soms gent civilitzada, occidental, endreçada, reverencial. Can Ralita és la vara de mesurar: si tens un Can Ralita ja pots mirar als altres pel cim de les espatlles. Si tens un Can Ralita vol dir que Banyoles funciona i que s'apartin que venim. Esmorzar a Can Ralita és com esmorzar amb la teva família: tracte carinyós, gent coneguda, gent saludada, bons aliments, coses serioses. No ho canviaria pas per re' del món. A Can Ralita hi ha tres espais fonamentals: la barra que té una sinuositat calculada i on els que tenen una mica de pressa es despatxen les menges que se serveixen amb santa eficiència. Hi les taules petites del racó de la paret, cap a l'entrada, pels que esmorzen amb una mica de temps però que no volen perdre's l'anar i venir dels que entren i surten. I també hi ha el fons, entapissat de fusta com ha de ser, amb taules més grosses, on es poden fer tertúlies, conspiracions, tractes i pactes. Es aquest rerafons Ralita on es copsa l'ambient de sempre. Perquè Can Ralita no passa, és com els Manaies, tradicions que es traspassen de pares i fills però que mantenen sempre l'entitat, la identitat, el fervor i la fortalesa. Ens descuidàvem d'un últim espai: la mítica terrassa sota les voltes amb taules de marbre rodó. Fenomenal espai per dominar la Plaça, per gaudir d'un dia de sardanes, per convertir-te en l'amo de mig món. Esmorzar a Can Ralita només és un plaer a l'alçada dels privilegiats. Els de Banyoles ho som. I és per això que quan podem, ens hi deixem caure. I si és un dissabte millor, perquè tenim més temps per sentir-nos a casa, entre els de casa, entre els que sempre protegiran l'essència de la nostra casa. Els altres s'ho perden, però ja sabem que ser de Banyoles no està pas a l'alçada de qualsevol.\nPublicat per Josep Oliveras a 13:42


Treballadors del metro de Barcelona reben Mas i Trias amb una forta xiulada a la basílica de la Mercè\nEls treballadors del metro de Barcelona, que han fet coincidir aquesta xiulada amb la jornada de vaga, portaven pancartes on es podia llegir "Per decret no ens robareu" o "Treballadors del metro en lluita".\nRedacció 24/09/2012 - 12.15 Actualitzat 25/09/2012 - 08.15\nUn grup de treballadors del metro de Barcelona han rebut el president de la Generalitat, Artur Mas, i l'alcalde de Barcelona, Xavier Trias, amb una forta xiulada quan han entrat a la basílica per assistir a la missa que se celebra amb motiu de la diada de la Mercè. Segons fonts sindicals, uns 500 treballadors del metro de Barcelona s'han concentrat davant de l'església per protestar contra les retallades, han xiulat i han fet sonar botzines contra les autoritats.\nEls treballadors del metro de Barcelona, que han fet coincidir aquesta xiulada amb la jornada de vaga, portaven pancartes on es podria llegir "Per decret no ens robareu" o "Treballadors del metro en lluita".\nLa d'avui és la segona jornada de vaga que fan els treballadors del metro després que dilluns passat van coincidir en una aturada de 24 hores amb els d'autobusos de TMB, Rodalies i Regionals de Renfe.\nProtesten per l'eliminació de la paga de desembre que ha aprovat per reial decret el govern espanyol per a tot el sector públic.


El Barça B busca la segona victòria consecutiva davant el Saragossa\nDenis Suárez ha entrat per primera vegada en una convocatòria després d'incorporar-se la setmana passada a l'equip procedent del Manchester City\nARA Barcelona 31/08/2013 09:00\nEl Barça B rep al Saragossa aquest dissabte (21 hores, Esport3) amb l'objectiu de fer-se fort al Miniestadi i seguir sumant punts. Després d'aconseguir la primera victòria en la Lliga davant el Lugo (2-1), els jugadors d'Eusebio Sacristán disputaran per segona jornada consecutiva un partit en el seu camp amb la missió de tenir més continuïtat en el joc i posar-li les coses difícils al visitant.\nA més de les ja confirmades baixes d'Adama, Ié, Cá, Juste i Grimaldo, el tècnic blaugrana no podrà comptar amb l'interior Edu Bedia, un dels fixos al mig del camp blaugrana, que pateix una lesió muscular al recte anterior de la cuixa dreta i estarà quinze dies de baixa. Denis Suárez ha entrat per primera vegada en una convocatòria amb el seu nou equip després de la seva incorporació la setmana passada procedent del Manchester City.\nPer la seva banda, el Saragossa buscarà aconseguir el més aviat possible la seva primera victòria per disputar les places d'ascens. De moment, en l'equip aragonès s'assenyala a les dues escasses jornades ja disputades i la nova idea de joc que està tractant d'implantar l'entrenador Paco Herrera per justificar que el primer triomf s'hagi resistit.\nEn els primers partits els aragonesos han creat ocasions però han demostrat una preocupant falta d'encert davant la porteria rival per convertir en gol les seves ocasions que els ha impedit encarrilar els enfrontaments amb l'Hèrcules i el Mirandés.\nUn problema per a l'equip aragonès són els problemes físics del migcampista Sergio Cidoncha i del lateral José Manuel Fernández, tots dos amb esquinç de grau I i titulars en els dos primers partits, que obliguen el tècnic a modificar l'onze que presentarà a Barcelona. El Saragossa, però, recupera Mario Paglialunga que es va perdre la segona jornada per un altre contratemps físic.\nXabi Alonso, sobre les acusacions de frau: "Tinc la seguretat i la convicció de que tot ho he fet bé"


El radar de Sarrià: Francesc de Carreras fa trampeta\nGràcies pel teu comentari deixat al bloc de l'Eureka.\nHe afegit una entrada contestant-te.\nVaig preparar aquesta resposta a la teva entrada personalitzada però com que no permets els comentaris al teu blog i no vull molestar més a la meva amiga Eureka t’ho faig arribar per mitjà del meu propi blog.\nGràcies. Et contesto en el mateix ordre.\n1/ Més de la que et penses. Que els Castro Bros. són uns dictadors, que ho són, no té res a veure en facilitar o dificultar la participació dels lectors al teu blog. Els Castro permeten per exemple l’existència d'un fantàstic blog com "Generación Y" i no per això deixen de ser allò que tots sabem que són.\n2/ Ho sento, els trackbacks seran tan potents com vulguis però els meus coneixements informàtics són limitats. He intentat utilitzar aquesta opció que dius i no me n'he sortit. El que sé és que puc deixar comentaris en altres blogs amb molta facilitat i aquí no és possible. Però a casa seva cadascú fa el que vol, i si tu has decidit "facilitar" els comentaris d'aquesta manera jo no hi tinc res a dir. El liberalisme cadascú l'entén a la seva manera. El que és indiscutible és que el teu blog diu clarament "Comments are closed" i no cal saber massa anglès per entendre la frase.\n3/ Estic d'acord amb els greuges comparatius però pels motius explicats en el meu anterior comentari no estic d'acord amb la supressió dels peatges a Catalunya que proposa el PP i, en general, tots els partits quan estan a l'oposició. El que s’hauria de fer és introduir els peatges a Extremadura però no se m'escapa que proposar això des d'un càrrec polític no és políticament correcte. Però jo vaig per lliure i ho puc fer, i ho faig sovint.\nJo també agraeixo a l'amiga Eureka la seva col•laboració per facilitar que t’arribi un comentari que en un blog “normal” amb comentaris “open” en lloc de “closed” no necessitaria de la intervenció de cap intermediari amic.\n13 de desembre de 2008, a les 23:01\nEls camins i mètodes dels nostàlgics del monolingüisme franquista per a manipular i diluir qualsevol rastre de catalanisme (i no dic pas d'independentisme), són inescrutables.\nL'estatut no és rebutjat per qüestions purament "formals o jurídiques" sinó, senzillament, perquè és nostre. Si el mateix estatut fos murcià, andalús o extremeny, no hi hauria cap problema, de la mateixa manera que no existiria cap animadversió a la immersió lingüística si la llengua fos l'anglès.\nRas i curt, darrera del Francesc de Carreras (i d'alguns més), només hi veig anticatalanisme pur i dur.\n14 de desembre de 2008, a les 10:00\nEm sembla no vas gens desencaminat.\n14 de desembre de 2008, a les 10:51\nquan ahir quan llegia l'article de Carreras vaig pensar que, com diuen en castellà, mesclava "churras con merinas", i és això el que tu molt bé comentes...a alguns, com ara el Sr. Carreras, fa dies que se'ls veu el llautó...sallut amic\n14 de desembre de 2008, a les 22:56\nI aquest personatge, De Carreras, és un dels que es consideren seriosos! Si els "seriosos" actuen amb aquesta frivolitat i manca de rigor intel·lectual no cal esforçar-se massa per endevinar què faran els altres.\n15 de desembre de 2008, a les 7:19\nUna anècdota sobre cartes al director: la que vaig enviar sobre les autopistes va ser ràpidament publicada a La Vanguardia. En canvi, no ho va ser a El Periódico ni a l'Avui. Per cert, en aquest darrer diari vaig rebre la famosa trucada del comercial....\n15 de desembre de 2008, a les 23:13\nSobre la trucada del comercial de l'Avui quan reben una carta al director, ja tot un clàssic en el món de les estratègies de venda d'allò que al meu entendre no s'hauria de fer mai, en el fons estic alleujat en saber que també t’ha passat a tu. Havia arribat a pensar que era només a mi que em tenien mania.\n16 de desembre de 2008, a les 7:06\nTres comentaris. Primer: trobo estrany que per la teva carta al director hagis optat per l’espanyol quant La Vanguardia les admet i publica també en català.\nSegon: discrepo obertament del teu suggeriment que la línia del diari és contrària a l’Estatut pel fet que publicar articles del tal Carreras. En Quim Monzó, per exemple, hi publica també continuadament les seves col.laboracions i no pensem pas per això que el Conde de Godó subscrigui gaires de les seves opinions. No voldria estendre-m’hi però penso que la línia de La Vanguardia és clarament més catalanista que la d’altres periòdics que fan la pantomima de publicar en català una cosa que no és més que una traducció de la versió original espanyola i que de fet han descobert el catalanisme només l’endemà que els seus ocupessin les institucions anomenades d’autogovern. La Vanguardia vol ser, i de fet és amb diferència, el diari més important de Catalunya i no un pamflet ideològic al servei dels interessos d’un partit i, per això, té una certa lògica que les seves col.laboracions tinguin provinença ideològica diversa. En conseqüència, a mi, com a tu de ben segur, n’hi ha que m’agraden més i d’altres que m’agraden menys. Acabo, per elogiar-lo, dient que el teu blog és una mica com La Vanguardia, plural, i tot i tenint continguts clarament nacionals té, simultàniament, coses tant sorprenents com un link al blog de Manuel Trallero, per cert, ex-col.laborador de La Vanguàrdia.\nTercer: sobre la qüestió de fons de la teva crítica, completament d’acord amb tu, però ben mirat, són escassos els fanàtics que valoren més l’honestedat intel.lectual que el servei a la seva causa; l’explicació potser sigui que una persona intel.lectualment honesta difícilment pot ser fanàtic de res, excepte, potser, de la relativitat, però això ja és una altra qüestió.\n19 de desembre de 2008, a les 0:52\nBon dia Aleph,\nGràcies pel teu comentari, i també per l’elogi del meu blog. Et responc en el mateix ordre:\n1/ És el que té la llibertat d'expressió. En un lloc bilingüe com la secció de cartes de La Vanguardia la meva opció lingüística es respondre en la mateixa llengua de l'article que critico. No ho faig per cortesia cap a l’articulista sinó per arribar a més lectors.\n2/ Visca la discrepància!\na- És el que sempre he pensat sobre la línia editorial de LV, i de moment no he canviat d'opinió.\nb- Intento no confondre el catalanisme amb la llengua en que està escrit un diari. Es pot ser molt catalanista escrivint en anglès i molt espanyolista escrivint en català.\nc- La versió catalana de El Periódico no amaga el fet que es tracta d'un diari de línia clarament socialista i gens catalanista. Però crec que vas equivocat, tinc entès que va sortir al mercat bastant abans que “l’endemà que els seus ocupessin les institucions anomenades d’autogovern”.\nd- Jo també penso que el diari de referència de Catalunya no és cap altre que LV.\ne- Fixa’t que els meus links estan sota el títol d'”afinitats i discrepàncies”. Des del primer dia la meva política ha estat enllaçar a tothom qui m'enllaçava, sigui del PP, comunista o apolític. Aquesta és una norma que es compleix en quasi tots els meus enllaços, Trallero inclòs. M'agrada que el meu blog tingui diversitat de lectors i d'opinions.\n3/ Celebro coincidir.\n19 de desembre de 2008, a les 7:57\nSense ànim de polemitzar, però com hi ha algun malentès, et vull puntualitzar un parell de coses:\n1.- Que jo trobés “estrany” que optessis per l’espanyol en detriment del català en escriure la teva carta a LV no vol de cap manera dir que ho critiqui. Jo, que em sento un ciutadà de segona perquè tinc una llengua amb drets restringits, no negaria mai a ningú justament el que voldria per a mi. Per tant, endavant amb la teva lliure elecció.\n2.- Si el motiu de no usar el català és “arribar a més lectors”, aleshores podries considerar d'utilitzar l’anglès, que sé que domines, per escriure el teu blog. A més, això semblaria indicar que penses que hi ha un nombre significatiu de lectors de LV que són analfabets en la llengua del país i que per tant serien incapaços de llegir la teva nota. I jo que em pensava que era pessimista!.\n3.- Jo enlloc no vinculava temporalment l’arribada dels socialistes al poder autonòmic amb l’inici de la publicació de la versió catalana d’El Periodico. Al contrari, aquesta decisió es va prendre molt abans i justament per afavorir la difusió de l’opció que ells defensaven entre sectors de llengua catalana de qui volien captar el vot. Quan parlava de descobrir el catalanisme, simplement constatava que les mateixes reivindicacions que ara són qualificades de “catalanistes” abans eren titllades de “victimistes” i “insolidàries”.


Pàgina d'inici\tAgenda\tCuinar a la Barcelona del segle XIX\nUs imagineu quins ingredients passaven per les cuines catalanes al segle XIX? L’Aula Gastronòmica de la Boqueria organitza un taller per aprendre els costums gastronòmics de l’època. Els estris de cuina, els plats que es menjaven o els locals on es compraven els ingredients necessaris a la Barcelona d’aquells temps seran alguns dels temes que es tractaran. També es presentaran els mercats i les botigues de queviures que van marcar la ciutat, així com les novetats que es van anar introduint en la cuina catalana.\nEl curs començarà a les 19 h i es farà a l’aula de cuina de l’emblemàtic mercat, que es troba a la tercera planta de l’edifici de Direcció. Tindrà un cost de 25 € i caldrà fer una inscripció prèvia.\nCuínica - Aula Boqueria


L’Esquerra Independentista de Valls organitza un acte amb Jaime Pastor i Joan Garriga (Nana) | Candidatura d'Unitat Popular\nEl cofundador de Podemos i impulsor de «Madrileñ@s por el derecho a decidir» i el diputat de la CUP-CC al Parlament visitaran Valls el 21 de setembre\nEl proper dijous, dia 21 de setembre, a les 19.30h a la Sala d’Actes del Convent del Carme, el cofundador de Podemos Jaime Pastor i el diputat de la CUP-CC al Parlament de Catalunya Joan Garriga (Nana) faran un acte organitzat per l’Esquerra Independentista de Valls sota el títol «1-O Votarem».\nJaime Pastor, politòleg i una de les cares més visibles de Podemos, ha manifestat repetidament el seu suport al dret a decidir del Principat, arribant a impulsar la plataforma «Madrileñ@s por el derecho a decidir» que aquest diumenge dia 17 de setembre ha realitzat a Madrid un acte en defensa de l’1-O tot i la prohibició del Tribunal Constitucional. En referència al procés d’independència del Principat, el cofundador de Podemos ha manifestat en repetides ocasions que és una oportunitat per trencar amb el règim del 78 i per l’obertura de processos constituents. La seva trajectòria política ha passat per organitzacions com Izquierda Alternativa, Izquierda Unida o Izquierda Anticapitalista.\nJoan Garriga, popularment conegut com a «Nana», és mestre i un històric militant de l’Esquerra Independentista i de la CUP. Políticament molt vinculat a Valls, en gran mesura a causa de la seva ajuda durant la creació de la CUP a la capital de l’Alt Camp, ha estat regidor de l’Ajuntament de Sant Pere de Ribes entre els anys 2007 i 2015 i actualment és diputat de la CUP-CC al Parlament de Catalunya.\nJaime Pastor, politòleg i una de les cares més visibles de Podemos, ha manifestat repetidament el seu suport al dret a decidir del Principat, arribant a impulsar la plataforma «Madrileñ@s por el derecho a decidir» que aquest diumenge dia 17 de setembre ha realitzat a Madrid un acte en defensa de l’1-O tot i la prohibició del Tribunal Constitucional.


Data i hora oficials: 17/04/2021 11:09\nÚltima revisió 05-11-2020 21:34\nEl passat 21 de setembre el Centre Obert de Vilassar de Dalt va reprendre l'activitat ordinària, després que durant el mes de juliol ja es pogués realitzar el casal d´estiu amb una alta participació d´infants i adolescents. Amb les noves restriccions per frenar l'expansió de la Covid-19, es garanteix el funcionament presencial dels centres oberts com a servei essencial.\nTot i les incerteses del moment actual i en contínua coordinació amb la regidoria d´Atenció Social i Educació i el CAP de Vilassar de Dalt, s´ha establert un nou protocol de protecció tant per als participants i les seves famílies com per a l´equip de professionals del recurs.\nEntre les mesures establertes, aquest protocol inclou el ja conegut lema “distància-mans-mascareta”. Això suposa que tant infants i adolescents com equip educatiu han de dur posada la mascareta dins l'equipament, que els espais que s'utilitzen compten amb gel hidroalcohòlic per a tothom a més de treballar l´hàbit de rentar-se les mans correctament i de forma més seguida i adaptar les sales a les mesures de distància recomanades per la Generalitat.


Els nostres paralímpics (La prèvia - Dia 8) | Fosbury\nFosbury » Jocs Paralímpics » Els nostres paralímpics (La prèvia – Dia 8)\nLa Fosbury us adrecem quatre línies com a prèvia dela 8a jornada dels nostres paralímpics a Rio de Janeiro. De nou, dia amb opcions de medalla.\n14:30h – Jose Marí Alcaraz\nNatació: 100 metres papallona (S9)\nDarrera prova a Rio per al nedador valencià, que en aquesta ocasió no aspira a pujar al podi. Els 100 papallona són una disciplina complicada per a les seves característiques i lluitarà per accedir a la final (22:30h)\n14:40h – Sarai Gascon i Núria Marquès\nSarai Gascon tanca participació als Jocs amb la prova en què parteix com a favorita. Els 100 papallona són la seva distància forta i lluitarà per penjar-se el seu primer or. També donarà guerra Núria Marquès, que intentarà sorprendre les favorites i lluitar pel podi. Això sí: primer han d’assegurar l’accés a la final (22:36h) a les sèries matinals. El dia de descans ha estat una autèntica alegria per a les dues nedadores catalanes.\n14:51h – Toni Ponce\nNatació: 100 metres braça (SB6)\nDarrera jornada a la piscina paralímpica per al vilafranquí amb els 100 metres braça. Vol encadenar la seva segona final consecutiva i ho té al seu abast. Si es classifica, a les 22:43h intentarà millorar el 7è lloc aconseguit als 400 lliures.\n15:24h – Santiago Sanz\nAtletisme: 1.500 metres llisos (T52)\nClassificat directament per a la final, Sanz buscarà rememorar els èxits dels anys 2000 i 2004. Com és obvi, no ho tindrà fàcil davant rivals a priori més ràpids que ell. Busca assegurar el diploma.\n16:00h – José Luis Griera, Ivan López, Francisco Javier Muñoz, Sergio Alamar i Youssef el Haddaqui\nPaïda la decepció de no poder lluitar per les medalles, l’equip espanyol disputa el seu darrer partit a Rio. El Haddaqui, Alamar i companyia s’enfronten a Turquia en el duel pel 5è lloc. Volen acomiadar-se dels paralímpics amb un bon record.\n16:03h – Melany Bergés\nLa badalonina disputa la seva prova forta a Rio amb números d’accedir a la final. Competeix a la primera sèrie matinal (amb el guia Sergio Sánchez) i necessita el primer lloc o bé la quarta plaça de finalista per temps. És la vigent campiona d’Europa.\n17:05h – Sergi Joan Roig i Violeta del Reino\n4a jornada i triple regata de nou per al duo mallorquí Roig-Del Reino. Han començat lluny dels millors i necessiten recuperar les bones sensacions que els han portat a ser cinquens en una regata. Són desens a la general, penúltims.\n17:05h – Paco Llobet, Héctor Álvarez i Manuel Gimeno\nEl trio tripulant encara no ha trobat bones sensacions a les aigües de Rio de Janeiro. Han caigut a la 13a posició i l’únic objectiu passa per guanyar confinaça. Tenen tres regates per intentar seguir el ritme dels favorits.\nPartit decisiu de semifinals contra la Gran Bretanya per a la selecció espanyola. Després de superar els quarts de final amb patiment i remuntada inclosa, caldrà veure si Jordi Ruiz i Jaume Llambi són claus en l’equip.\n00:30h – Cedrik Cabestany\nLes semifinals són un repte majúscul per al palista nascut a Perpinyà. S’enfronta (amb Boheas) a la temible parella xinesa que busca l’or a Rio de Janeiro. Si guanyen, tindran la medalla assegurada. Tot un estímul.


Outrage | La Clau - Revista gratuïta del Maresme\nBeat Takeshi, Tomokazu Miura, Kippei Shiina, Ryo Kase, Soichiro Kitamura, Renji Ishibashi\nDIRECCIÓ Takeshi Kitano\nAmb Takeshis’ (2005) Kitano va iniciar una sèrie de pel·lícules de reflexió al voltant a la seva pròpia figura i la noció d’art, entre les que s’inclouen Glory to the filmmaker! (2007) i Achilles and the tortoise (2008). Ara, amb més de dos anys de retard i quan la seqüela ja es passeja pels festivals internacionals de cinema, arriba Outrage (2010), una mena de renaixement després de la introspecció.\nLa nova pel·lícula de Kitano ens retrotrau a les seves primeres pel·lícules de yakuzas, on la violència desmesurada era marca de la casa, com Violent cop (1989) o Sonatine (1993) o la seva incursió a Hollywood amb Brother (2000). En essència l’argument consisteix en una successió de morts violentes fins al paroxisme, la resta no importa gaire. Kitano aprofita els clixés del gènere de gàngsters a la japonesa per no necessitar explicar massa l’argument. Això, és clar, pot afectar l’enteniment del film per als que no segueixin gaire el cinema de yakuzas.\nD’una banda Kitano, es mostra en plena forma i la posada en escena és admirable. El control del tempo, tant dintre els plans com en el muntatge és d’un perfeccionisme invisible que endinsa l’espectador a poc a poc en el món del film per després, de cop, deixar-li anar un cop de puny a l’estómac que el deixa sense respiració. De l’altra, sempre tenim la sensació que no hi ha res de nou, que ja ens han explicat la mateixa història un milió de vegades.\nÉs possible que tant una cosa com l’altra siguin a la vegada inconvenients i avantatges. L’estilització tan característica de Kitano no sembla haver-se reformat de cap manera, de manera que la seva fase d’introspecció auto-crítica sembla no haver donat cap fruit. Els seguidors agrairan que segueixi sent el mateix, però els més crítics poden pensar que la fórmula està ja gastada.\nAixí mateix, el fet que l’argument sigui una mica confós té com a contrapartida que hi ha més espai per aprofundir en els personatges. És clar que això és a costa de perdre els espectadors menys concentrats o que no estiguin massa acostumats al cinema de yakuzas, amb el seu sistema d’honor i d’organització.\nEn definitiva, es tracta d’una obra desequilibrada, en la qual aquesta imperfecció pot ser a la vegada el seu millor valor i el major desavantatge, segons la paciència de l’espectador o el seu grau d’admiració per Takeshi Kitano. Però una cosa en la qual tots estaran d’acord és que el cineasta japonès és un mestre de la violència com pocs.


Obert el termini per al IV Concurs Internacional de Creació de Videojocs Retro #CPCRetroDev de l'EPS de la UA. Actualitat Universitària\nObert el termini per al IV Concurs ..etro #CPCRetroDev de l'EPS de la UA\nObert el termini per al IV Concurs Internacional de Creació de Videojocs Retro #CPCRetroDev de l'EPS de la UA\n· Els Oliver Twins, coneguts desenvolupadors de videojocs anglesos, formen part del jurat i pronunciaran una conferència en la UA el 5 de novembre\n· “RetroManiac Magazine”, referent a Espanya en videojocs i ordinadors, ha dedicat un número al concurs\n· El seu creador, Francisco José Gallego, utilitza el videojoc com a mètode educatiu\nAlacant. 20 de juny de 2016\nDesprés de l'èxit de la tercera edició, en la qual el Concurs Internacional de Videojocs Retro (CPCRetroDev 2015) va aconseguir duplicar el nombre de participacions pel que fa a l'anterior edició, fins a arribar als trenta-sis jocs, acaba de publicar-se la quarta convocatòria. Convocat pel Departament de Ciència de la Computació i Intel·ligència Artificial de la Universitat d'Alacant, juntament amb el Vicerectorat de Cultura, Esports i Llengües, ByteRealms i Cheesetea, el IV Concurs Internacional de Creació de Videojocs Retro de la Universitat d'Alacant (#CPCRetroDev 2016), s'ha fet públic en el Butlletí Oficial de la Universitat d'Alacant del passat 7 de juny. El concurs pretén incentivar la creació i el descobriment de talent amb capacitats tecnològiques i artístiques en el món del videojoc. Amb la finalitat que el talent nacional competisca i es desenvolupe al màxim nivell, aquest concurs es convoca a escala internacional. Així, els creadors nacionals tenen l'oportunitat de portar al límit les seues excel·lents capacitats en un entorn de màxima competitivitat global.\nCinc destacats especialistes formaran part del jurat d’enguany; són César Astudillo (Gominolas), que lliurarà la menció especial a la millor música; Jon Ritman, que farà el lliurament de la menció especial al millor desenvolupament tècnic, i Víctor Ruíz, fundador de Dinamic Software, empresa de videojocs més important a Espanya en els anys vuitanta, que serà qui done la menció especial a la jugabilitat més innovadora. Els Oliver Twins, coneguts internacionalment com els més prolífics desenvolupadors de videojocs anglesos, acaben de confirmar la seua incorporació com a membres del jurat. Aquests dos germans britànics, Philip i Andrew Oliver, són coneguts pel seu treball com a desenvolupadors de videojocs. Els Oliver Twins donaran una xarrada i entregaran els premis en mà el dia de lliurament, el pròxim 5 de novembre de 2016.\nRetroManiac Magazine, revista de videojocs de gran repercussió en el panorama nacional, especialment en el retro, l'indie i el homebrew, ha dedicat recentment un número al concurs de l'EPS. El motiu ha sigut l'ús educatiu i la repercussió que aconsegueix el concurs. A més del contingut en la publicació, la revista incloïa un casset amb els videojocs de 2015. Francisco José Gallego, creador de la competició, és professor en el Departament de Ciència de la Computació i Intel·ligència Artificial de la UA i imparteix les classes utilitzant en els seus pràctiques ordinadors dels anys 80. RetroManiac Magazine l’entrevistava fa uns mesos.\nAquesta edició ha augmentat la suma econòmica amb la qual està dotat i compta amb 1.050 € en premis, que es repartiran en dues categories (PRO i BASIC), més premis especials. Fins al dimecres 26 d'octubre de 2016 continuarà obert el termini de presentació.\nTots els jocs que s'han presentat a alguna de les edicions del concurs de creació de videojocs retro de la Universitat d'Alacant estan llistats i disponibles en el web per ordre alfabètic.


Cardi b comparteix noves fotos de la seva circulació amb un jet ski mentre es troba de vacances amb desplaçament -->\nCardi B i Desplaçament encara estan de vacances tropicals i sembla un moment fantàstic, però per sort per a nosaltres, els dos rapers continuen compartint les imatges més sexy que poden junt amb els seus fans.\nFeu un cop d'ull a les últimes fotos que Cardi ha compartit a Instagram. Ella es troba a cavall amb un jet ski mentre que Offset mira ...\nLa parella també va compartir un bell moment on es van besar amb el rerefons d'una posta de sol tropical.\nLa gran notícia és que el rei i la reina del hip hop va tenir fotògraf de celebritats Mr. Guerra a la mà per captar tots els moments bonics.\nEn autèntica moda Cardi, va titular la foto: 'No hi ha cap queixa. Van pregar, van aconseguir que es fessin una merda i que visquessin feliços després ... fins a discutir sobre qui va aconseguir el millor menjar: Nova York o Atlanta? ... Deff New York '.\nLa parella de la llista A ha estat en mode de festa, marxant de vacances després de l’aniversari de Cardi. Offset va sorprendre a CB amb un anell de diamants en forma de cor en forma de cor, suposadament, treballarà més d'1 milió de dòlars.\nDispositius de flotació activats\n'COMENÇA A COLLAR-HO, PERQUÈ VA POSAR AL SOL', el raper de Migos va encapçalar una altra imatge de la seva dona al sol.\nPart de la mort fins a nosaltres\nEl raper 'Writing on the Wall' es va enfrontar al seu marit amb les cames a l'aire, en una altra imatge de jet ski. Offset celebra el moment fent fora la llengua i es va centrar amb les mans per la seva famosa dona. 'Tracta', Cardi ha subratllat la foto.\nMentre avui us asseieu al cubicle, només cal que recordeu algun dia que podríeu ser tu! O no, només cal que busquem i visquem com la resta de nosaltres a través de la seva bella parella.\nNotícies La famosa data de promoció de Kobe Bryant Brandy trenca el silenci per la mort del jugador de la NBA\nEstrelles Recaptació de 'Temptation Island': sexe, mentides i videotipo ... del triple de David!\nExclusiu Beyoncé Shades Planificador de casaments en la batalla legal de la 'heura blava'\nCardi B mostra la seva aparença més “icònica”\nCorey Feldman es mostra davant dels tribunals i obté una protecció a llarg termini contra els membres de 'Wolfpack'


Una Santa Cecília diferent per al Centre Artístic Musical de Bétera – BÉTERA – toda la información del Bétera, Valencia\nUna Santa Cecília diferent per al Centre Artístic Musical de Bétera\nUna Santa Cecília diferent per…\nCom cada 22 de novembre, aquest diumenge se celebra Santa Cecília (commemorant la seua mort) i, per tant, el dia dels músics. Doncs, aquesta santa és considerada com la patrona de la música.\nAquesta màrtir cristiana va ser retratada en el segle XV pels artistes de l’època, sempre tocant l’arpa o altres instruments musicals. Per aquest motiu se li ha vinculat tant a aquest art.\nLes primeres celebracions d’aquesta data es remunten a l’Edimburg de 1695. Posteriorment es van unir a les celebracions països com Alemanya, Espanya i França. A Amèrica Llatina va ser el Brasil el país pioner de celebrar una festa el 22 de novembre, començant entre 1919 o 1920, estenent-se posteriorment a la resta dels països iberoamericans.\nA més a més, hem pogut saber que també un 22 de novembre es van produir altres efemèrides musicals importants, com les següents:\n1901: naix el compositor espanyol Joaquín Rodrigo (1901-1999), autor del Concert d’Aranjuez (1939).\n1901: mor el compositor mexicà Genaro Codina (1852-1901), autor de la Marxa Zacatecas.\n1908: mor el músic francés Claude-Paul Taffanel (1844-1908), qui es considera el fundador de l’escola francesa de la flauta.\n1913: naix el compositor, director d’orquestra i pianista britànic Benjamin Britten (1913-1976), considerat el més important creador musical acadèmic anglés del segle XX.\nD’aquesta manera, queda patent que el 22 de novembre és un dia important per als músics i els amant de la música. Per aquest motiu, moltes societats musicals solen realitzar durant aquest dia i els dies pròxims a ella diferents celebracions i actes commemoratius. Aquest també és el cas del Centre Artístic Musical de Bétera (CAMB), el qual tots els anys prepara diversos esdeveniments. No obstant això, tant per a aquesta societat musical com per a altres, enguany ha sigut la realitat ben diferent a causa de la pandèmia. En aquest sentit, les activitats que el CAMB habitualment celebra aquest cap de setmana i l’anterior cada any no han pogut dur-se a terme. De tota manera, la imatge de la patrona dels músics roman aquests dies a la seu del centre, tal com ha indicat la mateixa societat a les seues Xarxes Socials.\nD’altra banda, també ha tingut lloc una nova edició del Premi Pas de Grau, complint amb totes les mesures de seguretat establides per la Covid-19. En aquest sentit, el CAMB ha volgut felicitar a través de les seues xarxes Socials el treball tant d’alumnes com professors. A més, ha valorat el suport des de casa i li ha donat l’enhorabona als guanyadors. Per a finalitzar, ha agraït la llavor del tribunal format per Pere Vicente, Andrés Belmonte i José Vicente León.


El Consell Comarcal del Bages demana a la Generalitat que el territori disposi d’un cicle formatiu de grau superior de química - FormaBages\nEl Consell Comarcal del Bages ha demanat a la Generalitat que el territori disposi d’un cicle formatiu de grau superior de química. La petició s’ha fet en el marc d’una trobada virtual de representants del territori amb el president de l’Agència de l’FP de Catalunya, Fabian Mohedano, i del director general de Formació Professional, Àngel Luis Miguel Rodríguez. La vicepresidenta primera i consellera de Presidència, Vicepresidència i Projectes Estratègics del Consell Comarcal del Bages, Marta Viladés i Ribera, i la consellera de l’Àrea de Promoció Econòmica i Desenvolupament Rural, Cristina Fabregat i Sintes, han encapçalat la representació territorial que també ha comptat amb la participació de PIMEC i l’EPSEM-UPC Manresa.\nLa reunió també ha servit per presentar a la Generalitat les conclusions de l’estudi Les necessitats formatives del sector químic del Bages que es va fer públic a la tardor i que assenyalava la necessitat que el Bages completi l’itinerari formatiu cap a la universitat en química per aconseguir retenir el talent, generar l’atracció de noves empreses i donar resposta a les demandes de feina del teixit empresarial.\nLa consellera Cristina Fabregat i Sintes ha manifestat que “com a territori volem incidir en la planificació de l’oferta formativa i millorar específicament els estudis de química. És un sector que creix i crea ocupació de qualitat. Per a nosaltres és clau retenir el talent de la comarca i per fer-ho possible ens cal completar l’itinerari dels estudis de química perquè afavorirà tot el teixit industrial, no només el químic”.\nL’estudi Les necessitats formatives del sector químic del Bages posa de manifest que la indústria és el sector que genera més ocupació i de més qualitat amb feines més estables i salaris més alts. El document assenyala que per enfortir la indústria i els sectors estratègics com el químic és clar garantir una formació de qualitat a tots els nivells.


El 'Gordo', el 26.590, ha repartit gairebé 400 milions a Catalunya\nper Redacció 22/12/2019 12:56h\nEl 26.590, 'El Gordo', ha repartit gairebé 400 milions a Catalunya | CatalunyaDiari\nCom cada any, aquest 22 de desembre ha tingut un lloc una nova edició del sorteig especial de Loteria de Nadal. Enguany, Loteries i Apostes de l'Estat reparteix un total de 2.380 milions d'euros en tots aquells dels 170 milions de dècim venuts que siguin premiats i que es poden comprovar en la següent gràfica:\nEl 26.590 deixa una pluja de milions a Catalunya\nPassaven pocs minuts de les nou del matí quan els nens de Sant Ildefons cantaven el primer dels premis i el més important, 'El Gordo'. El 26.590, premiat amb 400.000 euros el bitllet, repartia gairebé 400 milions d'euros a Catalunya; venuts a Salou, Barcelona i Súria, però sobretot a un centre aragonès de Reus que ha repartit 360 milions de 80 sèries comprades a la població de la costa daurada.\nMinuts després arriba el segon premi en el número 10.989 que tocava en una petita part a Montgat i a Sort, 125.000 al dècim. Finalment un bon nombre d'afortunats de Ripoll, Barcelona, Sort, Mollerussa, Torelló i Girona han comprat el 00750, el tercer premi que dona 50.000 euros per bitllet.\nUrgent: Surt el penúltim cinquè premi ara mateix


Depilació amb làser | DepilSants\nExperts en depilació\nDepilació amb cera\nDepilació amb làser\nLa depilació amb làser ha demostrat ser la solució més eficaç per a l’eliminació permanent del pèl, i la més adequada per a aquells homes i dones que volen obtenir uns resultats satisfactoris i segurs. Té, a més, els següents avantatges:\nÉs un tractament senzill, ràpid, segur, eficaç i permanent.\nApte per a ambdós sexes i a qualsevol edat.\nEs pot aplicar en qualsevol zona del cos: cara, coll, pit, aixelles, braços, cames, abdomen, esquena, glutis, mans, peus, etc.\nNo danya la pell i no fa malbé les seves glàndules sebàcies, ni sudorípares.\nNo emet radiacions ionitzants, el seu efecte tèrmic es limita a la pell.\nSoluciona problemes de pell com “fol·liculitis” i “pèl encarnat” d’engonal, cames i cara.\nDeixa la pell llisa, suau i rejovenida per l’efecte estimulant de llum sobre el col·lagen.\nPer a la dona amb problemes hormonals és la millor solució per disminuir excés de pèl, i preferible als medicaments d’origen hormonal.\nPerò actualment existeixen molts tipus de làser i de tecnologies per a l’eliminació permanent del pèl, i a Depilsants sabem que això pot crear confusió o desconcert a alguns clients. Per això volem aclarir-vos els conceptes més importants pel que fa a aquesta tecnologia.\nEn primer lloc, cal tenir en compte si la tecnologia que s’utilitza funciona amb paràmetres de nivell mèdic o no. És a dir, si es tracta de màquines que han estat dissenyades específicament per als especialistes de la depilació làser o si poden ser utilitzades per a altres tractaments facials o corporals. En aquest últim cas, estem parlant de làsers de baixa potència i màquines de llum polsada, utilitzades generalment en centres d’estètica i perruqueries, a on, a més de la depilació, ofereixen altres tractaments d’estètica. Són sistemes que no garanteixen resultats satisfactoris ni permanents pel que fa a l’eliminació del pèl.\nPer contra, els làsers que treballen amb paràmetres mèdics són làsers d’alta potència, creats i dissenyats només per als especialistes de la depilació làser, i amb la garantia d’una tecnologia moderna, eficaç i segura.\nA Depilsants utilitzem un làser mèdic d’alta potència, el làser Alexandrita, el més efectiu i segur del mercat per a la depilació. Amb aquesta tecnologia veuràs una reducció del pèl des de la primera sessió, i obtindràs un resultat òptim en poques sessions.\nRecomanacions i preguntes freqüents\nC/ del Príncep Jordi 10, 1r 1a\nTel. 609 52 70 34\nDe dilluns a divendres: 9.00h a 13.00h 15.00h a 20.00h\nÉs imprescindible demanar hora\nSubscriu-te per rebre les nostres ofertes\n© DEPILSANTS - C/ del Príncep Jordi 10, 1r 1a - 08014 Barcelona - Tel. 609 52 70 34 - depilsantsbarcelona@gmail.com - Avís legal


Agenda del 13 al 19 de juliol – Ràdio Pollença, Mallorca, 107.9 FM\nGuardat a: Agenda ~ Publicat el 13/07/2020\nAquí teniu el llistat d’informacions d’interès general, l’agenda d’informacions, activitats culturals de Pollença del 13 al 19 de juliol:\nL’ajuntament us convida a participar a l’exposició Una mirada confinada, una mostra sobre la vida durant el confinament.\nEnvia la teva foto a: psvcultura@ajpollenca.net. Les fotos seleccionades seran part de l’exposició que tindrà lloc al Claustre de Sant Domingo auqesta Patrona.\n20.00 h Inauguració de l’exposició de fotografia de Hans Monheim, al local social de l’Associació de Veïns i Veïnes del Port del Pollença.\n20.30 h Inauguració de l’exposició de fotografia de Guillem Bestard a la Sala d’Actes del Port de Pollença.\n21.00 h Pregó amb el títol “Gratitud”, a càrrec de Pere Antoni Borràs Rotger. A continuació, concert a càrrec del quartet de corda Bellpuig. A l’exterior hi haurà una pantalla per poder seguir el pregó i el concert.\n18.00, 19.30 i 21.00 h Circ, “Els 4 clàssics. Circ a la fresca”, a càrrec del Circ Bover a la plaça de Miquel Capllonch. Preu simbòlic: 1€ (a benefici del rebost de Serveis Socials). Aforament limitat i per a majors de 6 anys. Prèvia reserva al Facebook del Circ Bover.\n19.00 h Musical familiar “Mediterrània”, a la plaça de Miquel Capllonch. Preu simbòlic: 1€ (a benefici del rebost de Serveis Socials). Aforament limitat. Reserves a https://mallorcatickets.com\n21.30 h Mostra de ball de pagès a càrrec de l’agrupació Aires de la Cala, a la plaça de Miquel Capllonch. Preu simbòlic: 1€ (A benefici del rebost de Serveis Socials). Aforament limitat. Entrades a l’Oficina de Turisme del Port de Pollença.\n21.30 h Cinema amb la projecció de “Gru 3. El meu dolent preferit”, al pati de l’edifici municipal Miquel Capllonch. Preu simbòlic: 1€ (a benefici del rebost de Serveis Socials). Aforament limitat. Entrades a l’Oficina de Turisme del Port de Pollença.\n19.00 h Circ, “Isla”, a càrrec de la Cia. D’Click a la plaça de Miquel Capllonch. Per a majors de 6 anys. Preu simbòlic: 1€ (a benefici del rebost de Serveis Socials). Aforament limitat.\n21.30 h Pantalla Oberta projecta el teu curtmetratge, vídeo art, vídeo clip, found footage o audiovisual que duri un màxim de 5 minuts. Porta un dispositiu de memòria USB o disc dur amb l’arxiu mitja hora abans de començar i el mostrarem segons l’ordre d’arribada. Són benvinguts continguts de lliure expressió i creativitat. Rebutjam qualsevol indicatiu discriminatori, racista, masclista, homòfob o de crueltat animal. Organitza UNDERMOLL. Al patí centre cultural Miquel Capllonch.\n18.30 h Missa solemne a la parròquia de la Mare de Déu del Carme. Acte seguit concert a càrrec de l’octet de cordes, Mendelssohn Ensemble.\nVII Torneig de pàdel de l’amistat. Lloc: DUVA. Del 3 al 18 de juliol. Organitzen: DUVA CLUB i Amics de Sant Antoni\n8Vuitulls: Exposició multidisciplinària d’artesania, art emergent i disseny.\nDimecres 15 de juliol, CONCERTS DESCONFINATS, petits concerts: a Pollença plaça ca les Munnares amb Disaster Duo, a la plaça Major actuaran Julie i Pep Toni, i a davant escales de Cala Clara a Cala Sant Vicenç trobarem Jive Jam. De les 20 a les 22h.\nDivendres 17, CONCERTS DESCONFINATS, Jaume Mas, actuarà al Monument a Pollença, Arnaud Bazin a la plaça Major, i Dani i Joana a Cala Molins, a la Cala Sant Vicenç.


Escola Els Llorers | La llavor del canvi | Pàgina 5\nFes clic al següent enllaç, per accedir al formulari d’inscripció a les portes obertes:\nÚLTIM DIA PER INSCRIURE’S A PORTES OBERTES: 2 DE MARÇ DE 2020!!!\nL’escola Els Llorers creu en el nou enfocament de l’educació i en la rellevància d’aprendre.\nGràfiques contemporànies – Partitures no convencionals\n“És la creació la que es converteix en una base sòlida sobre la qual construir una societat.” Matteo Corradini\nLes noves grafies i els nous mètodes d’expressió formen part del nostre patrimoni i són evolució natural de la cultura i en aquest cas de la música.\n2n, Cicle inicial, Música, Portada 0\nIntercanvi cultural Catalunya-EEUU\nDijous 25 d’abril els alumnes de 4t han fet un intercanvi cultural amb alumnes del mateix nivell d’una escola de Tulsa (Oklahoma).\nL’intercanvi ha consistit en compartir tradicions o costums que els alumnes han escollit per explicar als seus interlocutors.\nAquesta activitat s’ha desenvolupat mitjançant el programa… Llegeix més»\n4t, Cicle mitjà, General, Portada, Primària 1\nSANT JORDI A L’ESCOLA ELS LLORERS\nAvui diada de Sant Jordi, hem celebrat el certamen literari per a tots els cursos d’Educació Primària i l’artístic per a l’Educació Infantil.\nEls treballs presentats han estat una mostra de les diferents tipologies textuals. A primer han personalitzat les rondalles amb el nom de cadascú;… Llegeix més»\nLES CONSTRUCCIONS A EDUCACIÓ INFANTIL.\ndesfer, a la necessitat de tenir el control sobre quelcom que es domina i que… Llegeix més»\nBREAKOUT A TERCER: “L’ANTÍDOT DELS ANIMALS VERTEBRATS”\nCom pensem que la “lletra amb dopamina entra” hem tornat a crear una experiència immersiva d’aprenentatge amb un nou breakout educatiu. Aquesta vegada per posar a prova tots els coneixements que havien après amb el projecte dels animals vertebrats.\nRecordem que el breakout consisteix en obrir una caixa que està… Llegeix més»\n3r, Cicle mitjà, General, Portada, Primària, Projectes 3r, Breakout, Cicle mitjà, cooperatiu, Gamificació, Projecte 0\nJornades Esportives a Educació Infantil\nUs deixem imatges del que va ser el dia de les Jornades Esportives per Educació Infantil. Els infants van poder gaudir de l’esport tot compartint l’experiència amb companys i companyes d’altres grups. Els nens i nenes de sisè van ajudar a que cadascuna de les… Llegeix més»\nAls grups del Poble i La Ciutat ens va agradar molt la visita al CRAM. Allà ens van ensenyar la importància de conservar el medi i tenir cura de no llençar deixalles al terra ni al mar. D’aquesta manera, ajudem a que els animals marins… Llegeix més»\n“CLUEDO” EN VIU PER TREBALLAR LA COMUNICACIÓ ORAL.\nEls i les alumnes de 6è A, aquest trimestre, han treballat el projecte de la línia del temps, i dins de l’expressió escrita els textos expositius, entre d’altres tipologies textuals. Per aquest motiu, es va suggerir als alumnes de 6è A una petita investigació sobre… Llegeix més»\n6è, Cicle superior, General, Portada Comunicació oral, Gamificació, Llengua 0\nUNA LLUNA A 1rB!!!!!\nA partir de la noticia que havia germinat una llavor a la part oculta de la lluna, i aprofitant que fa 50 anys de l’arribada de l’home a la lluna, vam adonar-nos que volíem saber moltes coses sobre aquest satèl·lit de la Terra.\nGeneral, Portada, Primària, Projectes 0\nPRACTICANTS D’EDUCACIÓ INFANTIL – ESCOLA ARCO\nCom altres dies d’aquest curs, dimarts passat van venir a l’escola els practicants de l’escola Arco, els alumnes del cicle formatiu de “Tècnics en Educació Infantil” en el marc d’un Aprenentatge-Servei.\nLa sessió que havien preparat era de Psicomotricitat, i és d’aquesta manera, amb la supervisió… Llegeix més»\nESCAPE ROOM EDUCATIU: EL DESPATX DEL PALEONTÒLEG DESAPAREGUT\nEls alumnes de quart han experimentat amb un escape room educatiu, per finalitzar el projecte del segon trimestre sobre els dinosaures.\n“Un Escape Room és una experiència de joc immersiva on l’alumnat és desafiat a solucionar un misteri dins d’una habitació on s’ha quedat tancat, en… Llegeix més»\nCicle mitjà, General, Portada, Projectes Aprenentatge basat en joc, Gamificació, Primària, Projectes 0\nCLOENDA DEL PROJECTE DE 1rA!!!\nEl grup-classe de 1rA hem fet una assemblea per decidir el Projecte del 2n trimestre.\nHan sortit moltes idees diferents i,després de parlar-ho una estona, hem decidit fer un projecte de treball entre tots que serà UNA MAQUETA DE TRENS!!!\nJa podeu veure que estem treballant molt!! … Llegeix més»\n1r, Cicle inicial, General, Portada, Primària, Projectes 0\nEstimades famílies, alumnes, companys, personal no docent,\nAvui comença per a mi una nova etapa de la meva vida. Després de trenta-vuit anys dedicada a aquesta professió, que tant he gaudit, un nou camí m’espera.\nDeixo enrere tots aquells moments compartits amb tots i totes, que voldria… Llegeix més»\nAMPA, General, Infantil, Música, Portada, Primària 7\nUN MATÍ AL CASAL D’ URGELL.P-4\nEls nens i nenes del Poble i la Ciutat visitem el Casal d’Urgell. Ens ho vam passar molt i molt bé!!!\nCliqueu sobre la imatge per obrir l’ àlbum.\nQUÈ M’AGRADARIA SER DE GRAN????\nNOU PROJECTE A 2n: QUÈ M’AGRADARIA SER DE GRAN????\nLes nenes i els nens de 2n de l’escola hem escollit aquesta tarda el projecte de treball d’aquest segon trimestre. Primer ho hem parlat a la classe i hem seleccionat els temes que ens interessaven. Després hem… Llegeix més»\nEDUCACIÓ VIAL A P-5\nEls nens i nenes de les classes del Bosc, Els Somnis i El Cel han après educació vial fent activitats molt dinàmiques i pràctiques.\nCliqueu sobre la foto per veure l’ àlbum.\nCOLÒNIES ESCOLARS (CICLE MITJÀ)\nEls alumnes de quart de primària ja són a l’estació de fons de Tuixent….\nHan arribat amb moltes ganes i molt contents.\nA continuació podeu veure un recull de fotografies amb els nostres alumnes a punt de convertir-se en uns grans esquiadors de fons.\nPrimera Jornada (dimarts)\nÀlbum:… Llegeix més»\nP3 Sortida teatre Tantarantana "Núvols amb nadons"\nCarrer de les Flors, 22, 08001 Barcelona, Espanya\nAcompanyants: tutores, Elena, Lola, Jaume, Ana (vetll.), Paula (pract.) i XXXXX (pract.)\n4tA Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n18 de febrer de 2020 @ 9:30 - 10:00\n4tB Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n18 de febrer de 2020 @ 10:00 - 10:30\n1rB i C Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n18 de febrer de 2020 @ 11:00 - 11:30\n1rA i B Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n3r B i C Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n19 de febrer de 2020 @ 9:30 - 10:00\n2n Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n19 de febrer de 2020 @ 10:00 - 10:30\n2n - Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n19 de febrer de 2020 @ 11:00 - 11:30\n3r A i B Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n19 de febrer de 2020 @ 11:30 - 12:00\nRua de Carnaval. Batucada 15:15h\n5èA Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n26 de febrer de 2020 @ 9:30 - 10:00\n5èB Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n26 de febrer de 2020 @ 10:00 - 10:30\n6èA Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n26 de febrer de 2020 @ 11:00 - 11:30\n6èB Tallers de primers auxilis "Asociación Española de pacientes Coronarios y Primeros Intervinientes en Episodios de Muerte Súbita"\n26 de febrer de 2020 @ 11:30 - 12:00\nXxc Escola Sagrada Família\n27 de febrer de 2020 @ 14:00 - 15:00\nTweets by escolallorers\nBenvingudes al compte d'Instagram de l'Escola Els Llorers de Barcelona, seguiu-nos!! #lallavordelcanvi #cooperació #empatia #autonomia #respecte #esforç #diàleg #solidaritat #critica #compromís #autoestima #democràcia #felicitat\nA post shared by Escola Els Llorers (@escolaelsllorers) on Sep 5, 2019 at 9:30am PDT