Decidim fa valoració de la legislatura amb una exposició d’accions dutes a terme | Revista de Ripollet\nDecidim fa valoració de la legislatura amb una exposició d’accions dutes a terme\nPosted on 11 abril 2019 by Redacció in Política, Portada // 0 Comments\nDecidim Ripollet va sortir al carrer el passat diumenge al migdia per fer valoració dels quatre anys al capdavant del govern municipal. Malgrat que en un primer moment estava prevista la intervenció de l’alcalde i els regidors, una denúncia davant la Junta Electoral va obligar el partit a modificar l’acte, així com també la publicitat. Sí que hi van assistir alguns dels regidors i l’alcalde però no van fer cap intervenció púbica, sinó que van conversar individualment amb els veïns i simpatitzants que es van acostar a l’acte.\nA la Plaça Pere Quart, on es va celebrar l’acte, s’hi van instal·lar també una sèrie de plafons on Decidim va recollir algunes de les accions dutes a terme en matèria de municipalitzacions, cultura, mobilitat, habitatge, residència, educació o desenvolupament local.\nDurant l’acte, alguns voluntaris del partit van recollir propostes i crítiques que van anar fent els assistents i les van anar penjant amb post-its als diferents plafons instal·lats.\nDecidim manté la confiança en JM Osuna per repetir com alcaldable\nCiutadans promet dignificar el parc Maria Lluïsa Galobart i el barri de Maragall\nEl candidat d’ERC al 26M, Eugeni R. Montanuy, demana “un nou model de municipi”\nMelodi López serà la cap de llista de la candidatura local SOM Ripollet\nEl PSC vol remodelar els equipaments esportius i crear una Nit de l’Esport


Antoine, la increíble historia del creador de El Principito és una obra de teatre musical que dóna a conèixer la vida d’Antoine de Saint-Exupéry utilitzant l’obra que li va donar fama mundial, i que és en realitat una autobiografia poètica que reflecteix la seva complexa humanitat.\nEscrita i dirigida per Ignasi Vidal compta amb la composició musical i interpretació de Shuarma d’Elefantes.\nUna obra musical on l’espectador podrà mirar amb nous ulls.\nVivim temps plens d'incertesa, però també estem en una època de valents, com els que han portat a bon port el musical d'Antoine. El petit príncep.\nUna obra que navega entre la biografia i vida d'Antoine de Saint-Exupery, però al seu torn ho fa també entre les pàgines de l'clàssic, El Petit Príncep.\nPer a les persones que no ho sapigueu, us diré que m'agraden els musicals originals i 'made in Spain', a l'igual que us dic que els musicals amb cançons adaptades de l'anglès a l'espanyol em grinyolen, en aquest cas d'espectacles originals em captiven molt més.\nLa música i les lletres de les cançons d'aquesta producció són molt especials i es nota que està implicat en el procés i en forma part: Shuarma d'Elefantes.\nSón cançons que tenen ànima i estan plena d'emocions.\nPensava que anava a veure una producció molt diferent de la que m'he trobat a l'arribar, però això és el que realment m'ha agradat d'ella: que juga amb la vida d'aquest gran escriptor i el barreja amb la història del Petit Príncep, i ho fa d'una forma molt especial, perquè puguem entendre la ment i d'on li arriba la inspiració.\nL'elenc a nivell vocal, coreogràfic i actoral està d'excel·lent, a més que alguns actors interpreten diversos papers al llarg de l'obra.\nPotser va ser una cosa passatgera o els nervis de l'estrena, però nosaltres ens trobàvem a l'amfiteatre i allà, en més d'una ocasió es van encendre els llums i em desconcentri per uns instants, però després sense problemes em vaig tornar a submergir en aquesta gran història .\nTot i que la visibilitat era bona, quan es dibuixava o apareixia algun detall més sobre de l'planeta no vèiem que era a el 100%, però tot i això, l'escenari i el joc de llums és una veritable fantasia. Els espectadors se sentiran com unes roses en aquest planeta únic.\nEn moltes escenes d'Antoine. El petit príncep la màgia inunda tot el teatre i l'atmosfera que es respira només es podria donar en un teatre, on es respira cultura segura i durant dues hores viatjaràs a través de la ment d'un geni i d'un personatge inoblidable.\nDescobrint flors rares en un asteroide\nL'altre dia vaig estar veient Antoine, un musical que posseeix les hechuras d'un espectacle de gran format, però que, alhora, transmet la intimitat d'una producció petita, que balla entre el teatre adult i el familiar, però sobretot aconsegueix fer-nos sentir la proximitat de l'emocional amb una proposta molt diferent a el teatre musical habitual.\nConfesso que no sóc un d'aquests amants de El Petit Príncep, el vaig llegir en el seu moment, però no em va tocar com li ha tocat a tantes altres persones. No obstant això, al veure Antoine em vaig adonar que potser no el vaig llegir en el moment adequat, el trenat de realitats que existeixen al musical em van obrir portes que me'l van redescobrir, fent-me sortir de teatre amb la sorpresa de veurem emocionat. Potser va ser l'aventura vital d'Antoine o l'amor per l'intangible del petit príncep, no ho sé, però allà hi era.\nUn asteroide a la meitat de l'escenari és testimoni d'aquest xoc de realitats, la de Saint-Exupéry i la de la seva més més famosa creació. Una aroma com de somni es desborda, com una flor rara, davant nostre, transportant-nos en un viatge a través de el temps i de les dimensions, entre el drama, la poesia i el realisme màgic, retratats per unes cançons i una música, creació de Elefantes, enganxosa, delicada, d'atmosfera envoltant, que perfila la poètica d'aquest espectacle i que ve de gust recuperar després de la funció.\nTant la direcció d'Ignasi Vidal, com es nota que coneix a la perfecció el terreny que trepitja, com el fantàstic elenc (Tots i totes!), Realitzen una acurada tasca, explicant-nos aquest conte per a adults amb ritme i emoció. Les recreacions dels passatges de el llibre són una delícia, posseeixen l'halo màgic de càrrega justa, entre filosòfica i infantil, per atrapar-nos. Feinada el de Víctor Massan i Alberto Vázquez que aposten per arriscar-se, donant vida a uns personatges entre el histriònic i el entranyable -Gràcies! -. Un ambient que es barreja amb la fascinant, i desconeguda per a molts, vida d'Antoine de Saint-Exupéry, encarnat per un inspirat i generós Javier Godino. Més actors amb aquest pes escènic en musicals, si us plau! A què acompanya una estupenda i potent Aida de la Cruz. És cert que em va costar entrar a la proposta de trobar a un actor adult interpretant a el Petit Príncep, Shuarma, cantant d'Elefantes, s'estrena en la interpretació amb aquest paper. Res a objectar al seu treball, però va ser un exercici exigent per a mi com a espectador veurel en aquest paper. Encara em pregunto com hagués resultat l'espectacle amb un nen en aquest paper. Però aquesta és la proposta i és completament disfrutable.\nElefantes posa música a la vida d’Antoine, l’autor de ‘El petit Príncep’\nEl Petit Príncep és, probablement, un dels llibres més populars i estimats de l’món. La seva relectura és obligada a mesura que et fas gran, i els personatges com l’Aviador, […]


M.ª Carmen Pla, 81 anys i concloent veterana de Kumon. - Kumon Cataluña\nAmb 81 anys, 8 fills i 23 nets, M. Carmen Pla és la nostra concloent amb més edat i més experiència de vida. La M. Carmen és una dona plena d’energia: estudia un postgrau en literatura del segle XX a la Universitat de la Gent Gran d’Extremadura, practica ioga, assisteix a un taller de punta al coixí i encara li queda temps per seguir llegint i participar en la pastoral de la seva parròquia visitant una persona en una residència per a la gent gran. Això si, es lleva molt d’hora perquè li condeixi el dia.\nLa M. Carmen és, a més de la concloent més veterana de Kumon Lectura de España, la mare de Teresa Villalón, la seva orientadora al centre Kumon Badajoz – Santa Marina.\nParlar amb la M. Carmen és un veritable plaer, té una vida intensa i mil històries que explicar. Li hem preguntat pel secret de la felicitat i per molts altres temes que ara compartim amb vosaltres perquè també la pugueu conèixer una miqueta millor.\nEntrevista a Teresa Villalón Pla, filla i orientadora de M. Carmen Pla\nPregunta: Teresa, M. Carmen Pla és, a més d’una alumna exemplar del programa de Lectura, la teva mare. Quin és el moment que recordes amb més afecte del seu pas pel programa de Lectura?


Per què és tan especial la neu? | La torre del Palau\nper Toni Vall, 1 de març de 2018 a les 12:16 |\nEl Tibidabo, en una de les nevades d'aquest any | Alfons Puertas / Observatori Fabra\nQuan neva hi ha algunes coses que es repeteixen sempre. Sempre hi ha classes que se suspenen. És automàtic. Cauen quatre flocs de neu i sempre hi ha qui s’afanya a suspendre classes. Ja entenc que les comunicacions es debiliten i es fan més feixugues però continua sent imprescindible aquest automatisme immediat? Ahir a la UAB no es van suspendre les classes. Les carreteres d’accés estaven més que acceptables i els trens hi arribaven amb normalitat. Per què s’havia de suspendre res? Qui venia de pobles una mica allunyats ho podía tenir més complicat per arribar. Bé, cap problema, ja s’entenen aquestes situacions. Però no calia suspendre res. A classe de Periodisme Cultural van faltar alguns alumnes però hi va haver prou quòrum per a gaudir de dues hores enriquidores.\nPensava sobre tot això perquè la neu és un fenomen ben especial. Porta adherit un camp semàntic molt ampli, molt ric, molt variat. La neu no és només neu, no és només el color blanc i el fred. La neu és també recolliment i caliu, contrast entre el seu fred i l’escalf de la llar. La neu és silenci en contrast amb la fressa de la pluja. La neu és pensar, perquè quan la veus caure hi ha un intangible que t’empeny a pensar. La neu és passat perquè quan et poses a pensar fàcilment penses en el passat. La neu és infància perquè els nens sempre estan contents quan la veuen. Han fet el seu fet tants contes infantils amb neu, amb trineus, amb ninots que tenen el nas-pastanaga. La neu també pot ser esquiar, poden ser diners i pijos amb la cara cremada i la silueta de les ulleres que protegeixen del sol però no de la tonteria.\nLa neu pot ser la manera com un telenotícies parla d’una nevada. I repeteix tots els tòpics formularis. Però em quedo amb la neu poètica. La neu que vaig veure de molt petit a casa l’àvia. I la neu del 8 de març de 2010. La recordo molt aquella Barcelona imprevistament nevada a les portes de la primavera. A la ciutat hi ha un mite relacionat amb la neu: la nevada de 1962, esclar. Aquella ciutat emblanquinada, els esquiadors al carrer i les fotos amb blanc i negre dels Pérez de Rozas i de Miserachs. Encara que no hi fóssim, som molts els que pensem que la vam viure, encara que sigui a través de les fotos, com si d’un somni es tractés.\nLa neu és objectivament bonica i és bonic tenir ganes de veure-la i tocar-la. Pels que som de Barcelona té a veure amb la seva infreqüència. De manera natural, sense buscar-la, la veiem poc i ens agrada quan ens ve a trobar. Encara que sigui molt de tant en tant. És una d’aquelles paraules que no cansa si la repeteixes molt, com en aquest article, perquè llegir “neu” transmet serenitat i no embafa. A un gos li dius Neu i sona d’allò més bé. No sé si quedaria bé en un nen o una nena. Sona estranyament bé per als dos sexes. Segur que hi deu haver algú amb aquest nom.\nLes ciutats blanques, amb sostres blancs, vorals blancs, bancs blancs i escombriaires raspallant-la. No em direu que no us agrada aquesta imatge. El Tibidabo nevat no pot ser més preciós. I la sorra de les platges. Sobre el mar també hi neva? Sí, però allà segur que no qualla. Com explicar que ha nevat d’una altra manera que no sigui anant allà on hi ha neu i que la veiem i desitgem tocar-la? Al Pirineu potser n’estan cansats, potser fa malbé coses i gela les carreteres. Però no crec que de veritat n’estiguin cansats. Potser cansa que sempre que nevi hagi de ser notícia. Potser cansen aquests èmfasis exagerats i infantils en els homes del temps i els reporters que van a filmar les escoles i els nens que juguen. Ja entenem que ha nevat i que ens voleu ensenyar la neu. No cal tot el cerimonial. La neu és poesia. I la poètica no vol tietisme, no s’entenen gens bé.\nEl terra nevat. La terrassa nevada. La copa dels arbres nevada. El sostre dels cotxes nevat. La testa nevada. I amb el foc interior encès. Millor, impossible.\nLa nevada del 2010 a Barcelona Foto: Arxiu ND\nSocietat, crònica, Barcelona, neu, temporal de neu, Un senyor de Barcelona


Ciolesan, barranquisme a Itàlia - Relleus Gent de Muntanya\nDesprés de descartar el Val Zemola per massa ambiciós pel tàndem que som i sobretot per la inestabilitat del temps, decidim seguir fins al Ciolesan, un barranc molt més assequible, però que promet ser preciós també, malgrat més petit, ens ofereix també un caràcter dolomític força marcat i un bonic descens sense cap mena de treva, imaginant com es deu tornar aquest meravellós indret si la pluja compleix les amenaces i es decideix a descarregar.\nVal a dir, però que ens trobem davant d'un barranc que es comercialitza, amb equipacions correctes i un passamà fix instal·lat per a superar el passadís més compromès en cas de fort cabal.\nFitxa tècnica del Ciolesan\nAccés al Ciolesan\nAPROXIMACIÓ AL CIOLESAN\nEL DESCENS DEL BARRANC CIOLESAN\nRetorn del barranc Ciolesan\nRessenya del barranc Ciolesan\nAltres toponímies: Rio Val\nPunt de sortida: Àrea Recreativa (Plan del Muscul)\nPoblació més propera: Lesis\nRàpel més llarg: 24 mts.\nDolomiti Friulane e d'Oltre Piave (021) - Ed. Tabacco 1:25.000\nLe Tour de l'Europe en Canyon - T1\nObservacions: Instal·lacions correctes.\nDes de Belluno, ens dirigirem a Longarone, ubicat al nord d’aquesta, i seguirem les indicacions a la Presa de Vajont, escenari del qual es considera el tsunami artificial més gran de la història i que resultà en una gran catàstrofe en gairebé 2000 morts a Longarone, en podeu trobar molta informació online.\nReprenent les nostres indicacions cap al Barranc “Forra Torrente Ciolesan”, arribarem a la localitat d’Erto, on creuarem el famosíssim Val Zemola seguint cap a la petita vila de Cimolais. Passat Cimolais restarem atents al trencall cap a Claut, que creuarem i seguirem remuntant la vall del Torrente Cellina fins a arribar al darrer nucli, Lesis, on un antic pont creua el Cellina per arribar a un gran aparcament a tocar d’una àrea de pícnic, també enorme.\nDescriure l’aproximació és cosa més fumuda, si més no en les condicions que ens hem trobat nosaltres a primers d’octubre, amb l’herba ja un xic crescuda.\nL’inici, molt evident busca creuar el Torrente Cellina pel pont que hi ha al final del pàrquing, just creuat el pont, en veurem un altre, que obviarem, perquè el camí segueix recte, començant a remuntar la llera dreta del Torrente Ciolesan.\nBen aviat arribarem a una bifurcació, on el camí de sota és el de retorn, i nosaltres tombarem a la dreta, fent una llarga diagonal fins a unes edificacions que deixarem a la nostra dreta, buscant creuar en diagonal els camps de damunt del camí pel qual hem arribat fins a trobar un bosc d’avellaners, enmig dels quals intuirem el camí que remunta la muntanya, camí al qual, tot sigui dit de passada, no li podem treure la vista de sobre, ja que en alguns moments sembla voler-se camuflar amb l’herba, deixant-nos sense una referència clara.\nSeguirem pujant sense massa descans, fins a creuar una tartera, i intuint que anem arribant a la part alta del camí. Res més lluny de la realitat, ens espera seguir guanyant alçada per interessantíssims graus que semblen excavats a la roca, doncs a cada un d’ells ens ben sembla que sigui impossible continuar avançant.\nGuanyada la cota més alta del nostre camí d’aproximació, vorejarem la muntanya, veient com puja un antic cable d’un carregador, i es desvia cap a un destí compartit.\nEn una obaga poblada per una preciosa fageda, el camí es bifurca, i nosaltres prendrem el que descendeix, per seguir fins al que ja s’intueix, és el que podríem anomenar “l’estació de dalt” del carregador, on trobarem un curiós “pessebre” de cables, politges mig engolides pels trocs dels faigs que creixen sense parar, una moto sense rodes, i una barraca.\nHavent pres el camí de baix doncs, entrarem dos ràpels abans de la confluència amb el Torrente Ciolesan per un camí molt costerut, equipat amb cordes fixes, altrament, si en la darrera bifurcació descrita, agafem el camí ascendent, entrarem afluent amunt, afegint prop d’una hora al descens, a més d’elevar el ràpel més alt, dels 16 als 24 metres.\nEn el nostre cas, accedim pel camí de baix, que ens deixa on la ressenya de la guia indica “Accès ou Echapp. G”.\nNOTA: El descens aquí descrit s’ha fet amb un cabal que permetia accedir a les capçaleres sense la pressió de l’aigua que empeny, tingueu present que amb un cabal superior el descens i la manera d’afrontar-lo poden canviar per complet.\nAmb els nervis de qui se sap lluny de casa a flor de pell, i la Glòria amb poques ganes de barrancs engorjats com els dolomítics, ens equipem just davant la primera cascada, en un petit replà on ens toca el sol.\nDavallar aquesta cascada no serà gens complicat, aquí el cabal encara és baix, l’alçada no sembla arribar de tros als deu metres, i la recepció no pot ser millor, un toll profund que sembla que es pugui saltar, però tan lluny de casa, i amb més de quatre setmanes de viatge per endavant, no ens la jugarem pas!\nSeguit ens topem amb un nou ressalt, equipat a la dreta i d’uns deu metres escassos, també, però que ara si, ens condueix a una bona vertical d’uns 15 metres (16 segons ressenya), prèvia a la confluència amb el Ciolesan i el primer encaixonament important del torrent.\nEl primer obstacle a superar després de la confluència del torrent d’entrada amb la Forra Ciolesan, és un estrany tobogan d'aquells que els guies europeus dirien que és un "tobogan violent", que a nosaltres no ens ha donat problema de baixar sense corda, però que amb cabal considerable pot ser un inconvenient seriós. De fet, no acabàvem d’entendre’l a la ressenya de la guia, doncs l’indica com a “PiT 12”.\nUn cop dins al Forra Torrente Ciolesan, la cosa es posa interessant i ens segueix recargolant els nervis, un nou engorjat amb el primer passamà, ja instal·lat en fix, com serà la tònica durant tot el barranc. El ràpel, indicat com a C7 a la ressenya de la guia i amb indicacions de parar atenció al cabal, no pot ser més estètic, i sospitem que pot fer un xic més de 7 metres. Amb tot, la vertical cau parets avall cap a un toll allargassat del que sortirem nedant, al fons, preveiem una corba en el barranc.\nEl següent obstacle se’ns fa ben estrany, un ràpel/tobogan d’uns 12/15 metres instal·lat com a passamà en fixe, ens porta a passar per damunt un arbre encastat, i davallar un segon ressalt, amb una corda penjada del que anteriorment s’hauria emprat com a desviador. El tram és molt estret i estètic.\nSuperat aquest obstacle, uns pocs metres més de passadís ens duen a una nova vertical de vuit metres que ens duu a un toll gran i ample, el barranc ens deixa respirar uns moments, però no aconseguim treure’ns la tensió del damunt, i això que som dins un barranc considerat d’iniciació!\nAmb un petit salt i algun altre ressalt arribem a un gran bloc encastat al mig del barranc, a la dreta del qual hi trobem una instal·lació doble, ja força envellida, però que davalla a tocar del salt d’aigua.\nTambé hi ha una instal·lació sobre un monopunt al centre del gran bloc, però genera fregaments innecessaris. (No hem comprovat si hi havia instal·lacions en sec per l’esquerra).\nMés endavant, l’aigua caurà en forma de essa per una gran rampa allargada i que patina molt, on trobarem un petit passamà a l’esquerra que ens permet d’accedir a la capçalera del ràpel, amb plena visió de la recepció i que segueix aprofundint en la ferida que el barranc ha provocat a la terra.\nD’aquest punt en endavant, un ambient més o menys estret segons la zona, marcarà, a més d’un caràcter aquàtic i de petits ressalts, el caràcter del tram final del barranc, succeint-se importants estretors, amb rapels de no més de 5 metres, algun tobogan molt evident i un parell de vires molt i molt marcades del barranc, la primera a la dreta, i la segona a l’esquerra.\nIntuirem que estem arribant al final del descens de la Forra Torrente Ciolesan, quan havent creuat nedant per sota un gran bloc encastat, trobem una enorme i llarga cortina d’aigua cau des d’una surgència a un toll d’aigua també allargassat.\nObservarem com la vegetació s’apropa a la llera del riu, i ja només, un petit ràpel de no més de 6 metres ens conduirà a l’obertura del barranc, on les parets se separen, perden alçada, i guanya protagonisme un caos de blocs; no gaires metres més endavant, els blocs van creixent d’envergadura, i observem una captació d’aigua d’una surgència a l’esquerra de la qual surt un tub penjant per damunt del barranc, aquí el torrent gira a la dreta, i no ens caldrà ser massa vius per veure el camí de sortida, a l’esquerra.\nEl camí de retorn al cotxe busca trobar-se amb la mànega de captació d’aigua per seguir-la una bona estona fins a retrobar-se amb el camí d’ascens, des d’aquest punt, no ens queda més complicació que seguir camí avall fins a l’aparcament on tenim el cotxe.\nPodeu trobar un croquis o topografia del barranc Ciolesan a la fantàstica guia d'en Stéphane Coté, Le Tour de l'Europe en Canyon - T1\nPlan del Muscul (Lesis)


Joaquim Carbó JORDI ARBONÈS I MONTULL A LA UNIVERSITAT\nJORDI ARBONÈS I MONTULL A LA UNIVERSITAT\nAgraeixo l’honor que se’m concedeix de poder parlar del meu amic Jordi Arbonès en una ocasió tan especial, solemne i d’un nivell al que no estic acostumat. Ni l’Arbonès ni jo mateix, a l’època que ens hauria correspost, no la vam trepitjar mai, la Universitat. La nostra Universitat va ser el carrer, la família, els amics, la feina i, sobretot, els llibres que vam llegir pel nostre compte, desordenadament, sense cap altre guiatge que la intuïció i la passió. Si després hem tingut l’oportunitat d’entrar-hi en alguna ocasió, més ell que no pas jo, ha estat per explicar les nostres experiències, sempre des d’un punt de vista pràctic, mai científic ni acadèmic.\nL’estada de Jordi Arbonès a l’Argentina va començar l’any 1956 i va durar fins a la seva mort, a Bernal, Buenos Aires, el sis d’octubre de 2001. Són quaranta-cinc anys d’un exili que, tot s’ha de dir, va ser més de caire personal que no pas polític, ja que els motius que l’hi van portar obeïen raons familiars… Tot i això, la sortida del país li va servir per respirar d’una manera més oberta i clara del que aquí permetia fer-ho l’ambient claustrofòbic, opressiu, de misèria moral i material que es vivia sota una dictadura que ens havia fet retrocedir a la caverna amb l’aplicació fluctuant dels principis d’un moviment a l’estil dels feixismes que havien imperat a bona part d’Europa i que aplegava, a més, els sectors més reaccionaris d’aquella societat: militars, religiosos i empresarials.\nHe tingut ocasió d’explicar en d’altres ocasions com vam entrar en contacte, com ens vam descobrir. Va ser l’any 1967, quan, com a jurat del premi Joan Santamaria, vaig llegir la narració Tant se val tot… o no? que ell hi va presentar. En aquells moments jo no era conscient que m’havia embarcat en el realisme social - alguns en deien, també, social expressionisme, tot i que a mi, ara, amb la perspectiva del temps, em sembla un aspecte més del neorealisme, com ho estudia el professor Vicent Simbor, de la Universitat de València -, i aquell text em va cridar tant l’atenció, que estava disposat a jugar-me la pell perquè guanyés el premi. Dels altres jurats, n’hi havia un que estava de la meva banda - ja érem dos! -, un tercer que vacil·lava i dos més que es mostraven totalment en contra. Un d’aquests dos, una dama de la burgesia que en aquell temps - vint-i-cinc anys després de perdre la guerra - s’atrevia a participar en alguna activitat cultural catalana, i a casa de la qual - una torre de Sant Gervasi - ens reuníem per deliberar, va manifestar que, si premiàvem la narració de l’Arbonès, no volia que el seu nom constés a l’acta del jurat. La bona dona, que potser en algun altre moment havia militat a la Lliga del Bon Mot, una entitat que malgrat la seva bona fe, també havia estat escombrada pel règim imperant pel sol fet de ser catalana, s’escruixia per culpa d’algunes sortides de to que considerava de mal gust, d’aquelles que, sempre segons les seves opinions, feien que la gent benestant s’apartés de l’ús del català, una llengua de la qual calia bandejar unes expressions pròpies de gent de baixa condició… La senyora pertanyia a aquella classe tan primmirada que, després del desastre del trenta-nou, havia corregut a aixoplugar-se en la florida llengua de José M. Pemán, neta com una patena perquè, "en la España de Franco se prohibe la blasfemia y la palabra soez"… La meva tossuderia em va portar a pledejar pel text que m’agradava més i, fins i tot, com a secretari del jurat, vaig llegir en veu alta, i ja de matinada, les dues llargues narracions en litigi. Vaig fer trampa i quan veia venir alguna de les paraules o frases que la molestaven, les suavitzava o suprimia, com vaig fer amb una expressió que formava part del llenguatge dels nois del carrer, com ara un impagable "…aneu a descapollar micos a Filipines!", que el temps ha esborrat pels calcs cada cop més sovintejats de la llengua dominant, fins i tot pel que fa als renecs més recargolats… La meva estratagema, tramposa i deshonesta, només va servir perquè la bona senyora comentés que potser no n’hi havia per a tant, però tot i això no va participar en la causa comuna que, en aquell moment, i sense conèixer-nos, acabava d’iniciar amb l’Arbonès.\nEn obrir les pliques, vam quedar força sorpresos: Jordi Arbonès, el finalista, vivia a Buenos Aires! Vaig prendre nota de l’adreça per escriure-li quatre ratlles comentant la jugada. En aquells moments sentia la necessitat d’estimular qualsevol vocació de participar en una vida col·lectiva tan migrada i reduïda.\nL’Arbonès em va contestar, emocionat, de manera que vam iniciar una correspondència que té dues etapes: la primera, de maig d’aquell 1967 fins a març de 1970, i que va llanguir perquè no ens coneixíem personalment i perquè tots dos, un a cada banda de l’Atlàntic, teníem prou feina per sobreviure i fer anar endavant les famílies. En retrobar alguna d’aquelles cartes, em sorprèn que, al principi, ens tractéssim de vós… A part de treballar en una editorial, Jordi Arbonès portava la llibreria de l’Obra Cultural Catalana de Buenos Aires, hi organitzava exposicions, actes culturals i lúdics, tant per a grans com per a petits, pronunciava conferències, traduïa i dirigia obres de teatre, dictava cursos de català, col·laborava a la revista Ressorgiment, escrivia alguna narració i començava a traduir els clàssics de la literatura nord-americana contemporània.\nTretze anys després - octubre de 1980 -, vaig tenir ocasió d’intervenir en la publicació d’aquella narració en una insòlita aventura editorial que es va intentar a València, El conte del diumenge, que cada setmana publicava un opuscle amb una narració. Vaig ser jo mateix qui els el vaig proposar i qui es va encarregar de presentar-la. En la meva introducció explicava que en aquell text hi havia intuït la passió de viure, els dubtes i neguits de l’intel·lectual, la precarietat d’una professió i, sobretot, els paranys que el poder - l’amo, el director, el diner… -, teixeixen amb cants de sirena en forma d’afalac i xantatge a qualsevol professional de la ploma…D’aquella narració de l’Arbonès no se’n sabria res més si no fos que, pel març de 2002, la revista Assaig de Teatre, de l’Associació d’Investigació i Experimentació Teatral de la Càtedra d’Història de les Arts Escèniques de la Facultat de Geografia i Història de la Universitat de Barcelona, la va recuperar amb una altra introducció meva que vaig titular "Una narració de Jordi Arbonès, l’única, potser?", una pregunta precipitada, ja que en regirar més vells papers, en vaig descobrir una altra, Només un glop de sang, datada el 1968.\nL’any 1982 em va parlar per primera vegada d’una novel·la de caire autobiogràfic que havia arraconat per allò que traduir li feia perdre l’escriure. Deia: "Ara com ara, però, mentre hagi d’estar traduint dos llibres a l’hora, després de pencar com un galiot a l’editorial durant 8 hores, i de passar-ne 3 o 4 més viatjant, ja et pots imaginar que de novel·la no n’escriuré pas cap. Si amb prou feines tinc temps per contestar les teves cartes!"… Malgrat tot, va publicar un parell d’estudis ben extensos sobre dos temes que l’apassionaven: El teatre català de postguerra i Pedrolo contra els límits.\nEl teatre va ser la seva primera activitat com a traductor. Ja abans de marxar a Amèrica, Ricard Salvat, que portava un grup de teatre subterrani a la Penya Cultural Barcelonesa, li havia encarregat la traducció de L’home que nasqué per a ser penjat, de Richard Hugues, que s’havia de representar de manera gairebé clandestina, i sense esperar cap retribució. Uns anys més tard, i a instàncies de Joaquim Moreno, que dirigia el quadre escènic del Casal de Catalunya de Buenos Aires, va fer la versió catalana de Del pont estant, d’Arthur Miller, i, més endavant, de dues obres de Tennessee Williams, Un tramvia anomenat Desig i La gata damunt la teulada. Qui li havia de dir que amb el pas del temps algunes d’aquestes obres, traduïdes ben bé perquè les representessin un grup d’amics, formarien part del catàleg de la Biblioteca Teatral de la Diputació de Barcelona!\nDurant gairebé deu anys, entre 1970 i 1980, vam deixar de comunicar-nos. Una nota seva a mà, datada el 20 de desembre de 1979, em feia saber que, finalment, vint-i-tres anys després d’haver-se instal·lat a l’Argentina, els Arbonès, en Jordi i la Isabel, farien una estada a Catalunya, i que tenia ganes de veure’m. I així va ser quan, entre febrer i març d’aquell 1980, van passar més de quaranta dies al país… La segona etapa de la nostra correspondència s’inicia, i ja només la podrà interrompre la mort, el vint-i-cinc de març d’aquell 1980, pocs dies després que se’n tornessin a Bernal, quan li vaig escriure per preguntar-li si ja s’havia refet de la sotragada emocional, si havia estat capaç de reprendre la vida de cada dia amb naturalitat… El deu d’abril em contestava: "Has de pensar que durant els 45 dies passats entre vosaltres m’ha semblat com si hagués viscut, d’una manera comprimida, no cal dir-ho, les emocions que m’havia estalviat en el curs de vint-i-tres anys de trobar-me situat en una mena de llimbs. És talment com si, al cap de ser mort vint-i-tres anys, hagués ressuscitat entre els meus, i després d’aquesta experiència un home ja no pot tornar a ser mai més el mateix que era. La confrontació és terrible. I ara em cal viure la transfiguració que se’n segueix. Suposo que aconseguiré superar la crisi".\nNo porto bé el compte de totes les vegades que ens va visitar posteriorment, però puc assegurar que va aprofitar totes les oportunitats que se li van anar oferint. L’any 1983, amb motiu d’uns actes de l’Associació d’Escriptors en Llengua Catalana; el 1985, pel Congrés Internacional de Teatre; el 1986, pel Congrés Internacional de la Llengua Catalana; el 1990, en dues ocasions: el mes d’abril, quan va venir a fer un curs de traducció, i a mitjans de desembre, a Lleida, per participar en el col·loqui Rellegir Pedrolo; el 1992, pel Congrés del PEN Internacional; el 1993, per un homenatge a Pedrolo, a Girona; el 1996, 1997 i 1998, per uns cursos a l’Escola de Llicenciats… I entre el 22 d’abril i el 16 de juny de 2001, quan ja sabia que estava molt malalt, com si es tractés d’un comiat, va trepitjar el país d’un cantó a l’altre, i va veure i abraçar tants amics com li va ser possible. Però tossut i tenaç fins al darrer moment, també va emparaular més traduccions, una manera de fer el cor fort per rebutjar la idea que s’acostava una fi contra la qual va lluitar, com si hi hagués alguna possibilitat de vèncer…M’atreviria a dir que tots aquests viatges van fer que la seva vida fos més feliç i que els últims vint anys passessin com una exhalació. I penso que més d’un matí, en despertar, es preguntava si era a Barcelona o a Buenos Aires... Sempre, però, va tenir el cor i l’esperit entre nosaltres. Em consta, perquè tinc una fotografia que n’és testimoni, que al jardí de Bernal hi tenia una ginestera que quan floria portava a la família aires mediterranis. I més d’una vegada m’havia explicat que a mig matí, quan s’acostava l’hora del carter, perdia la concentració en plena traducció per si li arribava la carta d’algú de nosaltres… Els últims temps, la comunicació amb molts amics, i sobretot amb Antoni Clapés, el poeta i ànima de Cafè Central, era diària gràcies a la diligència del correu electrònic.\nEn la seva última estada, vam fer l’inventari de la nostra relació epistolar: 204 cartes repartides en 825 pàgines atapeïdes de lletra i, sobretot, d’afecte. En més d’una ocasió havíem comentat que ens divertiria publicar-les. Ara m’adono que és impossible, tant pel volum com perquè moltes no van més enllà del to familiar, la relació amical, el comentari polític, de vegades malèvol, gairebé sempre àcid, el potin, la tafaneria… L’última vegada que en vam parlar vam posar com a condició que la publicació no es podia fer abans de la desaparició dels dos protagonistes. Ja només en queda un. Se n’ha publicat alguna, com a testimoni del volum que han assolit. Així, n’hi ha set, totes de l’Arbonès, a la revista de l’AIET, i també n’hi haurà unes altres, escrites entre desembre de 1981 i maig de 1982, a la revista del Col·legi de Llicenciats.\nQuan era aquí, el que li interessava més de tot era veure els amics i parlar. Parlar tot el dia en català era per a ell un plaer indescriptible. Passejar, caminar, voltar per la ciutat, fer una sortida a muntanya, menjar amb amics, tot, tot allò que li permetés parlar i escoltar, canviar impressions. Tot i la seva afecció pel teatre, només vaig aconseguir de tancar-lo en una sala un parell de vegades. Una, al Lliure, perquè s’embadalís amb Un dels darrers vespres de Carnaval, un Goldoni brodat per Lluís Pascual; la versió que Josep M. Flotats va oferir de Les tres germanes, de Txèjov, al Poliorama, i aquells Àngels a Amèrica tan durs i contundents que van iniciar la fredor entre l’administració i el primer director del Teatre Nacional. En una única ocasió m’hi va fer anar ell, quan plegats vam assistir a la representació de la seva versió de Qui té por de Virgínia Woolf? que es representava al Teatreneu en el curs d’una de les seves visites.\nSi fins aquí no he hagut de fer altra cosa que recordar tot de qüestions personals, ara penso que, tot i que no sóc cap estudiós ni crític, m’he de referir a les traduccions en què va excel·lir, sobretot, de novel·la nord-americana contemporània, encara que el màxim reconeixement li vingués per la versió d’un clàssic, La fira de les vanitats, de William Thackeray, que li va valer el premi de traducció de la Generalitat.\nL’any 1968 ja havia enllestit la de Washington D. F., de Gore Vidal, a instàncies d’aquella editorial que avui recorda ben poca gent, Llibres de Sinera, que va fer una entrada de cavall sicilià en el mercat català i que al cap de dos anys va tancar perquè els accionistes no van entendre com era possible que no s’haguessin fet més rics del que ja eren.\nEntre 1970 i 1980 surten a la mítica col·lecció "A tot vent" - els llibres de color carbassa - alguns títols memorables, presentats sovint amb algun estudi introductori del propi Arbonès que, com a apassionat lector, ja era un expert d’aquell període tan vital i espectacular de la literatura americana. Per qui toquen les campanes, d‘Ernest Hemingway, que, segons explica en el pròleg "…forma part de la gran trilogia novel·lística inspirada per la Guerra Civil Espanyola: amb Malraux, L’espoir, i Joan Sales, Incerta glòria". I jo, pel meu compte, hi afegiria l’obra tan significativa, i llavors desconeguda, del valencià Max Aub…\nI també: El delator, de Liam O’Flaherty; L’amant de Lady Chaterley, de Lawrence... I més tard, i fora de col·lecció, Allò que el vent s’endugué, que enllesteix gairebé a preu fet, cobrant per endavant els mil dòlars amb què pagarà bona part de la casa amb jardí a Bernal, als afores de Buenos Aires, on farà créixer aquella ginestera que li recorda la seva Catalunya "…quan ve el temps de la calor", que deia Maragall. El 2 de desembre de 1980 m’escrivia: "…he rebut una carta de ca l’Aymà d’allò més pessimista. Han decidit alentir el ritme de publicacions de llibres traduïts, de manera que allò de les Dones enamorades de Lawrence per ara res…"\nLa crisi puntual d’Aymà fa que Josep M. Castellet i Francesc Vallverdú li encarreguin la traducció de Vanity Fair, de William Thackeray, i el 9 de desembre d’aquell mateix any reprèn el contacte amb Aymà quan té ocasió de parlar amb Joan B. Cendrós, que visitava l’Argentina per negocis: emparaulen la traducció de La taronja mecànica, que feia furor al cinema.\nL’any 1982, quan la guerra de les Malvines, l’Arbonès tempteja el retorn: Edicions 62, de la mà de Francesc Vallverdú, li assegura feina; però els vincles familiars ho fan impossible.\nEl 25 de novembre de 1983 em comunica que Proa - ja dins el grup de l’Enciclopèdia - li encarrega un clàssic de Henry James, Washington Square: I, tot i la falta de temps, m’explica: "Estic rellegint la traducció de l’Ulisses amb deteniment, i com més va més admirable la trobo". Anys a venir, va tenir ocasió de dir-ho personalment a Joaquim Mallafré, el traductor, en el curs d’un àpat memorable que vam fer en un popular restaurant de Reus.\nL’abril de 1984 surt la seva versió de Clea, de Durrell, té un peu al coll del llibre de James i ja ha rebut l’original del Passage to India, de Forster de part de la nova Proa, I, també, dos Faulkner, Les palmeres salvatges i El brogit i la fúria, que Aymà no havia publicat… Aquest mateix 1984, arrel de l’aparició del comentari poc favorable pel fet que a La taronja mecànica reproduís el llenguatge nadsat de l’original, l’amic se’m queixava que el crític no s’hagués informat abans, ja que l’autor exigia que aquest llenguatge es mantingués en totes les versions que se’n fessin.\nA primers de 1985, una llarga vaga dels correus argentins el va fer anar de bòlit: no rebia els originals que havia de traduir, ni els diners de les darreres traduccions… Després de concursar al premi de traducció teatral amb les versions d’Equus, El tramvia anomenat desig i Del pont estant, entra en contacte amb una empresa teatral de cara al muntatge de la seva versió de La gata sobre la teulada, un altre Tennessee Williams, que no s’arribà a estrenar. Mentre, ja treballa en La servitud humana, de Maugham, i té a punt d’encetar Ada o l’ardor, de Vladimir Nabokof.\nEl 1986 se succeeixen les ofertes. Així, en plena febre d’Ada o l’ardor - "…endimoniadament enrevessada…" - ha de refusar cinc llibres de Durrell de més de 300 pàgines cada un que hauria hagut d’enllestir abans de final d’any. Per altra banda, Proa, li encarrega un Scott Fitzgerald que encadena amb Cambres estretes, de J. Purdy, El colós de Marusi, de Miller i Te i simpatia. Francesc Parcerisas, per Edhasa, l’informa de la compra dels drets dels Tròpics, de Henry Miller, que ja havia traduït anteriorment.\nCerta contenció en els plans editorials fa que durant l’any 1987 només disposi de L’encantador, de Nabòkov, Persuasió, de Jane Austen i uns contes de Tolkien. L’any 1988 l’Argentina viu una terrible crisi econòmica. M’escrivia: "…a l’editorial, en aquest moment, amb prou feines guanyo l’equivalent a 110 o 120 dòlars al mes. En canvi, fent traduccions per casa nostra, em paguen 700 o 750 pessetes el full. Suposant que faci un full per hora, vol dir que guanyaré gairebé 7 dòlars per hora, o sigui que, traduint només una hora diària durant 25 dies, guanyaria 175 dòlars al mes, més que treballant 8 hores diàries a l’editorial, sense comptar el temps dels viatges i les despeses que comporten." Així, plega de l’editorial i es dedica de ple a traduir. Ja té entre mans Women in love, de Lawrence, per a Proa, Els primers 49 contes, de Hemingway, per a Edicions 62, i les Faules fantàstiques, d’Ambrose Pierce, The Garden of the Gods, de Durrell, i…\nEl 1989: L’abadia de Northanger, de Jane Austen; Adéu a Berlin, de Christopher Isherwood, que va inspirar el film Cabaret; El vent entre els salzes, de Kenneth Grahame; recupera els Tròpics; El llegat de Humboldt, de Saul Bellow. I Qui té por de Virgínia Woolf?, d’Edward Albee, que guanya l’accèssit al Premi Sagarra. I A Girl in Winter, de Philip Larkin, per a Eumo. Aquest mateix any, un Arbonès en hores baixes em comentava: "Veig que tinc uns 32 títols en castellà i uns 40 en català. Calculant una mitjana de 300 pàgines per llibre, sumarien 21.600 pàgines, que representarien bastants més fulls mecanografiats. Què me’n dius? Quantes paraules deuen ser? Quantes hores de la meva vida hi deu haver enterrades, en aquests fulls? Quants diners hi hauré guanyat? Si poséssim en un platet de la balança tota la dedicació que això representa i la força de voluntat i l’esforç, i a l’altre, tota la satisfacció que m’ha donat, tu creus que quedarien equilibrats?"\nA partir d’aquí destacaria uns quants títols més: Una història de dues ciutats, de Dickens; Sexus, de Henry Miller; Jane Eyre, de C. Brontë; Middlemarch, de George Elliot; L’home que volia ser rei, de Kipling; El cel protector, de Paul Bowles; La perla, de Steinbeck; Set contes gòtics, d’Isak Dinesen; El club de la bona estrella, d’Amy Tan; La copa daurada, de Henry James; Calderer, sastre, soldat i espia, de Le Carré; Billy Budd, el mariner, de Melville; Memòries d’una geisha, d’Arthur Golden; Scarlett, i…\nEntre tota aquesta activitat, l’Arbonès encara va tenir temps de traduir pel seu compte alguns textos com el d’Els llibres de la meva vida, de Henry Miller, un autor per qui sentia gran predilecció, i que al llarg dels anys va oferir inútilment a Edicions B., Proa, Eumo, Edicions 62, Columna, Pòrtic… "Suposo - escrivia en la seva última carta (27-II-2001) - que ja deu haver sortit Els llibres de la meva vida, que, finalment!, ha publica Deriva/Apóstrofe".\nNo em correspon a mi, evidentment, valorar tota aquesta producció en català. Dels llibres que traduïa al castellà me’n parlava poc, però amb agraïment, perquè en ocasions, com quan li fallaven les editorials que publiquen en català, s’havia de refiar de les altres. I el més curiós del cas és que els testimonis que li arribaven en relació a la qualitat de la seva feina, era més fàcil que fossin elogiosos els que es referien als llibres en castellà. Si bé no es van qüestionar les seves versions d’autèntics monuments de la literatura com William Faulkner, Henry James, Saul Bellow, Gore Vidal, Ernest Hemingway o Tenessee Willliams, algunes de les traduccions de novel·les més lleugeres van ser atacades darrerament pels partidaris d’una llengua light, més a prop del català que ara es parla… Evidentment, Arbonès, que ja portava quaranta-cinc anys a l’Argentina, tot i els freqüents viatges en els últims vint anys, no havia assimilat algunes de les solucions més fàcils - light -, o sigui, calcades del castellà, fidel als ensenyaments que havia rebut d’amagat d’Antoni Jaume, amb aquell rigor fabrià que es fon a mesura que noves generacions que el poden haver après a l’escola, no el parlen a casa ni al carrer. La generació dels que "no han tingut àvia", com qualificava el malaguanyat Jaume Fuster aquells als qui, de petits, ningú no els ha explicat mai cap conte, quan l’àvia ha estat substituïda per una aparell de televisió que els porta a un món cada cop més fàcil i ple d’estereotips.\nNo puc assegurar que les hagi llegit totes, les traduccions del meu amic. En tot cas, i per assenyalar-ne una, em referiré a la de Vladimir Nabòkof, d’Ada, o l’ardor. Difícil, que li va costar suar sang, però excepcional.\nEl 16 de desembre de 1999 una revisió rutinària descobreix la greu malaltia. El tractament, terrible, atacava tant les cèl·lules malignes com les benignes: "La part més fotuda és, de moment, una minva de vista, de manera que no he tingut més remei que demanar a l’Isidor Cònsul que busqui un altre traductor per acabar la primera traducció que m’encarregava Proa en aquesta nova etapa, que ja és tenir mala folla, oi?"\nAra els llibres i els papers de Jordi Arbonès han passat a formar part del patrimoni d’aquesta Universitat. Estic convençut que és on estaran millor, tant perquè els puguin consultar erudits i curiosos, com perquè d’aquesta manera no s’hauran dispersat, com passa tantes vegades. I penso, només, en els arxius, documents, papers, llibres i cartes - cartes, sobretot - que després de travessar l’Atlàntic en totes dues direccions, s’hauran perdut per sempre més malgrat l’extraordinari interès documental, intel·lectual i humà, com les que s’han arribat a escriure en el curs dels anys entre tantes persones, exiliades o no, que s’han mantingut vives gràcies al contacte amb amics, companys i parents…\nAl llarg dels darrers anys, els milers i milers de lectors que, gràcies a l’esforç de Jordi Arbonès han entrat en contacte amb la millor literatura en llengua anglesa, és possible que no s’hagin adonat qui hi havia al darrere, qui els servia de pont. És igual! Les seves versions, si bé a partir d’ara cada dia costarà més trobar-les a les llibreries, atesa la velocitat amb què apareixen i desapareixen els llibres dels aparadors i prestatges, es podran trobar a les biblioteques. I els seus papers i els seus llibres restaran en aquesta Universitat com el testimoni d’una vida dedicada a la traducció amb un màxim de tenacitat i passió, i amb un entusiasme lligat del tot al rigor.\nAquest text va ser llegit per Joaquim Carbó en ocasió de la inauguració de la Càtedra Jordi Arbonés a la Facultat de Traducció i Interpretació de la Universitat Autònoma de Barcelona el dia 21 de maig del 2003.\n© Joaquim Carbó


Les obres del túnel del Coll de Lilla començaran abans de finals de febrer\nImatge d'arxiu dels treballs de l'A-27 als peus del Coll de Lilla, a cavall entre l'Alt Camp i la Conca de Barberà, l'any 2018 ARXIU / ACN\nDimecres, 16 Gener 2019 15:13\nLes obres del túnel del Coll de Lilla es reprendran abans de finals de febrer, segons ha explicat aquest dimecres el subdelegat del govern espanyol a Tarragona, Joan Sabaté. Les actuacions d'aquesta infraestructura, que farà més curt el trajecte entre Valls i Montblanc i permetran prolongar l'A-27, es van haver de replantejar per la presència d'argiles expansives al terreny. Aquest contratemps va suposar fer una lleugera modificació del traçat i un increment de 31 milions d'euros en la inversió, que la fa enfilar fins als 115 milions d'euros. "L'adequació dels accessos al túnel a banda i banda estaran en marxa en un termini de dos mesos màxim", ha explicat Sabaté, que ha dit que les obres començaran un cop l'empresa tingui la maquinària i els treballadors necessaris.\nEl subdelegat del govern espanyol a Tarragona ha fet aquest dimecres una valoració del pressupost presentat, que contempla una inversió de 242,33 milions d'euros a la demarcació, un 11,81% de la inversió total a Catalunya. Sabaté ha destacat que els diners destinats a les comarques tarragonines estan per damunt del pes demogràfic de la demarcació, del 10,6%.\nPer Sabaté, aquests són uns pressupostos "progressistes" que haurien de comptar amb el suport de la majoria dels partits polítics i que ha afirmat que el govern de Pedro Sánchez està obert a aportacions perquè hi hagi consens. "És un projecte de pressupostos molt bo però susceptible de ser millorat", ha assenyalat el subdelegat, que creu que "no s'entendria un bloqueig" i ha fet una crida perquè hi hagi "seny". Amb tot, admet que "probablement no hi haurà majoria suficient per a aprovar els pressupostos".\nLes mesures socials que s'han inclòs al projecte dels comptes de l'Estat són un dels altres motius que haurien de fer que els partits tinguessin interès a fer-los prosperar, segons Sabaté. El subdelegat ha assenyalat que la revalorització de les pensions beneficiarà 158.931 pensionistes a Tarragona i ha reivindicat la dotació per a beques a la demarcació, que puja fins als 8,2 milions d'euros per a ajudar 12.656 estudiants. "Si no hi ha pressupostos, es perjudicarà les famílies perquè es prorrogaran els pressupostos de l'any passat, que no comptaven amb aquestes mesures", ha considerat.\nSabaté ha apuntat que el nivell d'execució pressupostària del govern socialista és superior respecte a l'anterior govern espanyol, en mans del PP. "No arribava al 60%, a Catalunya", ha assenyalat el subdelegat, que ha afirmat que amb governs del PSOE rondava el 80% i que això ja mostra "una actitud diferent".


La nit més llarga de Vandellòs | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nAvui fa 25 anys del pitjor accident en una central nuclear espanyola\nEls ecologistes denuncien el perill que suposa el reactor, en estat latent\nVandellòs i l'Hospitalet de l'Infant 18 OCT 2014 - 20:28\tCEST\nLa central nuclear Vandellòs 1, després de l'incendi del 1989. Josep Lluís Sellart\nLa nit del 19 d'octubre del 1989 a la sala de control de la central nuclear de Vandellòs 1 van començar a sonar les alarmes. La primera anunciava l'alta vibració d'un dels eixos de les turbines dels generadors. Les alertes s'anaven succeint en cadena quan de sobte els treballadors van sentir explosions. S'havia desencadenat un incendi al generador a causa d'una fallada mecànica, segons un informe del Consell de Seguretat Nuclear (CSN). Aquestes fallades van desembocar en el pitjor accident que hi ha hagut mai en una central nuclear espanyola, del qual avui es compleixen 25 anys.\nLes flames es van propagar a una gran velocitat i van causar danys greus en els sistemes de refrigeració del reactor. El foc era visible a quilòmetres de distància. No s'havien dut a terme les millores sol·licitades pel CSN. Després va arribar el més greu: es va inundar d'aigua la part baixa del reactor. La nit a Vandellòs 1, en funcionament des del 1972, només acabava de començar quan van arribar els bombers. “Els tècnics van fugir de les dependències afectades i ens vam quedar sols; alguns tècnics agafaven mostres d'aigua i d'altres trucaven a França, mentre se sentien crits de ‘se'n va el reactor, se'n va el reactor!”, va explicar hores més tard Josep Pino, llavors cap del parc de bombers d'Amposta, que va afegir que es van trobar de sobte apagant l'incendi sense assessorament tècnic.\n‘Se'n va el reactor!, se'n va el reactor!”, se sentia cridar després de les explosions\n“Mentre anava cap allà sentia que es cremava l'alternador, que no se sabia si això afectava el reactor... I això l'única cosa que va fer va ser generar-me més inquietud. Quan vaig arribar la barrera d'accés estava aixecada i la gent sortia, perquè en qualsevol emergència al principi s'han d'evacuar els no imprescindibles. Però esclar, això llavors no ho sabia”, recorda Fèlix González, cap de la regió d'Emergències de les Terres de l'Ebre, que aleshores dirigia el parc de bombers de Reus.\nLa central, després de l'incendi. / J. Ll. S.\nDe seguida van avisar els empleats que estaven de guàrdia, com Carlos Arriola, que treballava en el manteniment mecànic de la instal·lació. “Hi havia molt fum, i el més prioritari era buidar l'aigua. Vaig ser un dels primers a baixar a la cava de reactor. Gairebé no hi havia llum, soroll d'alarmes, bidons surant, un metre i mig d'aigua…”, relata. “Un bomber no parava de dir-me: Però estem segurs aquí? L'aigua ens arribava fins al coll i no sabíem si estava contaminada, fins que la vaig tastar i per sort era salada”, afegeix Arriola, que recorda que la majoria dels treballadors hi van anar a donar un cop de mà per solucionar els problemes. “Érem els únics que coneixíem la central i podíem solucionar-ho”, agrega.\nL'incendi es va produir a les 21.39 h, però el titular de la central, Hispano Francesa de Energía Nuclear SA (Hifrensa), fins a les 22.11 h no va avisar el CSN —que s'ha negat a respondre a aquest diari—, que després va criticar la falta d'informació. En un primer moment tampoc es va advertir la població.\nL'accident va ser classificat de nivell 3 a l'escala INES, que correspon a un “incident important”, perquè no va provocar emissió de radioactivitat a l'exterior. Mentre la situació s'estabilitzava a Vandellòs 1, a l'exterior proliferaven les concentracions que exigien el tancament de la central, com la que va reunir 40.000 persones a Barcelona un mes després. “No teníem por de la central. Eren llocs de feina, jo hi tenia un càmping al costat”, explica el llavors alcalde, Carles Barceló (CiU). Els ajuntaments ingressen molts beneficis per acollir aquestes plantes.\nFins al cap de mitja hora no es va avisar el Consell de Seguretat Nuclear\nEl tancament de la instal·lació, decretat mesos després, va ser una decisió política, assegura Javier Dies, catedràtic d'Enginyeria Nuclear de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC). “Podrien haver arreglat la turbina i continuar. No hi va haver cap impacte per al medi ambient ni la seguretat de les persones”, sosté. Els 300 treballadors els van recol·locar a Vandellòs II i Ascó, o es van acollir a baixes incentivades. Per l'accident van ser imputats cinc càrrecs d'Hifrensa —com el director de la planta, Carlos Fernández Palomero—, que van ser absolts.\nEl Govern espanyol va estimar en 40.000 milions de pessetes (240 milions d'euros) el desmantellament. El més important va ser que tots els que van participar en la nit més llarga de Vandellòs 1 van aprendre la lliçó. Es van fer jornades de formació en centrals estrangeres i el 85% de la brigada d'emergències de Tarragona ha fet pràctiques. Falta l'aprovació d'un pla de coordinació entre les centrals i la Generalitat, explica González.\nDesprés d'una primera fase de desmantellament de la central, avui el reactor està latent, afirma Alejandro Rodríguez, director d'operacions d'Enresa, empresa pública encarregada de la gestió dels residus radioactius. "Es deixa sense desmantellar l'estructura del reactor fins al 2029 perquè sigui menys radioactiu, hi hagi menys cost per a la salut dels treballadors i menys cost econòmic”, afirma. Malgrat això, les entitats ecologistes denuncien el perill que continua comportant la instal·lació i segueixen fent mobilitzacions.


Wait for You Inn Lijiang Xina - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nNo 68, Wenmin Alley, Wuyi St. Dongduan, Old City, Ciutat de Lijiang, Lijiang, Xina, 674100 - Veure al mapa\nMés informació sobre Wait for You Inn\nDissenyat tant per oci com per negoci, Wait for you Guest House està situat idealment a Ciutat de Lijiang; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Wait for you Guest House, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes, lloguer de cotxes.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb servei de despertador, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, articles de tocador a cada habitació. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de jardí. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Lijiang, faci de Wait for you Guest House la vostra llar.


La reflexologia infantil, una eina que tots els pares i mares haurien de conèixer.\nLa reflexologia infantil és una teràpia molt senzilla i eficaç que equilibra el funcionament del cos, potenciant les capacitats pròpies de sanació que té l'organisme.\nÉs una teràpia molt útil per a tractar les molèsties i malalties més comunes que poden afectar als nostres fills.\nUna de les parts més bones de la reflexologia és que permet establir un vincle molt especial amb el teu fill.\nÉs una experiència plena de salut, percepció i sentits, la qual proporciona als nostres fills un mar de sensacions, totes noves, les quals posen en contacte cos i ment en un aprenentatge d'ells mateixos d'enorme valor.\nQuan estimulem els punts específics estem influint en ells enviant tota l'energia positiva que pretenem transmetre’ls.\nOferim una eina que els facilita la vida i els hi proporciona una major seguretat en ells mateixos. A més a més, aquests beneficis no es limiten a l'àmbit físic, sinó que s'extenen al psicològic.\nAls nens/es els aporta confiança en el cos i en la vida, els recorda que els recursos que el cos utilitza per sanar-se: febre, tos, mocs… no són els seus enemics sinó tot el contrari i un recurs sempre a punt i a les seves mans.\nPer als pares i les mares serà una alternativa increïblement fàcil que els servirà per potenciar la seva salut i el seu benestar, ajudant-los a canviar la idea que tenen de salut i lliurant-los recursos que ells mateixos poden utilitzar.