Publicado 19/04/2021 18:48CET\nEls bancs d'aliments han registrat un increment de la demanda d'un 50 per cent en l'últim any, un any després de l'inici de la pandèmia, segons han informat la Fundació 'la Caixa' i Caixabank. Per açò, amb l'objectiu de fer front a aquest augment, les dos entitats han impulsat la segona edició de la campanya solidària 'Ningún hogar sin alimentos'.\nAquesta iniciativa va recaptar en la seua primera edició, després de l'inici de la pandèmia, un total de 3,4 milions d'euros, amb els quals es van aconseguir 3.600 tones d'aliments bàsics que es van distribuir entre els 54 bancs d'aliments associats a la Federació Espanyola de Bancs d'Aliments (FESBAL), perquè els entregaren a els qui més ho necessitaven a través de quasi 8.000 entitats socials col·laboradores.\nPer al subdirector general de la fundació, Marc Simón, la pandèmia "està tenint greus conseqüències, fins al punt que milions de persones no poden cobrir les seues necessitats més bàsiques i es veuen obligades a acudir als bancs d'aliments".\n"En el context actual, el que més s'hauria de contagiar-se és la solidaritat i, per açò, reforcem el nostre compromís amb les entitats socials impulsant de nou aquesta campanya tan necessària", afirma el subdirector general de la Fundació 'la Caixa', Marc Simón.\nEn la mateixa línia, el director de la Federació Espanyola de Bancs d'Aliments, Miguel Fernández, ha advertit que aquesta situació "sense precedents" afecta a la societat en el seu conjunt, però té "una incidència encara major entre les famílies amb menys recursos".\n"Per eixa raó, gràcies a la inigualable solidaritat de la societat espanyola, un any més aconseguirem amb aquesta campanya mantindre les existències en els 54 bancs d'aliments associats, la qual cosa permetrà seguir ajudant a tots els que hui ho necessiten", ha indicat.\nPer la seua banda, el director corporatiu d'Acció Social de la Xarxa CaixaBank, Pedro Huguet, ha ressaltat que el compromís social "és un dels valors fonamentals" de l'entitat i un factor "essencial i diferencial" del seu model.\n"Per açò, estem compromesos amb l'impuls de projectes com aquesta acció. Col·laborem aportant recursos essencials per al seu desenvolupament i la mobilització d'aportacions a través dels nous mitjans de pagament digitals i de la banca online", ha subratllat.\nSegons FESBAL, la demanda d'ajuda va augmentar entorn d'un 50 per cent després del començament de la pandèmia i els bancs d'aliments van atendre a mig milió de persones més que l'any anterior. En total, van assistir a 1.560.000 persones, de les quals 360.847 eren xiquets de 0 a 14 anys.\nArran de la pandèmia, la federació ha detectat que el perfil de les persones que acudeixen s'ha aplicat i ja no necessiten aliments únicament les persones en situació de pobresa severa, sinó també famílies que abans de la crisi tenien rendes mitjanes o baixes, així com parelles joves que han perdut les seues ocupacions a causa dels ERTO i ERO als quals s'han vist abocades diferents empreses.\nDes del 20 d'abril, es poden fer donacions a través de la xarxa de caixers automàtics de CaixaBank; a través de CaixaBank NOW, tant en l'app com en la web, i per mitjà del portal corporatiu de CaixaBank, per als quals no són clients de l'entitat. Una altra opció de col·laboració és a través de Bizum, enviant el donatiu al número 38014.


La spin-off de la UPF Integra Therapeutics obté 4,5 milions d’euros per desenvolupar la seva tecnologia d’edició genètica\nEls fons Advent France Biotechnology, Invivo Capital i Takeda Ventures han invertit en la companyia, que treballa en una plataforma tecnològica per millorar l'efectivitat i la seguretat de les teràpies avançades\nLa spin-off de la UPF Integra Therapeutics, que desenvolupa tecnologies d’enginyeria genètica d'última generació, ha rebut una inversió de 4,5 milions d’euros per impulsar el seu negoci. Han participat en aquesta ronda de finançament els fons de capital Advent France Biotechnology, Invivo Capital i Takeda Ventures, especialitzats en el sector de la salut.\nL’empresa treballa en una plataforma tecnològica d’escriptura de gens amb aplicació clínica, que millorarà l'efectivitat i la seguretat de les teràpies avançades dirigides tant a la prevenció com el tractament de malalties d’origen genètic i alguns tipus de càncer. La seva proposta consisteix a afegir al genoma del pacient una còpia en bon estat del gen danyat, per tal que aquest recuperi la funció normal i la malaltia remeti.\n“Gràcies al suport dels inversors podrem seguir desenvolupant aquesta tecnologia amb un alt potencial per curar malalties que avui no tenen tractament”\nLa tecnologia ha estat desenvolupada al llarg dels últims anys pel Grup de Recerca en Biologia Sintètica Translacional del Departament de Ciències Experimentals i de la Salut (DCEXS) de la UPF. Els cofundadors de l’empresa són el líder del grup de recerca i director científic d’Integra Therapeutics, Marc Güell, i la investigadora Avencia Sánchez-Mejías, que exerceix com a CEO i completa la direcció de la companyia. Carles Taulé, tècnic de transferència del grup de recerca, dona suport a l’àrea de negoci.\nImpuls al desenvolupament tecnològic i la validació preclínica\nLa injecció de capital finançarà les activitats de l’empresa els propers dos anys, durant els quals Integra Therapeutics finalitzarà el prototipus i la validació preclínica de la plataforma tecnològica, tant ex vivo com in vivo. “Estem molt agraïts per la confiança dels inversors. Gràcies al seu suport podrem seguir desenvolupant aquesta tecnologia generada a la UPF amb un alt potencial per curar malalties que avui no tenen tractament”, valora Sánchez-Mejías.\nL'empresa ofereix “una resposta a la necessitat de disposar de tecnologies d’escriptura genòmica que demostrin eficàcia i seguretat”\nAixí mateix, la inversió permetrà a l'empresa comptar amb un comitè d'assessors especialitzats, tant en l’àmbit tècnic com en l’empresarial, i també s'ampliarà l'equip amb perfils de desenvolupament de negoci amb experiència en el camp de les teràpies avançades”, explica la CEO.\nMillorar l'eficàcia i seguretat de les teràpies avançades\nRespecte les teràpies avançades utilitzades actualment, la tecnologia d’Integra Therapeutics “permet treballar amb gens de mida gran de manera més eficient i també guanyar control precís del lloc d’inserció”, afirma Marc Güell. Així, la spin-off ofereix “una resposta a la necessitat de disposar de tecnologies d’escriptura genòmica que demostrin eficàcia i seguretat”, afegeix.\nCom ho aconsegueix? La proposta de l’empresa “combina la precisió dels sistemes moderns com CRISPR amb l’eficàcia dels mètodes de transferència gènica més clàssics, com ara les integrases i les transposases”, detalla l’investigador. Es tracta d’un sistema “molt universal”, continua Güell: “és útil amb qualsevol tipus de gen, però ens hem centrat en malalties on la teràpia requereix afegir un gen de mida gran perquè la nostra tecnologia hi té una capacitat diferencial respecte les disponibles actualment”.\nSuport a la transferència de tecnologia\nLa UPF ha donat suport a la creació de la companyia en el marc de la seva aposta per la transferència de coneixement i tecnologia a la societat. Ho ha fet mitjançant la seva oficina de transferència, la Unitat d’Innovació – UPF Business Shuttle, i l’empresa de gestió de la innovació UPF Ventures, impulsada i participada per la pròpia Universitat.\nLa tecnologia en què es basa Integra Therapeutics ha rebut al llarg dels últims anys l’impuls de diferents programes de foment de la transferència de coneixement, com ara les iniciatives de “la Caixa” i Caixa Capital Risc Caixaimpulse Validate i Consolidate; els programes de la Generalitat de Catalunya Innovadors i Indústria del Coneixement; i el programa de la UPF de suport a la recerca aplicada i a les proves de concepte UPF INNOValora.\nDesenvolupen una nova tecnologia d'escriptura de gens per obtenir teràpies més efectives i segures\nMarc Güell guanya el Premi Nacional de Recerca al Talent Jove\nMarc Güell, elegit EMBO Young Investigator


Expressió de les molècules d'adhesió cel·lular en les vasculitis de vas gran i vas mitjà\nEmpreu aquest identificador per citar o enllaçar aquesta tesi: http://hdl.handle.net/10803/2237\nDirector/a: Grau Junyent, Josep Maria; Cid Xutglà, M. Cinta\nData de defensa: 04-02-1999\nDipòsit Legal: B.35886-2008\nParaules clau: Terapèutica; Comunicació cel.lular; Endoteli; Vasculitis\nLes vasculitis són processos clínico-patològics caracteritzats per la inflamació dels vasos sanguinis. Poden presentar-se com una entitat primària o complicar el curs d'una altra malaltia, especialmente infeccions, neoplàsies o malalties del teixit connectiu (artritis reumatoide, lupus eritematós sistèmic, malaltia de Sjögren). Com a conseqüència de la lesió dels vasos sanguinis pot aparèixer isquèmia i/o hemorràgia en els òrgans irrigats pels vasos afectats. L'espectre clínic de les vasculitis és molt ampli, ja que depèn del teixit o òrgan afectat i de l'extensió del procés. Aquesta varietat clínica comporta dificultats en el diagnòstic, amb el subsegüent retard en la instauración del tractament. De la mateixa manera, el pronòstic també és molt variable, tant entre els diferents tipus de vasculitis com a nivell individual.\nEl maneig de les vasculitis és complex, ja que el tractament que actualmente s'utitlitza és agressiu i inespecífic, i s'ha de valorar el risc d'efectes indesitjats i el benefici que es pot obtenir. Tot i que els corticoids i els fàrmacs immunosupresors han suposat una gran millota en el pronòstic d'aquests malalts, les complicacions del tractament (bàsicament infeccions, neoplàsies, osteoporosis, diabetes i hipertensió arterial) comporten una morbilitat important. A més, els malalts no sempre reponen al tractament i sovint apareixen recidives en abandonar-lo.\nPer tot plegat, el que es vol aconseguir és un tractament el màxim d'específic i individualitzat en cada cas, però això no és possible sense un coneixement precís i profund de la patógena d'aquestes malalties. Justament, l'objectiu de la present tesi ha estat aportar nous coneixements sobre els mecanismes que contribuyesen al desenvolupament d'infiltrats inflamatoris en les vasculitis, amb la idea que en un futur contribueixin a millorar el tractament i el pronòstic dels malalts afectats per aquestes patologies. L'estudi està centrat en la poliarteritis nudosa (PAN) i l'arteritis de cèll.lules gegants (ACG) perquè són representatives de dos tipus diferents de vasculits (de vas mitjà i vas gran respectivamente) i perquè l'expressió de les molècules d'adhesió cel.lular, que és el que s'estudia en la present tesi, mai no s'ha investigat anteriorment en grups grans i homogenis d'aquestes vasculitis.


24 horas | Centre Cívic Guinardó | Ajuntament de Barcelona\nResidències per espectacles infantils\n08/02/2018\t> 06/03/2018\nInauguració el dijous 8 de febrer a les 19.00 h.\n“El temps és molt lent pels que esperen, molt ràpid pels que tenen por, molt llarg pels que pateixen, molt curt pels que gaudeixen; però pels que estimen, el temps és eternitat.”\n24 hores, 1440 minuts, 86400 segons, 1 dia... Per alguns és un obrir i tancar d’ulls i per altres una eternitat. Que poden arribar a representar 24 hores? El temps és una noció matemàtica i a la vegada intrínsicament subjectiva, sent la seva percepció diferent per a cadascun de nosaltres. En 24 hores, el nostre cor batega una mitja de 100.000 cops, neixen més de 370.000 nens en tot el món y s’envien uns 60.000 milions de whatsapps. En 24 hores, a les nostres llars, fem la bogada, l’estenem, un cop i un altre, com banderes de tots els colors i mides amb les que cadascun s’identifica perquè són específicament nostres. En 24 hores, un infant probablement no té la mateixa percepció ni el mateix referencial de temps que la seva mare que el porta en braços. En 24 hores, alguns comerços de la ciutat comtal no arriben a abaixar la persiana. En 24 hores, sota el sol de juliol, es pot olorar la calor de l’asfalt del circuit de Montmeló sota el pas ininterromput dels cotxes de carreres. Al final, hi ha més temps que vida o massa vida per a tan poc temps? El temps és irreversible i no torna, però la seva vivència ens nodreix. Per alguns, el temps no val res si no l’aprofites i al final acaba a les escombraries com un rellotge vell. Per a altres, la simple oportunitat de tenir temps és el més gran dels regals.\nEl col·lectiu Focus BCN presenta “24 Horas”, una interpretació fotogràfica i una reflexió personal de cada un dels fotògrafs sobre el temps i el sentit del que poden representar 24 hores.\nFocus BCN són: Emilio Gómez, Astrid Jacomme, Muntsa López, Maite Lorés, Cristina Martínez, Gemma Mora, Miguel Sánchez i Miquel Solanellas.\nActivitat paral·lela: Dissabte 3 de març d'11 h a 13 h.\nTaller de retrat. A càrrec del grup de fotografia Focus BCN.\nTaller pensat per tothom que vulgui iniciar-se en la tècnica del retrat, tan amb llum natural com artificial (flash portàtil, no d’estudi) i que necessitin una petita guia per dur-la a terme. Es pretén donar unes nocions bàsiques que ens ajudin a fer els primers passos d’una forma senzilla, i no per això sense qualitat.\nEs donaran nocions bàsiques per utilitzar el flash portàtil, fora de la càmera, sense la necessitat d’una costosa instal·lació de flash d’estudi, i aprenent a combinar la llum natural amb la llum de flash.\nRequisits: no calen coneixements previs.\nTaller gratuït amb places limitades:


Srećko Horvat en EL CRITIC | Katakrak\nSrećko Horvat en EL CRITIC\nSrećko Horvat: «A Europa passa una cosa molt semblant al que va passar a Iugoslàvia»\nText: Carlos Delclós / Fotos: Jordi Borràsdimecres, 1 març 2017\nQuan Srećko Horvat (Osijek, Croàcia, 1983) parla de guerra, no ho fa amb frivolitat. El filòsof, escriptor i activista polític va viure els primers vuit anys de la seva vida exiliat a Alemanya. Quan va tornar a Croàcia el 1991, va esclatar la guerra civil de Iugoslàvia. Avui és conegut com una de les veus més destacades d'una nova generació de pensadors d'esquerres. Ha publicat 10 llibres, que han estat traduïts a més de 15 idiomes, entre els quals What does Europe want?, amb Slavoj Žižek (Columbia University Press, 2014), i La radicalidad del amor (Katakrak, 2016), prologat per Eva Illouz. És un dels fundadors del Subversive Festival de Zagreb i, amb Iannis Varufakis, del moviment paneuropeu Democracy in Europe 2025.\nGuerra o utopia. És un títol força provocador, el de la teva conferència al CCCB. Realment són aquestes les úniques dues opcions que tenim a Europa?\nHi ha un altre plantejament, això que deia Rosa Luxemburg de socialisme o barbàrie. El títol ‘Guerra o utopia’ és una referència a això. Només cal mirar com va ser el 2016. Es van manifestar tots els símptomes d’una guerra possible. La crisi dels refugiats. Els atacs terroristes a Brussel·les, a París, a Munic i a Niça i la militarització com a conseqüència. Nous murs a Calais o a Hongria. El ‘Brexit’, que és la primera fase de la desintegració d’Europa. Tot això va culminar amb la victòria electoral de Donald Trump. A Europa el que veiem és que, progressivament, el continent es desintegra i ho fa, possiblement, en la direcció d’una guerra. Però cal ser curosos i no caure en la temptació de veure aquesta situació com una cosa apocalíptica. Més que aquesta guerra, el que em preocupa és que tot segueixi igual. Som en una fase que el filòsof Giorgio Agamben descriu com a ‘stasis’, un terme de l’antiga Grècia que es refereix a la guerra civil permanent entre les forces democràtiques i l’oligarquia. Crec que la situació d’Europa és aquesta. I em temo que seguirà així, amb els desnonaments, l’austeritat, l’arribada de nous refugiats, nous murs, milícies als carrers. Crec que l’única solució possible és un nou pensament utòpic. No en el sentit naïf, sinó en el sentit que, més que mai, ens cal imaginació política. Les velles receptes del segle XX, com són la socialdemocràcia o les formes clàssiques d’organització, com la protesta o el partit polític, ja no són suficients.\nEspera… Milícies als carrers? A què et refereixes?\nPer exemple, fa poc a Itàlia, molta gent es va organitzar amb la policia per fer fora els refugiats de les estacions principals. Al Regne Unit, després dels atacs de París, la primera decisió del Govern de David Cameron va ser enviar 10.000 tropes a prendre els carrers del país. Després va fer una cosa que qualsevol que hagi llegit Carl Schmitt sap que és el primer pas cap a una guerra civil. Va abolir la divisió entre la policia i l’exèrcit. Això és molt perillós. D’una banda, la gent comuna s’organitza per fer fora els refugiats, i els partits d’ultradreta es manifesten obertament pels carrers d’Alemanya, d’Itàlia o d’Hongria. De l’altra, la política oficial introdueix mesures com el registre de musulmans o prohibeix l’entrada de migrants als EUA. Tot això ens recorda coses que pensàvem que havíem superat, històries d’un passat molt llunyà.\nI un passat que Europa pretenia superar. De fet, sovint es diu que la Unió Europea va ser fundada perquè el feixisme no tornés a sorgir. Però tu véns d’un lloc que, fa relativament poc, va iniciar un projecte de país amb un objectiu bastant semblant, no? Als seus inicis, Iugoslàvia pretenia partir de l’antifeixisme per integrar diversos grups culturals diferents. Fins a quin punt la història de Iugoslàvia s’assembla a la de la UE? Es pot parlar d’una “balcanització” d’Europa?\nDetesto el terme “balcanització”. Hi ha un llibre preciós de Maria Todorova, ‘Imagining the Balkans’, on parla de la construcció ideològica d’aquest terme. Els Balcans sempre han sigut percebuts com un territori on vivien salvatges. Aquesta idea, la van reproduir els mitjans occidentals quan van cobrir la guerra civil de Iugoslàvia com si fos una guerra entre serbis i croats que no sabien fer res més que matar i violar els seus veïns. I no va ser així. Certament, hi ha molts paral·lelismes entre la fundació de Iugoslàvia i el que pretén ser Europa. El moviment partisà era un dels moviments antifeixistes més forts d’Europa. Quan Winston Churchill va enviar el seu company Fitzroy MacLean a la zona, li va demanar que esbrinés qui eren els que més nazis mataven i que els ajudés a matar-ne més encara. Aquests eren els partisans. Per tant, en els seus inicis, Iugoslàvia era antifeixista. El seu primer objectiu va ser fer fora els feixistes de Croàcia o de Sèrbia. El segon va ser la unificació de diverses nacions amb cultures molt diferents, marcades per tres religions molt diferents: l’islam, el cristianisme i el cristianisme ortodox. No recorda una mica la idea de la Unió Europea com a projecte de pau? Podríem discutir si la UE ho és realment. Jo personalment crec que va ser fundada com un càrtel financer. Tot i així, els mercats necessitaven pau per integrar França i Alemanya i per apropar els països del Benelux. Necessitaven evitar la guerra perquè els mercats funcionessin. Però també era un projecte multicultural que pretenia integrar comunitats diferents amb religions, idiomes i nacionalitats diferents.\nNo obstant això, Iugoslàvia es va desintegrar. I la Unió Europea sembla que va per un camí similar, com deia…\nÉs que a Europa passa una cosa molt semblant al que va passar a Iugoslàvia. En els anys cinquanta, la diferència entre el nivell de desenvolupament econòmic de Kosovo, que era la perifèria de Iugoslàvia, i el d’Eslovènia, que era el centre, era que Eslovènia tenia una economia tres vegades més desenvolupada que Kosovo. Al final dels vuitanta, la bretxa havia augmentat de forma exponencial. Es va potenciar aquesta divisió entre el centre i la perifèria. Van augmentar les diferències econòmiques i la plusvàlua anava des de la perifèria fins al centre, des de Montenegro, Macedònia i Kosovo fins a Eslovènia, Croàcia i Sèrbia. Avui tenim una divisió molt similar a Europa, amb Alemanya, França i altres països al centre i els països del sud, els PIGS (concepte repugnant), a la perifèria. I hi ha una altra dinàmica a tenir en compte. Als anys vuitanta, Iugoslàvia va rebre sis préstecs de l’FMI. El primer, el van rebre el 1979, quan Tito era a les acaballes. Un any més tard, després de la seva mort, Iugoslàvia va rebre el que llavors era el major préstec que havia fet l’FMI. A partir de llavors es van començar a aplicar les mesures d’austeritat dins el socialisme realment existent. Al llarg dels anys vuitanta, van privatitzar els serveis públics i l’atur va augmentar. Com a conseqüència d’aquestes mesures, hi va haver el major nombre de vagues en la història del país. I el que és interessant és que els treballadors lluitaven per preservar l’economia socialista autogestionada. Bosnians, serbis i croats, musulmans, ortodoxos i cristians, es manifestaven tots junts contra les mesures d’austeritat.\nBé, llavors va arribar el moment clau. El 1987, va aparèixer un antic banquer anomenat Slobodan Milosevic. Va convertir una gran concentració de treballadors en el que ell va anomenar “l’esdeveniment del poble”. I bé, la veritat és que ho va fer amb un discurs que sonava com el que va fer Donald Trump en la seva inauguració. Així que crec, tornant a la qüestió de la “balcanització”, que caldria donar la volta a la nostra interpretació. Sovint es diu que el nacionalisme va portar a la desintegració de Iugoslàvia. Però, si partim de la seva història, és clar que va ser la desintegració de Iugoslàvia la que va portar al nacionalisme. I crec que el que està passant a Europa és similar. Les mesures d’austeritat, el fracàs de les polítiques neoliberals i els deutes massius dictades per la ‘troica’ porten a més nacionalisme, al ‘Brexit’ i a la sortida de més països. Eslovènia era part del centre, no de la perifèria, i va ser el primer a abandonar Iugoslàvia. D’alguna manera, era com un prototip de ‘Brexit’. I la conseqüència va ser una guerra.\nI en aquest context, quin és el paper de l’esquerra?\nVa ser precisament el fracàs dels socialdemòcrates el que va obrir les portes al que veiem avui, al populisme de dretes o al que considero l’auge de l’extrem centre. Perquè van ser els partits socialdemòcrates els que van implementar les polítiques neoliberals. A França, per exemple, va ser el suposadament “socialista” François Hollande qui va proposar la reforma laboral que tantes protestes ha generat.\nA Espanya, Zapatero va ser el primer a l’hora d’implementar les mesures d’austeritat, just un any abans que sorgís el 15-M…\nSí. I els socialdemòcrates alemanys també ho van fer. Així que aquesta socialdemocràcia no és la resposta. Però això no vol dir que no es pugui treballar amb socialdemòcrates honestos. De fet, les mesures que proposa Thomas Piketty, la redistribució o els impostos progressius, vénen de la socialdemocràcia clàssica. I avui ens semblen radicals! Seria meravellosa una socialdemocràcia funcional avui en dia! Però no la tenim. Per això cal situar la irrupció de moviments com el 15-M o el de la plaça Sintagma a Grècia, o els partits com Podem o Syriza, en el seu context històric. En les últimes dues dècades, podem destacar tres seqüències històriques.\nLa primera va ser la del Fòrum Social Mundial i el moviment antiglobalització. A Europa es va poder veure en les protestes a Gènova o a Heiligendamm i en les manifestacions contra el G-20. Aquí es van ajuntar grups de diferents ideologies polítiques: anarquistes, socialdemòcrates o verds, entre d’altres. A l’Amèrica Llatina hi havia la Via Camperola. Però el problema del Fòrum Social Mundial és que era un fòrum i no un subjecte polític. No va desaparèixer, però ja no ocupa un lloc central, i la seva potència va baixar bastant amb el declivi dels governs d’esquerra a l’Amèrica Llatina.\nDesprés va passar una cosa molt interessant. El 2011, es va iniciar una nova seqüència històrica on predominava la idea que la democràcia representativa ja no funcionava i el que necessitàvem era més horitzontalitat i democràcia directa. Llavors, des d’Occupy Wall Street fins a la plaça Tahrir, passant per la Porta del Sol a Madrid, per Tunísia i pels ‘plenums’ de Bòsnia, es va estendre la idea que ens podem representar a nosaltres mateixos creant assemblees en lloc de partits polítics. Però això també va arribar a un cert impàs o límit, precisament perquè no estaven preparats per crear un partit polític. Llavors arribem a la tercera seqüència històrica, encarnada sobretot per Podem i Syriza, però també per Razem a Polònia i altres partits polítics. En aquesta seqüència, es parteix de la idea que la protesta i l’horitzontalitat no són suficients per combatre el neoliberalisme, sinó que cal introduir una mica de verticalitat. Llavors, l’energia i la desafecció dels indignats i de la gent que havia pres els carrers es va traslladar a aquests partits polítics. Seguim en aquesta seqüència històrica. De fet, crec que totes tres segueixen vigents d’alguna manera.\nNo obstant això, la capitulació de Syriza a Grècia ens demostra que el model del partit polític tampoc és suficient. D’una banda, perquè falta la connexió amb els moviments. De l’altra, perquè no n’hi ha prou a prendre el poder en un sol país. Cal una nova Internacional. Per això, crec que en la situació actual seria un error optar per només un model: o un moviment o un partit. Crec que cal optar per una dialèctica entre aquests models.\nÉs a això al que aspira ser el Democracy in Europe Movement (DiEM25), l’organització en la qual participes?\nEl DiEM25 va sorgir d’aquesta conclusió perquè va ser fundat per l’anterior ministre de Finances grec Iannis Varufakis. L’experiència de Syriza va ser que un partit d’esquerra radical va prendre el poder amb la intenció de posar fi a les mesures d’austeritat, atreure inversió i crear treball, i es va trobar amb les mans lligades pels acords internacionals i per l’obligació de pagar el deute en quatre setmanes. Quan van voler renegociar el deute, ni les institucions ni el ministre de Finances hi estaven disposats. Només volien aixafar Grècia. Llavors Syriza es va trobar en una situació en què eren l’únic partit d’esquerra radical amb poder a Europa. No hi havia ningú més. Podem era en la seva fase inicial i encara no tenia poder. Tampoc no havia arribat Corbyn, així que els laboristes britànics no s’havien transformat. Existien moviments de solidaritat com Blockupy a Alemanya, però les seves accions eren principalment simbòliques. Per tant, Syriza va haver de bregar amb la seva ‘lumpenburgesia’ local i la ‘troica’ alhora i tota sola.\nPer això crec que cal un moviment paneuropeu que sigui capaç de connectar no només diferents partits polítics, sinó els moviments amb els partits polítics, els sindicats i els intel·lectuals. Per exemple, a la junta d’assessors del DiEM25 tenim gent com Noam Chomsky, Ken Loach i altres. I crec que cal crear un espai comú, però no en el sentit d’un fòrum, un ‘think tank’ o una trobada. Menys encara una trobada de gent només d’esquerres. El que plantegem és una infraestructura per teixir una aliança àmplia d’organitzacions polítiques, com són els moviments, sindicats i partits polítics. I crec, també, que, en una crisi com la que estem vivint, l’única sortida possible serà una aliança àmplia que inclogui diferents perspectives polítiques, des de l’esquerra, els verds, socialdemòcrates i liberals honestos fins a gent conservadora que tampoc està a favor de les mesures d’austeritat o de la possibilitat d’una guerra. Per tant, la idea bàsica del DiEM25 és un internacionalisme progressista. En un món ideal, inclouria l’altra banda de l’Atlàntic, a l’Àsia o tota la zona del Mediterrani, perquè qüestions com la crisi dels refugiats, la crisi ecològica o la possibilitat d’una guerra són globals i les hem d’abordar des d’un marc global.orça provocador, el de la teva conferència al CCCB. Realment són aquestes les úniques dues opcions que tenim a Europa?


La campanya del 155 comença amb molt de teatre i poca festa | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nLa cursa electoral arrenca en teatres, auditoris, una escola i una sala de concerts\nBarcelona 5 DES 2017 - 08:10\tCET\nMiquel Iceta, a l'acte d'inici de campanya del PSC. A. D. (EFE)\nLa campanya del 155 ha arrencat la nit de dilluns en teatres, auditoris, una escola i a la sala Bikini de Barcelona. Aquesta darrera opció, la d'un club de gresca nocturna, ha estat la del Partit Popular, que per alguna cosa és qui mana avui a Catalunya. La resta de forces polítiques s'han repartit per espais que entren en la lògica habitual d'aquesta mena d'esdeveniments, seleccions carregades de simbolisme i estratègia electoral.\nJunts per Catalunya, “la llista del president” —amb el president a la distància, pròfug o a l'exili, segons a quina meitat de Catalunya es pregunti—, ha donat el tret de sortida a l'edifici Imagina, joia de la corona —drets televisius del futbol al marge— de l'imperi de Jaume Roures. El president de Mediapro, com la banca, sempre guanya, tot i que en el seu cas té doble mèrit perquè és un groupie de moviments anticapitalistes com el castrisme o el chavisme. L'Edifici Imagina ja va ser la seu del centre de premsa de la consulta de l1-O i poc abans de la DUI va ser llogat per la cadena britànica BBC per organitzar un debat sobre el procés. Qüestions pecuniàries a banda, un portaveu del PDeCAT explica que la selecció de l'edifici Imagina és precisament per reivindicar la consulta i per simbolitzar que aquests comicis són una segona volta de l'1-O.\nCom a símbol, un centre de premsa sembla poca cosa, sobretot si es compara amb l'alternativa més currada de la CUP, l'Institut Jaume Balmes de Barcelona, un dels punts de votació de l'1-O en què les càrregues policials van ser més contundents. Una portaveu de la CUP afegeix dramatisme a l'assumpte i apunta que enceten la campanya al Jaume Balmes per donar suport a l'ensenyament català, que “està sent atacat per aquelles persones que no volen que es parli, pensi o s'escrigui en català: El model d'immersió lingüística és un dels valors que no podem permetre que els neofeixistes puguin trencar”. Encara n'hi ha més, segons la CUP, perquè aquest míting d'inici d'unes eleccions il·legítimes –recordin, segons la CUP ja som ciutadans de la República catalana– “és un homenatge a totes aquelles professores que estan sent denunciades per l'Estat per voler parlar amb la mainada del que va succeir durant l'1 d'octubre, el 3 d'octubre o el 8 de novembre, o parlar de les preses polítiques”.\nMés prosaiques van ser les raons del PSC per escollir el Teatre Joventut de l'Hospitalet: la Junta Electoral posa a disposició dels partits un munt d'espais culturals públics com el Joventut, l'Hospitalet és la ciutat que governa l'estrella del partit Núria Marín i, last but not least, perquè omplir un acte a l'Hospitalet és bufar i fer ampolles per als socialistes; “així tenim més temps per preparar l'acte central, a Barcelona”, explica un portaveu del PSC. Els comuns també s'han estrenat a l'Hospitalet, al recinte firal de La Farga, l'opció amb menys glamour entre totes les forces de la contesa. Catalunya En Comú va justificar la decisió a EL PAÍS de forma breu i concisa: és la segona ciutat de Catalunya i allà van ser la força més votada a les generals del 26 de juny del 2016.\nEsquerra Republicana es va estrenar a Vic, ciutat natal de Marta Rovira. ERC no va voler celebrar en diversos municipis la simbòlica enganxada de cartells perquè, a diferència del PP, no estan per alegries tenint el líder del partit a presó. El lloc escollit per estrenar la campanya va ser un teatre, L'Atlàntida, nom que evoca paradisos de llegenda però també desapareguts. Les enquestes apunten que entre ERC i Ciutadans hi ha el duel per ser la llista més votada. Pols oposats en l'eix nacional, en el social i també en la sortida electoral: els republicans van començar en un teatre de la Catalunya interior i Ciutadans en una terrassa del Poblenou, amb vistes a l'skyline de la ciutat, al Port Olímpic i la capital catalana als seus peus, per transmetre modernitat però també que són damunt la cresta d'una onada anomenada 155 que vol endur-se per davant el malaguanyat procés.


Espectacular propietat d'alt standing a Sant Berger, Teià - Immobiliària de Luxe a Barcelona i al Maresme HJAPÓN\nRef. 01409 | Venda | Disponible\nParcel·la: 860 m2\nExclusiva propietat per comprar situada en un dels millors residencials de Maresme – Sant Berger. Disposa de 550 m2 còmodament distribuïts entre dues plantes amb espais molt amplis i plens de llum natural i construïts sobre una parcel·la de 860 m2 totalment plana amb piscina privada, zona de barbacoa i porxo de l’estiu.\nLa zona de dia, situada a la planta principal disposa d’un espaiós saló menjador amb grans finestrals que garanteixen l’entrada de llum natural durant el dia i amb accés directe a jardí, a més de la cuina independent equipada amb electrodomèstics nous i la zona d’aigües . A la mateixa planta tenim un despatx, un dormitori suite i un lavabo de cortesia.\nA la planta superior se situa una gran màster suite, dos dormitoris dobles que comparteixen un altre bany complet i una sala polivalent amb sortida a la terrassa.\nCompleta aquesta fantàstica propietat de luxe en venda un meravellós saló menjador d’hivern amb llar de foc, un ampli garatge per a un màxim de 5 cotxes i un traster.\nSens dubte és l’habitatge ideal per gaudir de l’fantàstic clima mediterrani tant l’estiu com l’hivern tenint en compte la seva excel·lent situació molt a prop de l’Pitch & Putt de Teia i altres centres esportius, així com El Port Esportiu del Masnou, Camps de Golf de Vallromanes, nombroses pistes de pàdel o tennis, gimnasos o hípiques. Cal destacar fàcil accés a l’autopista i proximitat de la via de tren que en pocs minuts permeten estar al centre de la magnífica ciutat de Barcelona i el seu aeroport internacional, o en poc temps arribar a Girona i Costa Brava.


La Comissió Europea demana a Espanya que faci servir l’euroordre de manera 'adequada, legal i transparent'\nLa Comissió Europea demana a Espanya que faci servir l’euroordre de manera ‘adequada, legal i transparent’\nL’eurocomissària de Justícia diu que l’executiu comunitari 'vol' que als estats membres de la UE hi hagi 'independència judicial lliure d’interferència política'\nLa comissària europea de Justícia, Vera Jourová, ha assegurat que ‘confia’ que els estats membres de la Unió Europea utilitzin l’euroordre de forma ‘adequada, legal i transparent’. ‘És el que esperem de tots els actors d’aquest cas concret’, ha afegit preguntada per les ordres de detenció europees emeses per la justícia espanyola contra els polítics independentistes exiliats.\nEn el marc de la presentació d’un informe que aborda les percepcions ciutadanes sobre la independència judicial als 28 estats membres -que deixa l’estat espanyol en la sisena posició per la cua-, Jourová ha remarcat que el que la Comissió Europea ‘vol’ que passi als estats, ‘inclosa Espanya’, és que hi hagi ‘independència judicial, imparcial i lliure d’interferència política’. Davant la pregunta d’un periodista, que li ha demanat com pot explicar als ciutadans espanyols que un polític acusat d’un crim ‘greu’ pugui buscar ‘refugi o exili’ en un altre estat membre, l’eurocomissària txeca ha matisat que ‘això han d’explicar-ho els polítics de l’estat’. Amb tot, també ha dit que ‘hi ha un fort interès que hi hagi confiança suficient perquè les decisions d’un tribunal puguin ser reconegudes en un altre’. ‘Esperem que el govern espanyol i la justícia espanyola superin les situacions difícils de manera que la Comissió Europea i altres puguin confiar-hi’, ha sentenciat.


Convocatòria 2018 Premis MEDES - Ajuts a la recerca - IISPV\n– Les candidatures d'aquesta categoria podran presentar-se lliurement, a títol individual pels interessats, mitjançant breu escrit adreçat al director de la Fundació Lilly.\n– S'adjuntarà el document "Formulari Premis MEDES 2018", degudament emplenat, que inclou: dades generals de la candidatura (candidat, autor o signant i altres col·laboradors), currículum vitae del candidat o signant, així com una descripció breu de la iniciativa o projecte, destacant els seus aspectes més rellevants .\n– Les candidatures d'aquesta categoria seran propostes presentades exclusivament pels membres del Comitè Assessor de MEDES i Consell Científic Assessor de la Fundació Lilly, podent ser presentada una sola candidatura per cada un d'aquests membres (es pot consultar més informació sobre la composició d'aquests òrgans en www.fundacionlilly.com).\n– Les propostes de candidatures s'hauran de presentar mitjançant un escrit que exposi clarament els mèrits extraordinaris de la candidatura i la seva transcendència, d'acord amb el que disposen aquestes bases. Aquest escrit serà adreçat al director de la Fundació Lilly.\n– En tot cas, a la proposta de candidatura es podran adjuntar els documents que es considerin oportuns per a acreditar els seus mèrits i que aportin dades rellevants i informació complementària, com ara la corresponent memòria institucional o altres suports raonats i adhesions.


Epson llança la iniciativa "La importància dels 2 metres"\nUna bateria de solucions i eines de suport perquè empreses i centres de treball adeqüin les seves instal·lacions segons recomanacions de la “nova normalitat” per a garantir la màxima eficiència i seguretat, millorant la productivitat.\nLa crisi sanitària ens ha transformat. Ja no tornarem a ser els mateixos. Assistirem a una nova normalitat que implica transformació d’estructures, transformació d’actitud, transformació econòmica, transformació tecnològica. En aquests processos de canvi, la distància de 2 metres resultarà una clau transversal, que aplica a molts àmbits, també a les empreses i llocs de treball.\nAcostumats com estàvem a trobar-nos espais comuns en oficines, com l’ús compartit d’entorns de reunió o de serveis informàtics centralitzats, veurem com aquests serveis es transformen al mateix temps que nosaltres mateixos vam modificar els nostres hàbits. El lloc de treball i els mètodes, canviaran. El teletreball serà una variable dins de la nova equació, com la necessitat de guardar els 2 metres en espais compartits.\nEn aquest context, Epson posa a disposició de les empreses solucions que ajuden a l’equilibri necessari entre productivitat i seguretat. Tecnologies que ajuden a mantenir cobertes les necessitats bàsiques en un entorn de treball col·laboratiu, sense alterar la regla dels 2 metres, evitant cues d’espera en l’obtenció de documents i habilitant reunions eficients, amb menys personal concentrat en una mateixa sala.\nPer a Óscar Visuña, director de la Divisió Business d’Epson Ibèrica: “Epson i el seu ecosistema d’atenció a empreses en el sector B2B, és el partner tecnològic ideal per a l’adequació dels entorns de treball en la nova normalitat. La nostra tecnologia d’impressió business inkjet sense calor i sortida immediata de la primera pàgina, Workforce Enterprise, permet eliminar cues d’espera i aconseguir una velocitat de fins a 100 pàgines per minut. Llances, imprimir i recollir. I fins i tot adaptat amb solucions que no requereixen contacte, gràcies a la plataforma Epson Print Admin”.\nAixí mateix, les sales de reunions requeriran reduir aforaments fins a permetre 2 metres de distància entre persones, el que implicarà major distància cap als dispositius de visualització. Les pantalles planes no seran suficients, en segons quines sales, per garantir l’eficiència de la reunió. La proposta d’Epson inclou solucions de videoprojecció que garanteixen tres grans avantatges: major superfície de visualització, partint des de les 100 polzades (més de 2 metres d’ample) i sense límits de mida; utilitzar solucions de col·laboració remota, amb anotacions simultànies des de qualsevol ubicació i dispositiu; facilitat en la higienització i neteja de les superfícies, sent en els projectors interactius d’ultracurta distància una pissarra comuna o la pròpia paret, el que evita possibles desperfectes si s’utilitzen substàncies amb base d’alcohol.\n“Una altra de les principals claus de la transformació, serà l’adopció del teletreball com a mètode comú i habitual en la majoria d’empreses i activitats professionals. La nostra gamma d’impressió EcoTank i de dispositius portàtils per a gestió documental són eines clau. Amb EcoTank, oferim dos grans avantatges: menor cost d’impressió i major autonomia d’impressió. L’usuari s’oblida de cartutxos i substitucions de tinta durant milers i milers de pàgines. I els escàners portàtils permeten, en alguns perfils professionals, seguir el seu ritme habitual al enviar de documents que requereixen digitalització”.\nL’aposta d’Epson per donar suport a aquesta nova normalitat o transformació digital accelerada en algunes empreses segueix alineada amb el compromís mediambiental d’Epson. I és que, en l’àmbit de la impressió, Epson garanteix reduir en un 95% el consum energètic i emissions de CO2 respecte a altres alternatives tecnològiques.\nMés informació a www.epson.es/epson2metros\n3 June 2020|Associats|


Cementiri d'elefants | Penedit, diu: "no he pogut trobar res millor"\nPenedit, diu: "no he pogut trobar res millor"\nEntrecuix de pernil dolç\nembolicat amb cel·lofana del Corte Inglés,\nfent olor de totes les aromes possibles\nal mercat de planta baixa,\nsense saber quina és l’essència real,\nl’única de genuïna, aquella que et separa de la resta d’entrecuixes,\nper poder-ne visualitzar els replecs de baba interior\ni misteris glandulars en forma de crits\nque provoquen espasmes, no al meu cos, sinó a la meva memòria.\nEsperma immòbil, vagina pètria, pits flàmbics, orgasme caduc,\nsexe innecessari i ineficient, sexe excloent: sexe de camp d’extermini.\nVagines grandiloqüents que m’inunden la medul·la de bilis sexual\ninfectat d’amor etern.\nÒrgans sexuals deshidratats, ressaca de sexes vells i bruts,\nsense atributs, ni mai coneguts,\ncontactes carnals gestionats amb presses\nque et duen massa ràpid al destí fetal o fatal,\nConglomerat animal que desafia el mal, combatent tot allò banal,\namb una dosi de líquid seminal.\nDesprés de llegir aquest poema, la Joana va decidir trencar la relació amb en Roger. Les paraules, que per a ell eren dolces i amoroses sorgides de les seves entranyes de la manera més honesta, per a ella eren un insult i una injúria a la seva dignitat com a dona, però sobretot, i això és el que més li dolia, no estava d’acord amb la descripció de la seva vulva. Els seus llavis inferiors eren, potser, una de les creacions de la natura més atractiva i fascinant. Comparar el seu parrús amb el pernil dolç era traspassar tots els límits.\nEn Roger estava desolat. El seu amor més pur havia set rebutjat de la manera més vergonyosa. Les circumstàncies eren pitjors que una lapidació pública a la plaça major. Els seus sentiments topaven amb la incomprensió més absoluta i es repetia per a ell mateix aquell principi periodístic: “quan hi ha una falla en la comunicació, sempre és culpa de l’emissor”. Aquesta idea el feia barrinar sobre com trobar un altre canal de comunicació més eficaç per transmetre les seves emocions a la Joana. Ja havia quedat clar que la virtut de la paraula no era el seu fort.\nEn Roger es va tancar a la seva habitació durant tres dies i tres nits senceres sense menjar ni dormir. Només fumava i bevia te negre. A la fi d’aquest període de clausura en va sortir amb una peça musical acabada. Havia traduït tot allò que volia dir al llenguatge musical i el resultat era força satisfactori. El ritme del tema era en 7/8, amb melodies variades que combinaven de manera intel·ligent diversos passatges de grans cançons conegudes, amb aportacions pròpies, tot recollit en una mescla electrònica suggerent, ballable, això era important, s’havia de poder ballar, si no la música, a la Joana, no li interessava. Per acabar-ho de rematar també tenia un parell de moments intensos que podien fer la delícia a qualsevol discoteca de les pitiüses.\nLa Joana va comparar aquella obra musical amb un avortament sense anestèsia, practicat a una mare prenyada de tres bessons, en què ni tan sols la mateixa mare sobreviu, i el pare es tira del setè pis de la maternitat de l’hospital obturant el trànsit en hora punta de la ciutat. Va dir textualment: “mai, l’adjectiu industrial, havia escaigut tan adequadament a una música, però parlem d’un “industrial” tirant a petroquímica, quelcom altament tòxic, corrosiu, inflamable i, perquè no, radioactiu també, tot plegat ubicat en un extraradi on inclús el formigó està malalt”. La Joana va assegurar que allò, aquella merda, la feria intensament dins seu, que sentia unes punxades al crani insuportables, i que només podia pensar en clavar-se el bolígraf que tenia entre les mans a les orelles per estripar-se els timpans i, perquè no, rebentar-se els globus oculars també, i estalviar-se la visió d’aquell ésser estúpid amb qui temps enrere havia festejat.\nUn fracàs el pot tenir tothom. Dos, ja són més difícils d’assimilar. En Roger tornava a casa caminant els 7 quilòmetres que separen el domicili de la seva enamorada del seu. Plorava desconsoladament i tenia la cara i les mans plenes de mocs.\nSegur que va ser un General qui va dir allò de: “a situacions desesperades, mesures desesperades”. En Roger estava disposat a tot, la situació havia escalat a la categoria de conflicte bèl·lico-emocional en setanta-dues hores. Però aquest “tot”, no era un “tot” cursi, naïf i estúpid com aquell de l’esquerra independentista “ho volem tot”; no. El seu, era un tot de debò. El seu tot era una amenaça, una declaració d’intencions. El seu era un “tot” cap-i-cua, rodó, complet, definitiu.\nDesprés de valorar diverses opcions a seguir en el seu conflicte, va resoldre que el més encertat era demanar consell professional. Feia tard a la visita amb el psicòleg.\nEl psicòleg li desaconsellà presentar-se despullat a la feina de la seva enamorada i obsequiar-la amb una dansa d’aparellament ritual centre-africana. Fins aquell moment, aquesta era la carta amagada dins la màniga d’en Roger. A cas era un incompetent aquell psicòleg, o potser tenia raó? En Roger va seguir el seu consell i va desestimar la idea. Al cap i a la fi, el professional era l’altre.\nPerò tots sabem que ningú es guarda un as a la màniga per no fer-lo servir.\nL’ordre d’allunyament va ser la primera mesura del jutge. Seguidament se li reclamaven quinze mil euros en conceptes varis per reparar els danys emocionals causats a la Joana i a les tres secretàries que comparteixen l’oficina amb ella. La seva dansa i l’exhibició pública dels seus genitals, que un dels testimonis va qualificar de grotescament ofensius, van provocar greus traumes emocionals en les víctimes. A efectes pràctics, qualsevol que llegís la sentència pensaria que l’acusat havia entrat a l’oficina de la víctima nu, i amb una faca amb les mans. El jutge havia rebaixat el seu membre a la categoria d’arma blanca. Allò que duia a les mans, en realitat, era un ram de flors.\nCom en tot judici, l’acusat sempre té l’última paraula. En aquest moment en Roger va aprofitar per fer palesa la manca de sensibilitat poètica i literària, tant del jutge com de la víctima, i de tots els presents, per afegir, finalment: fuck you Joana, -a tall de justícia poètica- mentre li guinyava l’ull a la fiscal tot pensant com de bé la deu xumar amb aquella pinta de filla de militar.\nEfemèrides de dimarts\nVaig néixer un dimarts i he mort un dimecres,\nque resulta ser el mateix dia que aquell dimarts.\nEntremig s’han succeït molts dimarts i molts dimecres,\nperò menys diumenges dels que recorda un abstemi.\nSi no has sigut fidel, probablement no has après res encara.\nSi no has après a estimar pensaràs que no has sigut feliç. Mentida.\nHas estimat fins a l’hora d’esmorzar\ni t’han estimat, nomès, fins el moment d’anar a dormir.\nAixò no és mentida. Alguns sóm així d’estúpids,\nd’altres, així compromeses.\nT’has disfressat el dia equivocat i t’has despullat a la platja errònia,\nperò tot i això, coneixies els llavis adequats amb el tacte del nas,\ncom els nadons saben on és la teta\ni els gats neixen sabent que han de defecar a la terra.\nPerò allò que més em manca és veure’t fumar, nua,\nmentre et toques el cabell perquè està brut\ni parles de la possibilitat que, aquest cop sí,\nhagi disparat a l’òvul del dimarts adequat,\nun dimecres qualsevol.\nCopio el títol de la primera novel·la de Houellebecq.\nUn divendres qualsevol de final de mes.\n– Bon dia – dic.\n– Vinc a veure el plè – dic.\n– És vostè periodista?\n– No! Déu me’n guard – no comencem bé. Mai ningú m’havia ofès tant fins el dia d’avui.\nPobre urbano, penso. No té pinta de ser d’aquells que torturen, tot el contrari. Cara amable, barba blanca, educat (aquests són els pitjors). Passo el control de seguretat. Revisen la bossa. Només hi ha aigua, tabac i oh! Condons! Ni la més remota idea de quants mesos deu fer que estan aquí… M’acredito i em diuen que m’esperi, que la sala pels visitants és plena, que quan surti algú, podrem entrar, doncs no sóc l’únic que espera. Hi ha tres jovenets, de vint-i-pocs i amb corbata dos d’ells i la noia sembla que vingui de, o vagi a una comunió, seguint el plè en una tablet. L’intuïció em diu que convergeixen una mica, però aquestes altures la intuïció no serveix de res a l’hora d’encertar tendències polítiques. Podrien ser d’esquerra, del PP o inclús d’iniciativa. Ull!! Podrien ser uns anarquistes!\nEspero una hora. Ens venen a buscar. Ens acompanyen fins la sala de plens. Entrem. Està petat de gent, no hi ha lloc i haig de fer més d’una filigrana per avançar entre la gent i poder seure a l’altra banda de la banqueta. Al costat unes entusiastes del Trias aplaudint tot el que diu. Imbècils.\nLa informació és bàsica. És l’arma de destrucció més potent que hi ha. S’ha de saber sempre qui hi tens al costat. Tinc el mòbil a mà. És fàcil investigar. Observo la sala plenària. La dreta rancia de l’Ajuntament se situa davant meu, els tinc de cara, convergents i peperos ocupen mig hemicicle. L’esquerra rancia de l’Ajuntament els tinc tots d’esquena ( quina metàfora, penso! ), socialistes, iniciativa, un regidor d’esquerra, i en Laporta. Sí, Joan Laporta és regidor de l’Ajuntament de Barcelona. Hi ha gent que hauria de prendre’s la jornada de reflexió electoral seriosament.\nParlen molt i no s’escolten gaire. Quan un socialista interpel·la l’alcalde, aquest s’aixeca i va a fer un riu. Quan una altra socialista interpel·la a una altra regidora del govern, aquesta ja no hi és. Tots veuen molta aigua i fan més cas al mòbil que altra cosa. Parlen, se succeeixen els temes de l’ordre del dia sense acords ni conclusions, i tots repiquen les dents esperant el brillant moment en el qual fotran el camp d’allà i abandonaran aquest circ, aquesta burla de proporcions ridícules i catastròfiques.\nNo hi ha debats d’altura. Ni tant sols debats a nivell del mar. Però tots els membres de l’Ajuntament desprenen una aura màgica d’orgull i satisfacció pel càrrec que ocupen. De debò esteu orgullosos d’aquesta ciutat? Jo he crescut al Raval. Conec la ciutat que governeu. M’he fumat centenars de cigarrets davant del bar Aurora, palplantat just en el punt on van matar al tal Benítez a cops de genoll. He sigut feliç vivint a Sants durant cinc anys, fent birres pels voltants de Can Vies i pensant: quin barri més collonut! He presenciat el desallotjament de la gran Via, davant la UB d’universitat, quan estava ocupada: quina puta salvatjada! He vist els antiavalots disparar des de dins les furgonetes contra la gent a menys de cinc metres. He vist com el Raval es trasnformava, primer a poc a poc, i després molt ràpid. He vist com aquell bar de sota casa que era com una segona residència, canviava de nom, de propietaris i de menú. Hi he demanat un cafè en català i no m’han entès. L’he demanat en castellà i no m’han entès. Ho he fet en anglès i m’han entès a la primera. He vist com l’amo del Pastís, en veure entrar una colla de guiris, els hi feia un xiulet tot indicant un cartell a l’entrada que resa: Erasmus go home. No els va voler servir cap copa per què deia que cridaven massa. Jo era allà i vaig aplaudir. He vist skaters trencar-se la crisma davant del Macba i se m’ha escapat un somriure. Alguna gent m’ha dit que no van al Raval per què pensen que és perillós. A mi em sembla més perillosa la seva ignorància. Viuen a Sarrià o a barris amb carrers majors o grans, amb places amb esglèsies en comptes de mesquites improvistzades. He vist com la secreta reduïa a un borratxo, que enunciava a crits tenir el sida i ser de Lleida, a cops de culata de pistola. Una prostituta afincada al Raval durant molts anys ens explicava un dia que el problema de la prostitució al barri no eren ni les putes, ni els clients, ni tant sols els proxenetes. El problema era la polícia.\nPerò no tant sols és tot això, i més que es podria explicar. Es percep una resignació que es manifesta en molts idiomes, en català, en castellà i en úrdu, principalment, però també en cenetanrs d’altres idiomes que semblen no acabar d’entendre allò que realment els agradaria poder dir de Barcelona. És una puta llàstima tot plegat.\nSurto del plè amb un altre senyor que també sembla estar-ne tip. A fora un policia vestit de paisà ens espera, ens acompanyarà a la porta de sortida. L’home demana per anar al lavabo i el poli li indica el camí i diu: – ja t’acompanyo. A mi, un secreta em diu que m’acompanya al lavabo i se m’escapa el pipi a l’instant.\nEl temps reafirma la idoneïtat d’alguns topònims urbans. El forat de la vergonya n’és un exemple. Avui, el pas del temps també està reafirmant i donant sentit al títol del documental Ciutat Morta. Se m’acut que, fins que la toponímia d’una ciutat no reculli totes les seves injustícies passades, no podrà ser mai un lloc on dur-hi una vida digne i honesta. Això es planteja com una feina inhumana, costosa, i una lluita sense fi ni treves ni oblit ni perdó, ni molt menys compassió. Els valors cristians utilitzeu-vos per justificar les vostres versions falses davant dels jutges.\nLa ciutat acabarà sent un lloc on només s’hi vagi a lluitar?\nLa ciutat és ja un camp de batalla.\nL’hem de fer habitable un altre cop al preu que sigui.\nAleshores, potser tornaré.\nAleshores, molts podrem tornar per quedar-nos-hi.\n“La religió és violenta, irracional, intolerant, aliada del racisme i el tribalisme, inverteix en la ignorància, és hostil envers el lliurepensament, despectiva envers les dones i coactiva envers els nens”\nCristopher Hitchens, Dios no és bueno\nEl meu poble hi havia un grup que tenia una cançó que deia: “que tendrá que ver una cosa con la otra y que tendrá que ver…”. Doncs això, no en tinc ni idea, però les coses a vegades surten tal com ragen.\nCom pot passar amb moltes novel·les o pel·lícules, a vegades una trama secundària ens crida molt més l’atenció que no pas la línia argumental principal. El dissabte llegia a la revista digital el Núvol que Michel Houellebecq ha suspès la presentació de la seva última novel·la i ha abandonat París. El llibre sortia a la venda el mateix dimecres dels atemptats a la redacció de Charlie Hebdo, on un dels seus amics hi va perdre la vida, i on, a més a més, Michel Houllebecq era el protagonista de la portada d’aquella setmana. La seva nova novel·la planteja una França l’any 2022 governada per un partit islamista. La polèmica ha sigut sempre un dels aliments de Houellebecq. Des d’aquella sentència a Plataforma que resa “l’islam és la religió més estúpida del món”, per la qual va haver de passar per un procés judicial del qual va sortir-ne absolt de tota responsabilitat, fins a frases tant fines com la de la novel·la La possibilitat d’una illa, on el somni ocult d’un palestí és acostar-se a una soldat israelita en un check-point i dir-li “et menjaré tota la franja de Gaza”, Houellebecq sembla que faci seva alguna d’aquelles màximes, que no recordo d’on surt, però que ve a dir quelcom així: sinó ofens a ningú, allò que escrius no serveix per a res.\nSubscric aquesta última frase. Completament. Per a mi és gairebé un estil de vida. O una vida amb estil. Com preferiu. Però més enllà de la fortuna, o la mala fortuna d’algunes de les frases de Houellebecq, em sembla preferible destacar la labor gegantina d’aquest autor a l’hora de mostrar-nos la realitat del món on vivim en termes estrictament distopics. Cada novel·la de Houellebecq és un esforç per trencar aquesta idea de llunyania de la societat occidental entre la seva realitat democràtica, lliure i preciosa, i un futur distopic, que no te perquè ser ni millor ni pitjor, sinó diferent. A última instància, ens està dient que vivim immersos en aquests conceptes distòpics que tant hem llegit, pensant en Orwell, o en ficcions de desastres naturals, demogràfics o ètics. Pensant en futurs racistes, belics o catastròfics. No cal pensar tant. Hi estem ficats amb la merda fins al coll. La realitat camina a cada pas cap a un futur distòpic, essent un equilibri constant entre la maldat i els mecanismes de control de la població i la voluntat transformadora dels ideals utòpics. La realitat sembla insistir constantment en demostrar a les voluntats transformadores del passat el seu fracàs absolut. Com deia Walter Benjamin, el feixisme és només una vara per mesurar revolucions fallides. La realitat supera la ficció, o més aviat, la ficció no té més remei que ser un mirall de la realitat, o en cas contrari, el resultat serà alguna novel·leta històrica que te la promocionaran als matins de tv3, o et donaran un premi dins del mundillu literari barceloní. Un fracàs estrepitós en termes artístics i estètics i un èxit rotund en termes comercials. La distòpia té un morbo del qual la utòpia n’està completament mancada: la possibilitat de ser real, certa, tangible.\nLa crueltat que ens presenta la distòpia és saber-la identificar a temps. La infàmia és passejar-se un diumenge per París amb abrics negres enaltint la llibertat d’expressió després d’amenaçar els grecs amb les pitjors pestes si guanya l’esquerra. La infàmia és detenir advocats defensors el mateix dia del judici. Detenir i acusar de terrorisme anarquista a algú per haver anat a visitar a la presó a algú altre. Empresonar periodistes per dir allò que no s’ha de sentir. Criminalitzar la societat com si fossim nens retardats que no saben allò que es fan. La distopia que ens ocupa redueix tots els seus arguments en un de sol: l’ús i la gestió del monopoli de la violència. L’únic punt en comú de totes les democràcies occidentals. També, allò que uneix totes les ficcions distòpiques. L’únic programa electoral. L’única columna que realment suporta aquesta suposada societat lliure en la qual vivim. Últimament em creuava pel cap -de manera reiterada- la idea de cremar el meu passaport. Em semblava un acte últim de romanticisme estúpid, però d’aquí poc el tornarem a necessitar. L’espai Schengen té els dies comptats.\nEm repugna la política, els seus actors, les seves mentides i la seva policia. Em repugnen aquestes democràcies que no són més que marcs legals per donar via lliure als somnis més humits del capitalisme. Em repugnen els reis i al seva descendència, els cònsols, els ambaixadors, els emprenedors, els militars, els militants, els capellans, els periodistes esportius, els convergents i “peperus” i les seves dones amb massa operacions estètiques que han perdut tota condició orgànica, els progres i les putes banderes i, com un dels dibuixants supervivents de Charlie Hebdo, em fot vomitar i m’ulcera la mucosa interna que tota aquesta gentussa surti al carrer a defensar les llibertats i es facin passar per amics nostres. Allò que realment m’agradaria és que tots aquests titelles comencessin a témer també la distòpia, que com ja s’ha dit, no té perquè plantejar un futur pitjor, sinó diferent, i aquesta diferència és la que marcarà un abans i un després. Algun dia aprendrem a desafiar aquest monopoli i aleshores no sabreu d’on us baixen les osties, que us cauran a manta. El futur distòpic també serà negatiu des del vostre punt de vista, i l’única opció serà que ens detingueu i assassineu a tots, cosa que segur que ja s’està contemplant com a possible, o més aviat, probable. La por no canviarà de bàndol sinó que regnarà a les dues bandes per igual.\nParaula d’un optimista.\n“Fill meu, si algun dia sents parlar de progrés, fuig corrents, doncs només volen esclavitzar-te”\nAlbert Cossery, Los araganes del valle fértil\nRecomanació. Un llibre d’aquests que sempre hi tornes: Andreu Domingo, Descenso literario a los infiernos demográficos. Anagrama, colección ensayos.\nOn vas, espavilat?\nAquella, no va ser una resposta proporcionada. S’hauria pogut considerar com a tal en cas que, la víctima, presa d’una rauxa desproporcionada, hagués fet quelcom deshonest davant l’autoritat. Aleshores, sí. L’autoritat té els seus mecanismes per defensar-se de la violència espontània d’un ciutadà enfollit.\nPerò aquest, no és el cas.\nLa situació que ens ocupa és força menys teatral, i molt més carregada d’aquella funesta tragèdia, fruit de la injustícia.\nFill d’una ètnia remota del nord d’Àfrica que desconec, en Heikal tornava cap a casa escurçant distàncies per carrerons coneguts només per ell, i pocs d’altres, que feien el trajecte de tornada més curt, però més solitari. Estava convençut que era capaç de fer i desfer pels carrers del barri amb els ulls clucs sense perdre’s mai. Es coneixia el barri com el palmell de la seva mà, però en aquest cas, era cert. Se’l coneixia.\nEn Heikal caminava dret, no pas com la majoria d’éssers que passaven pel seu costat, en alguns casos en carrerons tan estrets que era impossible evitar el contacte físic amb ells. Sentia una compassió absoluta per la humanitat que habitava el seu barri. Tots i cada un dels drames que contemplava diàriament li semblaven motiu suficient per encetar una revolució del no-res i cremar-ho tot.\nEn Heikal caminava dret i amb estil. Feia un petit saltet, minúscul, gairebé imperceptible, que li donava un aire endimoniadament simpàtic, com si anés a arrencar per ballar una sardana. Ell, n’era conscient, i sabia que això despertava certa simpatia entre els autòctons. També entenia la seva llengua, precisament per això, va captar amb rapidesa el significat de les paraules que va sentir en tombar una obscura cantonada:\n– Ep! Alto cagun-la-mare-que-ho-va-parir! Quiet aquí maleante!\nEn alçar la vista, en Heikal va veure un policia que l’amenaçava amb la porra tres metres davant seu. Va quedar aturat, amb les mans a les butxaques de la caçadora i el cigarro penjant dels llavis. No va dir res. Simplement es va quedar immòbil, suspès davant d’unes circumstàncies inesperades. Com s’atrevia, aquell porc, a tractar-lo de maleante? Es trobava davant d’una situació estranyament comuna: un policia amb falta de tacte. Era estadísticament probable que fos així, de manera que en Heikal de seguida va adoptar una posició respectuosa davant l’autoritat per tal d’evitar situacions indesitjables.\n– Ets tu aquell que viu aquí – diu el poli assenyalant el portal número quinze del carrer Ocàs.\n– A no? Així, haig de creure pura coincidència el fet que, just en el moment en què arribo a un edifici per atendre una trucada d’urgència per violència domèstica, et trobi aquí rodant?\n– Senyora autoritat, jo no estic rondant. Torno cap a casa.\nLa resposta del policia va ser, primerament facial, formant una ganyota d’incomprensió i desaprovació, que va anar seguida d’algunes onomatopeies incomprensibles, però amb un clar contingut racista, per finalitzar, a una velocitat fenomenal, amb un moviment del braç dret caient en picat des de la seva possibilitat més alta, per allotjar la porra entre l’espatlla i el cap d’en Heikal, no sense pessigar-li abans l’orella d’una manera salvatge, i fer-li un espetec les cervicals, el so de les quals preocuparia un sord, caient damunt del genoll dret, aguantant el seu propi pes amb dificultats, fet que va afligir terriblement l’ànima de la víctima. Aquell primer cop va ser fatal, però no suficient per tombar-lo. Esperant rebre el segon cop, que definitivament ja seria el cop de gràcia, en Heikal va intentar pronunciar alguna paraula, sense massa èxit -va pensar-, ja que el resultat a les seves súpliques inaudibles va ser un altre cop, aquesta vegada al mig del cap, que el va fer perdre el coneixement definitivament, i per desgràcia, per sempre.\nMés endavant la justícia descobriria, de la mà del policia implicat, que en Heikal era, contra tot pronòstic, cocaïnòman, maricó, musulmà, humanista, anticapitalista i amant de les llibertats en general, i d’algunes, molt en particular, fet que va propiciar l’absolució immediata del policia i la seva condecoració entre honors i copes de cava amb bombolletes daurades que pessigollejaven els esòfags de la infàmia, com qui es renta les mans a la pica després d’enterrar, al mateix jardí de casa, la mascota de la teva filla, morta per negligència domèstica. I tal dia farà un any… o dos.\nNo sabia què l’empenyia a saltar del llit a les tres de la matinada i vestir-se. Tampoc va ser capaç de comprendre quina mena d’impuls l’havia obligat a agafar les claus del cotxe, posar-se-les a la butxaca i carregar aquell mort embolicat amb una manta, que pesava molt més d’allò que un podia arribar a imaginar, al maleter. Va ser incapaç de trobar cap explicació del perquè, en el precís moment en què tancava el maleter i es disposava a arrencar l’automòbil, va pensar en aquell bat de beisbol abandonat en alguna caixa del garatge. El va trobar en una d’elles, sota unes lleixes d’alumini. Encara semblava nou, brillava i no tenia pràcticament cap cop. Sempre havia jugat amb pilotes de tenis. El va situar de peu al seient del copilot i va sortir rabent del garatge.\nEs va aturar en un semàfor vermell, – prèviament n’havia saltat tres ja – però aquest cop ho va fer per liar-se un cigarret. El vermell va passar a verd i no va arrancar perquè encara no havia acabat el petit cilindre farcit de tabac. Era igual, no hi havia ningú al derrere esperant per reobrir la marxa. Va buscar l’encenedor en alguna butxaca dels pantalons i quan el va trobar va obrir la finestra i després va calar foc al piti. El semàfor tornava a estar en vermell, i ell va dir fill-de-puta, però no se’l va saltar.\nEn un d’aquests moments de la conducció en què un es posa introspectiu es va sorprendre a ell mateix de manera divertida i curiosa: no tenia ni idea d’on anava. Havia tombat per carrers però encara no s’havia perdut, reconeixia la seva posició en l’entramat urbà, i comprovava, a cada nova cruïlla en la qual havia de prendre una direcció, com totes les seves decisions l’encaminaven amunt. Sortia de la ciutat, s’enfilava cap a la serra, que comprimia tot el ciment que un és capaç d’imaginar contra el mar.\nLa desolació el va acaparar en aturar el cotxe en un mirador de terra en un revolt de la carretera. Una espessa capa de fums difuminava totes les llums de la ciutat i impedia distingir-ne els edificis emblemàtics. S’intuïa alguna torre de la Sagrada Família de manera fantasmagòrica, però no es podia distingir la diagonal de punta a punta, que semblava plena de fums i contagis pulmonars. Ell, a la vora del marge i de peu davant del cotxe encara amb els fars encesos, es mirava l’escena agafant el bat pel mànec amb la mà dreta i fent-ne repicar la punta de fusta, gruixuda i densa, contra el palmell de l’esquerra. Aquest moviment d’assassí a sou el brodava amb la serenitat d’un malalt mental que ha recuperat el seny per breus instants.\nVa mantenir aquesta imatge durant molts minuts perquè li va semblar cinematogràfica, i, a ell, li agrada el cinema. Tenia la sensació que les circumstàncies li concedien algun dò i li va semblar creure fermament, que havia de respondre amb dignitat i responsabilitat davant d’aquest oferiment. Sense mirar enrere, es va endur la mà a la butxaca i va prémer el botó del maleter a la clau del cotxe. La cinquena porta del vehicle es va obrir amb un so pneumàtic deixant el contingut del maleter a la intempèrie, als peus d’un vessant molt empinat de Collserola. Ell, seguia sense moure’s. Ni tan sols mirar enrere. Reconeixia el soroll del maleter en obrir-se perfectament. Havien sigut incomptables caps de setmana a la Cerdanya, amb la dona i les dues nenes, i centenars de maletes i objectes carregats i descarregats una i altra vegada.\nVa deixar el bat a terra, sense tirar-lo, acompanyant la gravetat fins al final, i es va girar. Els llums del cotxe l’encegaven però ara es podia veure el seu rostre. La barba de tres setmanes aportava un aire revolucionari a l’escena, i ell ho sabia. La pell fosca i la camisa oberta fins a mig pit li conferien un aire de persona de poc fiar, i ell ho sabia. Les botes descordades i els texans amples el feien sentir sòlid, pesat. Va situar un genoll al terra i es va cordar la bota de l’altre cama. Després va intercanviar la posició i va repetir el procés. Ara, se sentia fort.\nVa abraçar el televisor Sony, que pesava com un mort i havia cobert amb una manta perquè no es malmetés la pantalla, i el va alçar amb una facilitat sorprenent. Li havia costat molt més introduir-lo al maleter. El va plantar al mateix lloc on ell s’havia situat dempeu abans, encarat cap els fars del cotxe. El vidre de la pantalla brillava il·luminat pels fars de xenó. Es va acostar al cotxe i va activar les llargues. Encara brillava més. S’ho mirava des de l’interior del cotxe i se sentia satisfet. Li aflorava un orgull genuí que el feia sentir papallones a l’estómac, les mateixes que havia sentit el dia que havia nascut la seva primera filla.\nVa restar dinou minuts dins del cotxe, ni més ni menys, mirant el televisor. Recordava aquells cinemes americans, d’estiu i a l’aire lliure, on es miraven les pel·lícules dins del cotxe oferint una intimitat màgica als assistents. Ell i la Joana no havien tingut aquesta experiència durant el seu festeig. Pensar en perdre la virginitat en un d’aquests cinemes el fa somriure perquè se n’adona que sent nostàlgia d’un fet que no ha viscut ni experimentat mai, i la culpa de tot això és la televisió. Feia anys que ho intuïa.\nTotes les converses que no han tingut ells dos, a les nits, un cop les nenes ja dormen, són culpa de la tele. Tots els polvos que no han fotut són culpa d’aquella sèrie aburrida i estúpidament tràgica que la Joana segueix amb devoció a altes hores de la nit. Tot allò que no ha pogut explicar a la Paula i a la Berta és perquè la televisió ja els hi ho havia mal-explicat abans. Tot els desitjos de les dues petites són perquè la puta tele els ha dit que han de desitjar allò. Totes les preferències de les seves filles, quan siguin adolescents, estaran tallades pel patró que els ha ofert i innoculat la televisió: els agradaran homes de cap buit sense pèl al cos, amb gomina al cabell, brandant membres, sense pèl també, com qui exhibeix un tresor amagat dins d’uns pantalons estrets.\nTot allò que la seva família no serà, o deixarà de ser, serà vehiculat per cable fins al receptor de televisió de casa seva i els fondrà les retines i el cervell i la dignitat i la sort i l’amor i totes la ganes de tot i de res.\nResoldre tot això és tan fàcil com fer un crit de guerra a altes hores del matí, en un tombant de la carretera de Collserola, i canalitzar a cops de garrot, tot allò que no vols ser, contra la pantalla perfecte, plana i lluent, fent-la esclatar en mil bocins, retornant a la societat tot allò que no volem ingerir per força en forma de vòmit compulsiu, per dir que, si la televisió és cultura, nosaltres no volem aquesta cultura. Nosaltres no volem aquesta merda infecte. Nosaltres no volem l’invent més estúpid i inútil que l’home ha sigut capaç d’inventar.\nDe tontos i caixes\nEl presentador-moderador del debat no es troba còmode amb les seves responsabilitats. No sap fins on fer arribar el dret a la llibertat d’expressió quan té una taula farcida de tertulians més aviat antidemòcrates, i tampoc entén el perquè de tot plegat. El mantra dels seus superiors és que aquests tertulians aporten quota de pantalla. El moderador sap que només moderarà en funció de l’elasticitat de la seva llibertat de pensament, que té un límit. I el límit el coneix, el té molt clar. I també té molt clar que els sis personatges abjectes, tres a cada banda, ompliran la seva bossa escrotal amb una facilitat sorprenent.\nEl moderador va estudiar periodisme per casualitat. A l’hora d’escollir estudis, va optar per sortejar les tres opcions per les quals aplicaria de manera totalment atzarosa: biogenètica, comunicació i audiovisuals, periodisme. Va tocar l’última. Les seves notes eren massa mediocres per accedir a les dues primeres. Amb una resignació entusiasta es va convèncer que el seu futur era el periodisme, però aviat va veure que aquest camí no deixaria altra alternativa que vagar com un peix mort a la deriva pels canals d’informació. La seva economia familiar dependria exclusivament de la voluntat circumstancial dels accionistes majoritaris o del govern de torn. Assumit això, va descartar tots els principis apressos a la facultat de periodisme, i es va llançar a l’aventura del gran teatre de titelles que és la caixa tonta. Per sort, era un home, i va poder evitar l’extorsió sexual com a moneda de canvi i de favors dins de l’entramat televisiu. L’entristia veure com les seves companyes no podien evitar tal extorsió. L’entristia veure com el director d’informatius cridava: “estem en antena” i la becària encara era sota la taula del presentador, eixugant-se la comissura dels llavis i marxant ajupida per no entrar dins l’angle de la càmera. L’emmalaltia veure com les grans tertúlies polítiques es farcien d’individus del món de la faràndula, actors, catedràtics i escriptors de novel·les per a tietes de comarca.\nTot això creuava el seu cap, un passat llunyà que no acabava de veure definit, i un futur incert, tan incert com la tertúlia que es disposava a moderar. La quantitat de bòtox i d’operacions estètiques indiquen la decantació cap a la dreta més rància: a més bòtox més a la dreta. Per altra banda, l’absència de plàstica facial, no és signe ni senyal de gaire res. Si el tertulià duu americana de pana pots estar segur que és un fervent defensor de la transició i la monarquia amb un discurs d’esquerres tan intens i profund com l’anunci d’estrella damm. Si el convidat arriba amb americana i corbata, – asseu-te, agafa’t fort i intenta mantenir la compostura – doncs no ha vingut aquí a fer política sinó a seduir alguna rival política amb masses operacions estètiques per mantenir la seva dignitat com a persona. Els hi agraden les persones sense dignitat; els seus iguals. Si, pel contrari, el convidat té menys de trenta anys – tremola – doncs aquesta persona no ha rebut educació, sinó doctrina.\nA pocs minuts d’entrar en antena, el moderador recorda amb una contracció facial aquell presentador, que un bon dia va perdre els nervis envoltat de feixistes casolans i va cridar: Prou! Prou! Prou! Expulsant els convidats del plató televisiu. Ell, no vol una escena d’aquestes característiques. Ell, no vol res. Ell, pobre desgraciat, es conformaria ara mateix amb ser un analfabet sense estudis, handicap que li permetria, ara mateix, no ser on és.\nL’operador de càmara li llança el senyal: 1 minut i en antena. Ell, trasllada l’ordre als tertulians, que acte seguit ordenen els seus fulls, asserenen el rostre i abandonen la conversa sobre contenidors cremats per bàrbars, degenerats i, probablement, algún dels seus fills.\n– 3, 2, 1… en antena! – Quan el nostre moderador s’alça i crida: Prou! Prou! Prou! He dit que prou! I rebenta un got de vidre ple d’aigua i de cul gruixut al cap del pobre tertulià que té a mà dreta, que, tot i tenir una cortina de sang que li raja pel cap, comença a enunciar les grandeses del seu programa electoral, abans que algún altre tertulià el titlli de farsant i mentider o comediant.\nLa sèquia baixa per la riba dreta del riu. A mig poble, queda soterrada per aparèixer altre cop, gairebé un kilòmetre més avall, a la riba esquerra. Aquí és on comença el camí que faig cada vespre. És l’única hora del dia en què surto de casa. M’agrada veure com es pon el sol i tornar sota la tènue foscor que encara no és foscor del tot. Em poso trist i em sento bé, com un disc de Mishima però sense les ganes de rebentar-te el cervell d’un tret, però sobretot, penso. Caminar em fa pensar, i si no caminés, probablement no pensaria. Per això camino. A vegades també penso que camino perquè penso, és a dir, quan estic immers i capficat en els meus pensaments no me n’adono que estic caminant, no em suposa cap esforç. Faig passes automàtiques fins que de sobte, no se sap com, arribo a algun lloc.\nA vegades, també, estic tant ensimismat en els meus pensaments que em distrec amb molta facilitat i no saludo la gent que em vaig creuant pel camí. Alguns m’ho recriminen, saluden més fort, quan aleshores els sento i retorno una salutació distreta i a deshora, que sembla més molestar-los que no passar calmar les seves ànsies de cordialitat. Aquest alienament meditatiu pot tornar-se perillós en alguns trams del camí, allà on el voral desapareix, deixant com a única via practicable la mateixa calçada que els cotxes. Durant l’ocàs, això és perillós, perquè els cotxes tenen menys visibilitat i poden no veure’t i xafar-te, o malferir-te o obligar-te a saltar a la sèquia o pel marge per no ser envestit. Però tot i conèixer els perills dels camins que transito, a vegades, és inevitable evitar els accidents.\nAquell dia, distret per un núvol rosa que canviava de forma molt ràpid, vaig veure’m, de cop i volta, en la trajectòria d’un cotxe conduit amb poca destresa. No vaig reaccionar perquè ni tan sols vaig sentir el cotxe apropar-se, ni molt menys, el vaig veure. Era un híbrid. Sienciós com un motí. Les llums van encegar els vidres de les ulleres i en comptes de rebre un cop vaig notar una ventada que em despentinava i un sotrac sinistre, sec i apagat. El cotxe havia aconseguit esquivar-me i havia caigut a la sèquia, de morro, clavat i cobert d’aigua fins a mitja altura de la porta. Era preciós. La posta de sol refulgia en el gris platejat del l’automòbil. Era rosa i vermell i groc. Semblava art subversiu firmat per algun artista de comarca amb poca projecció però amb molt de caràcter. Semblava una bona imatge gràfica pel cartell del Primavera Sound. Vaig fer una fotografia, la vaig filtrar per instagram i la vaig compartir: “Sunset crush”. Aleshores quelcom em va distreure de la meva connectivitat social: uns crits apagats entre la remor habitual de l’aigua, una cacofonia analògica i primitiva. – Merda, el conductor!- Vaig acostar-me a la vora de la sèquia. El pilot havia aconseguit baixar la finestra del vehicle, desfer-se del cinturó de seguretat i intentava, sense èxit, aferrar-se al mur de pedra que confinava l’aigua que l’empenyia amb força cap dins del vehicle altre cop. El vell demanava auxili desesperadament. Hi havia un metre de distància insalvable entre la finestra del cotxe i el mur. L’home era incapaç de passar d’un lloc a l’altre sense ser endut per la corrent. Em va veure la cara, – salva’m, salva’m! – vaig situar l’estómac sobre el mur i vaig allargar el cos per donar-li la mà, -noi! Noi! Ajuda’m! – va ser aleshores, al sentir la seva veu clara i nítida, i al distingir una cara desfigurada per l’espant i la mort imminent, quan vaig reconèixer al vell: era el senyor Dionís i el tenia agafat per una mà. Senyor Dionís! Treu-me d’aquí! – repetia ell sense parar -. Però ep! Alto! Un moment! No era aquest mateix senyor Dionís, que el meu avi m’explicava que un dia li havia dit: el teu pare (el meu besavi) era un traïdor, es mereixia morir, però tu, Marcelí (el meu avi), tu, ets un covard. Només els covards sobreviuen a la guerra. Mentre visquem al mateix poble, no hi seràs mai feliç aquí, rojo!\nAquest mateix, era el senyor Dionís, sí. A qui vaig fer-li un passi-ho-bé amb la mà ben oberta i agitant-la amb força, perquè pogués veure que almenys algú s’acomiadava d’ell entre glopades d’aigua. Arreveure cacic fill-de-puta! Arreveure valent!\nVa ser aquest, potser, el primer signe d’empatia social que mai ha mostrat un modernet envers les injustícies del món? – Merda! – va dir el net d’en Marcelí – he arruinat, amb fangs i fongs de la sèquia, la camisa talismà dels concerts per intentar salvar aquest imbècil… I abans de treure-se-la, ho va compartir amb la comunitat digital, que va quedar consternada.\nUna gran muntanya, una gran oportunitat\nIberpotash és una empresa innovadora. Dimecres passat presentaven un documental anomenat “Una gran muntanya, una gran oportunitat”. Hi vam anar. No ens van deixar entrar. No érem a la llista de convidats.\nAquesta muntanya, denominada diminutivament com el runam del Cogulló, que per la justícia és un delicte ambiental, per a ells és una oportunitat, manifestament econòmica. Així que, trencant motlles, van muntar un congrés d’economia i sostenibilitat. Senyors amb corbates, esperant a la seva cadira el torn adequat per practicar la felació adient a un altre senyor encorbatat, amb més honors al servei del capital. En termes de pornografia anglosaxona, l’ejaculació col·lectiva s’anomena bukake, i això, n’era un de molt sofisticat, en tota regla.\nEs veu que tenen un projecte turístic per a la muntanya de sal. No està molt clar quin, per què no he pogut veure el documental, però he sentit veus que diuen que es podrà pujar a la muntanya, i tornar a baixar, amb jeep. Ja friso per poder viure aquesta experiència que probablement trencarà la monotonia de la meva vida ociosa i sense rumb. El tedi fuig corrent davant d’una proposta com aquesta.\nFa uns dies vam acompanyar a uns quants membres de l’associació catalana d’ambientòlegs a fer una visita a la muntanya de sal. La seva cara d’espant anava en augment a mesura que els experts de la plataforma ProuSal desgranaven una tirallonga infinita d’informacions aberrants, incompliments de la legislació vigent en matèria ambiental, valls mortes, visions compromeses per a la salut mental dels amants de la natura, solucions ridícules a catàstrofes chernobilianes, a problemes de proporcions monàrquiques. La sal de la muntanya absorbeix tanta humitat atmosfèrica, que alguns dels assistents amb lents de contacte van començar a tenir problemes de sequedat ocular. Les mucoses humides dels nostres cossos anaven perdent fluids ràpidament. Si per algun motiu alguna parella d’assistents hagués volgut fer l’amor en el marge d’un camí, haurien trobat dificultats, comprometent sèriament l’epidermis dels seus òrgans sexuals.\nAmb tot això, i molt més que es podria explicar, no es pretén insultar a ningú ni denigrar la seva dignitat. Ni molt menys, doncs resulta curiós constatar que la quantitat infinita de causes perdudes en aquest món produeixen l’efecte d’inhabilitar la capacitat per personificar aquest odi en una llista negra. Perseguir noms no serveix de res perquè tots són una mateixa persona, una mateixa idea. Acumular diners, es planteja com una màxima sagrada i divina inqüestionable, que s’ha incorporat a la biologia de la societat com un gen essencial. Sí és cert, que més amunt s’ha mencionat certa pràctica felativa, doncs no es pretén tampoc denigrar aquesta icona occidental tan lloable i necessària, sinó més aviat establir i delimitar una incògnita similar a la del gat de Schrödinger. Al no poder entrar a la sala on tenia lloc el debat d’altes mires sobre economia i medi ambient, per veure tot allò que allà succeïa, totes les possibilitats són vàlides. És més, totes són certes, de la conspiració a la felació. Del compromís ambiental a la destrucció global.\nÉs per això que hagués sigut interessant poder explicar el projecte turístic o la sorprenent proposta de refinar els milions de tonelades de sals abocades per convertir-la en sal de consum d’alta qualitat. M’hauria agradat poder sentir que aquesta sal es comercialitzaria amb un conveni de participació amb els monjos de Montserrat que posarien la imatge i el logo per comercialitzar amb èxit un excedent de l’activitat minera-industrial. Podrien, inclús, presentar-ho com una relació multicultural d’entesa de religions i pobles oprimits del món. Una empresa d’Israel col·laborant amb una empresa catalana i catòlica. Però tot això no és possible. L’únic possible és seguir observant un paisatge distòpic ple de contradiccions profundes, susceptibles d’amenaçar convivències locals i abastiments d’aigua a la ciutat comptal. Però la distòpia no ha de ser sempre negativa. En termes estrictes, la distòpia planteja, simplement, un futur diferent de l’actual. Tot recau en com serà aquesta diferència. Tot recaurà en la influència variable, sempre injustament insuficient, de la societat civil i del sentit comú.\nSalmó, pèsols i patata\nSaber que tens temps per cuinar, tranquil·lament, al vespre, després de treballar, estimula l’estima per les coses quotidianes, tan necessàries per sobreviure. Dilluns treballo fins tard, dimarts vaig al gimnàs i no arribo a casa fins les nou passades. Dimecres em toca anar a buscar la nena a l’escola de música i plega a dos de nou. Però dijous. Dijous sí. Els dijous tinc temps per anar a comprar, triar el menú de la manera més capritxosa possible, tornar a casa i cuinar amb paciència, música i vi. A vegades, inclús, em lio un porro de maria i tot adquireix uns colors, unes olors i uns sabors fascinants.\nCom cada dijous, he sortit de la feina tot passant pel mercat i he adquirit salmó, pèsols frescos, que semblen gegants i boníssims, i he comprat les patates més cares que he trobat. Tot junt, cuit al vapor. Sembla senzill; sí. Ho és. Però no hi ha cosa més grata que el vapor. Conserva el gust natural de les coses. La sauna de les verdures. L’essència. La seva gènesi original: el gust de la natura. És laboriós treure els pèsols de la baina, no difícil, si no llarg i lent. Una feina poc productiva que et proporciona uns pocs pèsols. Acabades de tallar les patates ho disposo tot a la safata que va damunt del vapor, en fila, els pèsols a una banda, les patates a l’altre i el salmó al mig fent de margeres perquè els pèsols no s’escampin per tot arreu. Blanc, rosat i verd, un trago de vi mirant al sostre, un glop de vi egoista i vanitós, m’acosto el porro a la boca, l’encenc, pipo i, aleshores, en aquell precís instant d’alienament i galàxia, entra ella per la porta:\n– Hola! – una salutació projectada des d’un somriure que encara no veig, però que sé que és allà i ja em molesta. Un hola que desprèn un optimisme malaltís, repugnant i penso com és possible que la molt puta s’atreveixi a dir hola.\n– Amor! Quina bona olor que sento! – i què en sabrà aquesta d’olors, sinó sap diferenciar el safrà de l’Afganistan del de Pakistan. I això d’amor? Quins collons que té.\n– Què tenim per sopar? – i ja porta pronunciades sis paraules i encara no ha creuat el rebedor. Imagineu-vos com de pertorbador pot arribar a ser un sopar cara a cara.\nJa està. Tot és qüestió de segons. Tant ràpid que tardes mil vegades més a pensar-ho que no pas a notar-ho en les teves carns. És fascinant el poder de convicció d’una dona, almenys de la meva. Ens breus instants he perdut la il·lusió pels pèsols, el salmó, les patates, el vi i el porro. Sobretot el vi i el porro. Les drogues no semblen ser un camí en l’infern emocional del matrimoni. La meva dona m’instiga a creure obstinadament, i a contra cor, en una violència de gènere justificada i merescuda, capaç de satisfer l’intel·lecte més exigent i pèrfid. Potser per això segueixo aquí. L’amor el vaig deixar anys enrere, limitat a un parell de mitjons fets a mà amb llanes de sud-amèrica i algunes calces perdudes sota un llit de solter, en un pis a l’extrarradi. Que follin a la puta eixample del mig, el triangle d’or, i la vida suposadament burgesa i trufada de plaers!\n– Salmó, pèsols i patata. La nena és a la seva habitació… llegint. O això m’ha dit abans… – i deixa caure la pala per manipular aliments a la pica, com un déu qualsevol tira al seu fill bastard per l’abisme de l’Olímp.\n– Ves-me posant una copa de vi, amor… – i els què encara creuen en la humanitat no saben que sense alcohol, no hi ha classe mitja.


perquè el vi torni a la nostra taula de cada dia: idees per a un Debat de Vi\nidees per a un Debat de Vi\nCom que demà tenim sessió del Debat de Vi, el fòrum que ha obert l'INCAVI per impulsar el consum de vi català a Catalunya, he volgut repassar unes quantes idees que fa temps que em ronden pel cap [el passat 17 de juliol vaig escriure unes notes a tall d'anàlisi del sector].\nSovint, quan es parla de la incoherència del cas català, una regió productora que dóna l'esquena als productes locals s'oblida que Barcelona, amb la seva força i els eu dinamisme històric, és una capital autònoma, que ha competit a escala global en molts aspectes, allunyant-se de la seva condició catalana, i que la seva heterogeneïtat i la seva volguda marca cosmopolita l'ha dut a consumir "els millors productes del món".\nQuantes ciutats de primer nivell consumeixen, exclusivament, els productes locals?\nLa distribució de productes fa molt temps que ha deixat de ser un obstacle per ocupar mercats i el vi català, que tenia un consum de proximitat, ha vist arribar productes foranis que han estat apreciats pel mercat local.\nEl posicionament dels productes locals s'ha obtingut més pel prestigi de la marca que pel fet de ser catalans.\nLa quota de mercat és insatisfactòria perquè malgrat que en els darrers 10 anys hagi aparegut un catàleg de vins catalans de gamma alta amb un enorme reconeixement internacional, el percentatge de mercat d'aquests vins és petit i, per contra, perdem espai en la franja de major volum (entre 2 i 4 €) i això ens il·lumina sobre l'espai a conquerir.\nConclusions: els diversos actors del sector hauríem de treballar per ocupar posicions en els segments de gran consum, aprofitant la capacitació tècnica actual i el prestigi obtingut pels vins catalans de gamma alta. Això s'aconseguirà amb una estratègia per oferir als grans agents de la comercialització un producte competitiu en tots els sentits: atractiu (amb una imatge de personalitat històrica i territorial), diferenciat (a través del desenvolupament dels valors varietals, climàtics i geogràfics) i, sobretot, amb un preu ajustat. Al mercat català de Barcelona hi arriben productes d'altres regions que ho tenen tot (només els falta la catalanitat). La setmana passada, un company de Girona em va advertir que les ofertes de Rioja Reserva a menys de 3 € són aquí.\nEn el marc de la XXVIII Mostra dels Vins i Caves de Catalunya ens reunirem per parlar de la comercialització del vi, per contribuir a incrementar la quota de mercat dels vins catalans.\nPublicat per Oriol Pérez de Tudela a 23:13\nvins COM Ràdio Joan Nebot\nmor en Dagueneau\nel Roger Viusà a Rac1\nMenció Especial al concurs de blocs\nconcurs de blocs de vi de la D.O. Catalunya\nXarcuteria HOM - anunci de degustació\nprograma de vins a COM Ràdio\nmés sobre les multes als pagesos\nmultes per la verema tradicional\nel NATUREO de TORRES\nTornem. Diuen que hi ha crisi!


Petites Literatures | Festival de literatures i arts infantil i juvenil\nLes Petites Literatures del FLIC us esperen al festival Petits Camaleons!\nPer a famílies amb infants de 0 a 5 anys\nHorari: 10h30 – 14h30\nLloc: Jardí dels Camaleons, Teatre-Auditori de Sant Cugat\nHi trobareu “Històries encapsades”, “Llibres com cases” i, a les 11h30 i a les 13h30, no us perdeu les pinzellades artístiques d’Aina Huguet!\nPetites Literatures del FLIC és possible gràcies a la col·laboració de Guasch Capellades, Interface, Jugar i Jugar, Katia, Marset i les Editorials del FLIC Recomana.\nConsulteu la selecció de llibres FLIC Recomana a la web del FLIC Festival.\nConsulteu tota la programació del festival Petits Camaleons (4-6 octubre, Teatre-Auditori de Sant Cugat)


Els nostres Col·laboradors - Clíniques Dentals Pedrol Mairal\nTreballem amb el Laboratori de Pròtesi Dental Lluís Chacón Ramírez amb més de 25 anys d’experiència i Nº de col·legiat 1260, que disposa de l’última tecnologia amb impressió 3D, per a una definició i precisió exacta en la fabricació de les peces dentals.\nNº Col·legiat 1260\nProtètic i Jefe de Laboratori\nEl CAD (computer-aided design) – CAM (computer-aided manufacturing) és un sistema que permet dissenyar mitjançant un programa d’ordinador les peces dentals que es col·loquen després a la boca del pacient. L’ús d’aquesta tecnologia comporta un important estalvi per al pacient, tant del cost econòmic com del temps emprat en el tractament. Així mateix, la fidelitat, exactitud i precisió amb què fa possible la creació de les peces dentals, no tenen comparació amb cap altre sistema.\nLa tecnologia CAD-CAM parteix d’un escàner que obté una imatge perfectament fidel de la boca del pacient. D’aquesta manera, s’evita la realització de diverses preses de mesures que allarguen innecessàriament el procés i el fan menys precís.\nEl nostre laboratori sempre busca la perfecció i per això sempre estem amb les últimes tècniques i metodologies, disposem d’un termo de modelat a pressió per a la fabricació de plaques de descàrrega, mantenidors … aconseguint un treball molt més net i precís. També disposem d’un forn disilicato de liti, per a la fabricació de pròtesis dentals, peces individuals, ponts i facetes, molt més estètiques, translúcides i amb un ajust immillorable a la realitat de la boca del pacient.


En aquest joc en línia gratuït que tindrà l\_'oportunitat de fer una de les coses que sempre vas voler. T\_'imagines estar a l\_'escola, mirant a la? Avorrit i ple de pissarra treball a l\_'escola Aquesta és la teva oportunitat de navegar a través d\_'ella provar a tu mateix i competir contra altres jugadors de tot el món! Controla el teu caràcte ... Llegir més\n5 de 10 - 372 vots\nLes aventures d'una nena\nEn aquest joc, has de matar animals i menjar per obtenir punts. S'utilitza la dreta i l'esquerra les tecles de fletxa per desplaçar i la barra espaiadora per saltar.\n6 de 10 - 616 vots\nEn aquest joc, has de defensar el teu territori d'una varietat d'invasors que pretenen envair el seu territori. Per a això, has de matar aquests enemics. Et mous el ratolí i desplaçar el pols del botó esquerre del ratolí per fer girar el ... [Llegir més]\n5 de 10 - 224 vots\n4 de 10 - 178 vots\n4 de 10 - 1092 vots\nPrepara't per a Bompas veritablement únic en aquest joc amb un canvi de trepitjar ritme. Coincideixen amb les files de Bomps del mateix color per eliminar en aquest addictiu joc de trencaclosques. Compte amb la bomba de rellotgeria i l'ús de l ... [Llegir més]\nTard la careta és com rebotar una pilota. Moveu el ratolí cap amunt i cap avall per canviar la gravetat. Moveu el ratolí cap a la dreta o esquerra per fer Tard seguir el punter del ratolí. Premeu Tard quan està disminuint i es troba sota la ... [Llegir més]\nEn Whiflash vostè juga com un Golem de pedra que s'uneix a la Guàrdia de defensar al seu país. La seva primera missió és obtenir la potència CRISTALLS de les coves per sota de la Pedra Fort. La seva arma és el mayal que s'adjunta al seu r ... [Llegir més]


About: Manuel Badenes Calduch\nManuel Badenes Calduch (Castelló, 30 de novembre del 1928 - Castelló, 26 de novembre del 2007), conegut al món de l'esport com a Manolo Badenes, va ser un futbolista valencià que jugava de davanter. Format al club de la seua ciutat, també va defensar els colors del Barça, València, Valladolid i Sporting a la màxima categoria. Amb els castellans va guanyar el Trofeu Pichichi del 1958. És el 18è màxim golejador de la Primera divisió, amb 139 gols en 201 partits. La seua mitjana de gols per partit, però, és superior a altres jugadors del seu temps, com ara Di Stefano o César. Malgrat això, només va trobar una certa regularitat al club valencianista i no arribà a debutar amb la selecció espanyola A. Era germà del també futbolista Virgilio Badenes i nét d'una germana del guitarrista Francisco T\nManuel Badenes Calduch (Castelló, 30 de novembre del 1928 - Castelló, 26 de novembre del 2007), conegut al món de l'esport com a Manolo Badenes, va ser un futbolista valencià que jugava de davanter. Format al club de la seua ciutat, també va defensar els colors del Barça, València, Valladolid i Sporting a la màxima categoria. Amb els castellans va guanyar el Trofeu Pichichi del 1958. És el 18è màxim golejador de la Primera divisió, amb 139 gols en 201 partits. La seua mitjana de gols per partit, però, és superior a altres jugadors del seu temps, com ara Di Stefano o César. Malgrat això, només va trobar una certa regularitat al club valencianista i no arribà a debutar amb la selecció espanyola A. Era germà del també futbolista Virgilio Badenes i nét d'una germana del guitarrista Francisco Tàrrega. (ca)\nManuel Badenes Calduch (Castelló, 30 de novembre del 1928 - Castelló, 26 de novembre del 2007), conegut al món de l'esport com a Manolo Badenes, va ser un futbolista valencià que jugava de davanter. Format al club de la seua ciutat, també va defensar els colors del Barça, València, Valladolid i Sporting a la màxima categoria. Amb els castellans va guanyar el Trofeu Pichichi del 1958. És el 18è màxim golejador de la Primera divisió, amb 139 gols en 201 partits. La seua mitjana de gols per partit, però, és superior a altres jugadors del seu temps, com ara Di Stefano o César. Malgrat això, només va trobar una certa regularitat al club valencianista i no arribà a debutar amb la selecció espanyola A. Era germà del també futbolista Virgilio Badenes i nét d'una germana del guitarrista Francisco T (ca)\nManuel Badenes Calduch (ca)\nfreebase:Manuel Badenes Calduch