Otoscan, l'oïda en 3D - El Blog Social d'Audio[Packs]\nTecnologia | Audició, 2019, Notícies i Salut\nOtoscan, l’oïda en 3D\nAudioPacks el 13/01/2019\nOtoscan és un escàner que utilitza tecnologia d’avantguarda per a transformar les imatges adquirides a l’interior de l’oïda en arxius digitals en 3D que després es carreguen en el sistema Otocloud. Des del núvol, es poden utilitzar de manera immediata en la fabricació de l’ajuda auditiva.\nEl sistema millora l’eficiència del gabinet auditiu i aporta beneficis inqüestionables en el procés de producció dels audiòfons, motlles i taps de bany com a exemple.\nEn els assajos previs duts a terme amb clíniques i gabinets auditius, els pacients examinats amb Otoscan van qualificar l’experiència com a emocionant i interessant.\nAmb Otoscan, el pacient comprova com es construeix la imatge d’escaneig del seu canal auditiu, la qual cosa permet a l’audiòleg explicar-li l’anatomia i l’estructura de la seva oïda, involucrant-li en el procés.\nAixí, el pacient pot comprendre el desafiament que significa per al professional fabricar els motlles adequats a la seva oïda particular, especialment si té un canal auditiu amb una forma poc habitual.\nPerò, a més d’enfortir la relació amb el pacient, Otoscan ajuda als audiòlegs a optimitzar els seus processos, a estalviar temps i a reduir els costos associats a l’antiga presa d’impressions mitjançant motlle.\nOtoscan escurça l’espera de la presa d’impressions amb motlle, rebaixant tant el termini com el cost d’aquest procés en un 50%, alguna cosa que representa un doble estalvi de temps i diners.\nAmb Otoscan es pot arribar a avançar entre 3 i 5 dies el lliurament d’un audiòfon personalitzat al seu pacient\nPost anterior\tBones festes i feliç 2019\nPost següent\tIntel·ligència artificial a la conducció


Premi Ciutat de Barcelona 2015 a la iniciativa Arquitectes de Capçalera — Sala de Premsa - Universitat Politècnica de Catalunya (UPC)\nEsteu aquí: Inici > Més notícies > Premi Ciutat de Barcelona 2015 a la iniciativa Arquitectes de Capçalera\nEl lliurament dels guardons tindrà lloc el 15 de febrer, a les 19 h al Saló de Cent de l’Ajuntament de Barcelona.\nEl jurat del Premi Ciutat de Barcelona ha acordat atorgar el premi en la categoria arquitectura i urbanisme a la iniciativa Arquitectes de Capçalera, impulsada al barri del Raval des de l'Escola Tècnica Superior d’Arquitectura de Barcelona (ETSAB).\nArquitectes de Capçalera neix en el context de l’assignatura Projectes III-IV, coordinada pel professor del Departament de Projectes Arquitectònics de la UPC Pere Joan Ravetllat. Ideada inicialment amb un format de workshop de dues setmanes, la iniciativa evoluciona en l’activitat Pis pilot, un projecte que té per objectiu reflexionar sobre l’habitatge. A través de la discussió d'idees i l'elaboració de propostes es pretén donar resposta a les problemàtiques o reptes principals sobre l'habitatge i la seva relació amb l'espai públic.\nA més, Arquitectes de Capçalera incideix, des d'aproximacions molt diverses, en una qüestió tan urgent per a la Barcelona actual com és l’habitatge. I ho fa des d’una lògica renovada que assumeix les complexitats de les situacions de partida i atorga als destinataris finals de l’arquitectura la centralitat que els correspon. Per últim, tot això s’assoleix des de la UPC, una universitat pública que des de l’experimentació i la pedagogia, recupera la implicació directa en els problemes reals de la ciutat que l’acull.\nEl jurat del Premi Ciutat de Barcelona, format per David Bravo, Olga Tarrasó, Carme Pinós i Meritxell Inaraja, ha decidit atorgar el premi a Arquitectes de Capçalera. El lliurament del guardó tindrà lloc el 15 de febrer, a les 19 h al Saló de Cent de l’Ajuntament de Barcelona.\nWeb del Premis Ciutat de Barcelona 2015\nBlog Arquitectes de Capçalera\nExposició Pis Pilot al CCCB


Cada dos minuts té lloc a Espanya un robatori. Més de 258.000 habitatges van ser robats el 2002 al nostre país, segons un informe de la Unió Espanyola d’Entitats Asseguradores. L’alarma ciutadana que aquests robatoris han provocat entre la població ha impulsat les famílies a invertir en mesures de seguretat. I per a fer-ho comencen canviant la porta exterior del seu habitatge per una de més segura. Els experts asseguren que les portes més demanades per a fer front als intrusos són tres: les de seguretat, les blindades i les cuirassades. Cada una té característiques i preus diferents. La més senzilla i barata és la porta de seguretat. L’element que diferencia una porta blindada i d’una de cuirassada és la planxa d’acer que es col·loca entre la fusta a manera de farciment. En una porta cuirassada, la quantitat d’acer és més gran que la que conté una de blindada, per la qual cosa el preu final de la porta també serà més elevat.\nSón les més utilitzades com a porta principal d’accés a oficines i comerços, encara que la seva col·locació en domicilis particulars va en augment. El seu preu, prop de 400 euros la més senzilla, ocupa un lloc mitjà entre els tres models. Els fulls de què es compon -les plaques que serveixen per a obrir i tancar les portes- poden estar fabricats amb fusta, aliatges i metall. Estan recoberts d’una xapa d’acer de dos mil·límetres de gruix en les dues cares que conformen la porta.\nPany: normalment tenen un cilindre que n’impedeix l’extracció a través de ganxets o trepants, suportant un pes de fins a 500 quilograms, tot i que això dependrà del model elegit i de la mida de la porta. Els experts aconsellen instal·lar un pany amb doble escut de seguretat.\nClaus: solen ser computades, és a dir, fabricades a mida per a una porta concreta. És molt difícil fer còpies de les claus. Per això, una vegada instal·lada la porta, es lliuren cinc claus perquè l’amo de la habitatge les reparteixi com vulgui. És recomanable deixar un joc fora del domicili, sota la responsabilitat d’una persona de confiança. En cas contrari, davant de l’oblit o la pèrdua de la clau, els qui han fet la instal·lació de la porta tardaran una mitjana d’entre quatre i cinc hores per a obrir-la. I només es pot obrir si trenquen el pany i part de la placa d’acer.\nPerfils: planxes d’acer de l’interior de la porta. Eviten l’ús de palanques per a forçar-ne l’obertura.\nBloqueig pels quatre costats: una vegada que s’acciona la clau, la porta queda bloquejada per quatre costats. Açò significa que les barres d’acer col·locades prèviament es mouen alhora. Una barra ho fa cap al marc del sostre, la segona cap avall, la tercera va cap al costat de les frontisses i la quarta es mou cap al costat del pany. En el mercat també hi ha portes blindades que no tenen la particularitat de bloquejar-se pels quatre costats. A diferència d’aquestes, tenen varetes roscades amb un caputxó de plom en la punta. No obstant això, els experts recomanen la primera opció.\nTot i que consten de barres d’acer, la fusta de l’interior permet que algú pugui entrar introduint palanques entre els buits de la fusta.\nActualment, i davant de l’augment i l’abaratiment de les portes blindades, les cuirassades s’utilitzen quasi de manera exclusiva per a habitacions que contenen objectes de gran valor com ara mobles antics, obres d’art etc. Així mateix, s’utilitzen com a sistema de protecció en museus i palaus de congressos on tenen lloc esdeveniments especials. Les portes cuirassades, menys vulnerables que les blindades, estan formades per tubs d’acer i formigons especials, així com per diversos aliatges i els anomenat enrigidors, elements que s’insereixen en la superfície de la porta per a mantenir la solidesa de les xapes d’acer col·locades en els plans interior i exterior. Sobre les xapes d’acer es col·loquen els taulers amb la fusta que es desitgi. El més barat és el sapel·li; la noguera, el roure i el pi són els més cars. La principal qualitat que tenen és l’alta resistència a qualsevol atac.\nMecanismes de tancament. S’engranen en l’estructura del marc. El pany que se sol instal·lar en aquest tipus de portes és considerat com un dels més segurs del mercat. El seu èxit radica que els pestells solen ser oblongs o arrodonits i rectangulars. Una vegada que es tanca la porta, el pany s’activa en la part frontal, inferior, superior i lateral.\nPany. Una altra alternativa és la instal·lació d’un pany de combinació. Són aquells que serveixen per a bloquejar la caixa i poden ser mecànics, retardats, electrònics, digitals, etc. Aquests són els més comuns:\nPany electrònic. Permet una connexió en un moment donat i la seva desconnexió immediata, a més de la programació de bloqueig i retard per mitjà d’un codi.\nFrontisses: dotades de reforços que impedeixen l’acció de serres o palanques.\nCèrcol i ancoratges: són de ferro massís i com que l’interior de la porta està format completament per acer no hi ha punts vulnerables.\nÉs la més utilitzada en habitatges particulars. La seva instal·lació no es limita a la porta exterior d’un habitatge, també s’usa en espais i recintes interiors.\nNo tenen per què estar formades per plaques d’acer.\nPany: disposa de bombins de seguretat que n’impedeixen l’extracció utilitzant ganxets.\nÉs menys segura que les altres dues. No totes presenten perfils que eviten la utilització de palanques per a forçar-ne l’obertura.


L'Associació dels Pobles més Bonics d'Espanya es reunirà a Peníscola a la primavera - Diari Millars, informació local en valencià.\nLa localitat del Baix Maestrat, que forma part del selecte grup des de la seua constitució, serà la sede de la seua VIII Assemblea Nacional si la pandèmia ho permet.\n“Va ser un honor impulsar, al costat d’altres dotze municipis, la constitució d’este selecte grup, i serà un orgull rebre’ls anys després a la nostra casa, sent més de noranta pobles ja els que estem compromesos com este projecte comú” ha explicat Martínez.\nLa huitena assemblea es prevé per a la pròxima primavera, no obstant això, encara no es remenen dates concretes a causa de l’actual situació pandèmica, “no podem fixar una data, però sí que podem assegurar que el nostre compromís i voluntat de reivindicar la singularitat dels nostres municipis i de fer-ho de manera conjunta siguen intactes; ara més que mai hem de posar en valor la vida als pobles, així com les oportunitats i avantatges que esta suposa en la conjuntura actual”.\nAixí s’ha referit el municipal a l’interès que desperta l’ajuste rural des que arribara la Covid19 a les nostres vides, “hem de ser capaces de veure les oportunitats que ens presenten i no quedar-nos arrere, comprometre’ns amb un model de turisme sostenible, exigint a les administracions superiores les inversions necessàries per a preservar el nostre patrimoni i garantir la millora de les comunicacions, també en l’entorn digital” ha manifestat.\nL’Associació de Pobles més Bonics d’Espanya mantindrà una trobada prèvia a l’assemblea, el mes vinent de desembre en Fredes – si la situació ho permet -, en el qual s’acordarà la inclusió dels pobles candidats a engrossir la xifra d’integrants d’esta agrupació de poblacions singularment belles.\nPost més nousCastelló impulsa una nova xarxa de sanejament en el Grau que evita la contaminació d’aigües residuals en la sèquia del Camí Vell de la Mar\nPost més vellsCastelló contractarà el servei de repavimentació per 1,5 milions en tres anys


Història de l'astronomia - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nEclipsi solar de 2010\nLa història de l'astronomia relata l'evolució d'aquesta ciència, considerada la més antiga de les ciències naturals. L'astronomia existeix des de l'antiguitat, amb els seus orígens en les pràctiques religioses, mitològiques, i cosmològiques, calèndriques i astrològiques de la prehistòria: Alguns vestigis d'aquestes pràctiques encara es troben en l'astrologia, una disciplina llargament lligada a l'astronomia durant segles, que no es va separar i despendre d'aquesta fins fa pocs segles a Occident.\nL’astronomia primitiva es va desenvolupar observant patrons regulars dels moviments d'objectes celestials visibles, especialment el Sol, la Lluna, les estrelles i els planetes que es veuen a ull nu. Un exemple d'aquesta astronomia primitiva podria incloure un estudi del canvi de posició del Sol a l'horitzó o l'aparença canviant de les estrelles durant el curs de l'any, que es podria fer servir per a establir un calendari agrícola o ritual. En algunes cultures, les dates astronòmiques es feien servir per a la pronosticació astrològica.\n2.1.2 La Terra\nCarta estel·lar amb una projecció cilíndrica. Els mapes de Su Song són els més antics coneguts en forma impresa.\nLes cultures primitives identificaven els objectes celestials amb els déus i els éssers espirituals. Relacionaven aquests objectes (i els seus moviments) amb fenòmens com ara la pluja, la sequera, les estacions i les marees. Generalment, es creu que els primers astrònoms professionals eren sacerdots, i que el seu coneixement dels cels es veia com a un fet diví, d'aquí la connexió antiga de l'astronomia al que ara s'anomena astrologia. Les antigues estructures amb possibles alineaments astronòmics (com el de Stonehenge), probablement, emplenaven les funcions tant astronòmiques com religioses.\nEls calendaris del món, normalment, s'han ajustat al Sol i a la Lluna -mesurant el dia, el mes i l'any-, i eren importants per a les societats agrícoles, en les quals la collita a plantar depenia de l'estació de l'any correcta. El calendari modern més comú es basa en el calendari romà, que dividia l'any en dotze mesos de trenta i trenta-un dies cadascun, alternativament. Al 46 aC, Juli Cèsar va instigar la reforma del calendari i va adoptar un calendari basat en la llargada de l'any de 365 1/4 dies originalment, proposada per l'astrònom grec del segle IV aC, Cal·lip de Cízic.\nLa Bíblia conté un nombre d'estaments, poc sofisticats, sobre la posició de la Terra en l'univers i la naturalesa de les estrelles i els planetes (vegeu cosmologia bíblica).\nEls mesopotàmics van dividir l'esfera celeste en constel·lacions, i van anomenar constel·lacions zodiacals les 12 que marquen el moviment anual del Sol en el cel. Igualment va destacar l'astronomia egípcia. Els antics grecs van fer importants contribucions a l'astronomia, entre aquestes, la definició de magnitud. Varen influenciar a diversos astrònoms posteriors, com Claudi Ptolemeu, qui va esmentar 48 constel·lacions.\nLa cosmologia fou un tema constant ja des dels inicis de la filosofia grega, i fou un tema cabdal al llarg de la història de l'antiga Grècia. Els presocràtics intentaren resoldre la qüestió d'un principi que donés raó dels canvis físics. Plató -en el seu Timeu- amplià les qüestions plantejades per aquests pensadors primitius i les sotmeté a revisió. Aristòtil -en la seva Física- sistematitzà les qüestions esmentades, sostingué la infinitud del món, i el dividí en dos nivells, qualitativament diferents: el món celeste -incausat, de naturalesa etèria, movent-se circularment-, i el món sublunar -amb quatre elements que es mouen centrífugament, i centrípetament-.\nTambé els astrònoms es van ocupar de la cosmologia. En destaquen Èudox de Cnidos, Hiparc i Claudi Ptolemeu, que es decantaren pel geocentrisme. Els cosmòlegs grecs s'inclinaren -prescindint de diferències entre ells- per una limitació espacial de l'univers, temporalment etern, ordenat segons lleis constants amb repeticions cícliques.\nAnaximandre de Milet, filòsof i alquimista grec del segle vi aC, ja afirmava que la terra penjava sobre el no-res. I Eratòstenes, en el segle iii aC, va confirmar que la Terra no era plana, sinó corbada i va donar la primera mesura dels seu radi.\nA Europa, l'astronomia basada en l'observació, es va estancar durant l'edat mitjana, però va florir en l'Imperi persa i en el món de l'islam. A finals del segle IX, l'astrònom persa al-Farghaní va escriure àmpliament sobre el moviment dels cossos celestes. El seu treball va ser traduït al llatí al segle XII. Al final del segle X, un gran observatori va ser construït prop de Teheran (Iran), per l'astrònom persa al-Khujandí, qui va observar una sèrie de passos meridians del Sol, la qual cosa li va permetre calcular la inclinació de l'eclíptica. També a Pèrsia, Omar Khayyam va elaborar la reforma del calendari, que és més precís que el calendari julià, i s'acostava al calendari gregorià. Az-Zarqalí va compilar les Taules Astronòmiques de Toledo i va crear l'assafea. Abraham Zacuto va ser el responsable, al segle XV, de les adaptacions de les teories astronòmiques per a les necessitats pràctiques de la navegació en les exploracions portugueses.\nLa concepció aristotèlica es prolongà durant l'edat mitjana, si bé el cristianisme introduí importants innovacions en la cosmologia, amb idees com la divina providència, la creació o el miracle, entre d'altres. Guillem d'Ockham és considerat el pare de la moderna epistemologia, pioner del nominalisme, i de la moderna filosofia en general. Ockham és també un dels més grans lògics de tots els temps. Entronca la concepció antiga amb la moderna en encunyar els conceptes d'infinitud del món, i de la seva pluralitat. Enuncià el principi de la navalla d'Occam, base del mètode reduccionista: Pluralitas non est ponenda sine neccesitate; tal com ell ho escrigué en llatí. Aquesta idea, encara avui, és considerada vàlida. Fou acusat d'heretgia pel Papa Joan XXII, i restà quatre anys sota arrest domiciliari, mentre seguia ensenyant i escrivint.\nDurant el Renaixement, Nicolau Copèrnic va proposar el model heliocèntric del sistema solar, teoria que va ser divulgada i corregida més endavant per Galileo Galilei (Galileu) i Johannes Kepler. Galileu va afegir-hi la novetat de l'ús del telescopi per a millorar les seves observacions; Kepler va ser el primer que va descriure correctament els detalls del moviment dels planetes (Lleis de Kepler). Isaac Newton, amb la idea d'estendre als cossos celestes la gravetat terrestre (llei de la gravitació universal), va donar forma a la mecànica celeste, teoria que pretén explicar, definitivament, el moviment dels planetes. Newton també va desenvolupar el telescopi reflector.\nLa cosmologia moderna neix a partir dels treballs de Nicolau Copèrnic, astrònom polonès, que fou un dels primers científics que posà en qüestió el sistema geocèntric de Ptolemeu, l'observació de nombroses ocultacions, eclipsis de lluna, així com l'ocultació de l'estel Aldebarà el 9 de març del 1947 a Bolònia, i les exploracions al seu observatori de Frauenburg el dugueren a escriure Hypothesibus Motuum Coelistium a se Contitutis Commentariolus (conegut amb el títol de Commentariolus), curt tractat d'astronomia, que acabà vora el 1515, i que no fou publicat fins al segle XIX. Fou, en aquesta obra, on anuncià els seus principis de l'astronomia heliocèntrica, que revolucionà la comunitat científica del seu temps. Escriví l'obra De Revolucionibus Orbium Coelestium, acabada vora el 1530. Aquesta obra magistral, de la qual va sorgir el pensament científic modern i la imatge de l'univers més acceptada fins al principi del segle XX, no fou publicada fins al 24 de maig del 1543, poc abans de la seva mort, per un impressor de Nuremberg.\nEl sistema de Copèrnic descansa sobre l'observació que la Terra volta al seu entorn, una volta cada dia, la qual cosa explica el moviment diürn de l'esfera celeste. Postula, igualment, que la Terra fa una volta al Sol (heliocentrisme) cada any. Afirma també que els altres planetes fan el mateix a l'entorn al Sol. Copèrnic avança, de la mateixa manera, que la Terra oscil·la sobre el seu eix, la qual cosa explicaria la precessió. La teoria de Copèrnic ataca la de Ptolemeu, i la cosmologia, la física, i fins i tot, la filosofia d'Aristòtil. Així mateix, les sagrades Escriptures ensenyaven la immobilitat de la Terra i el moviment del Sol. Copèrnic conserva, de tota manera, alguns elements de l'antic sistema. Teoria que serà aprofundida, més tard, per Isaac Newton, en els Principia Mathematica, obra publicada el 1687. Al principi, només s'acceptaren els aspectes matemàtics de l'astronomia de Copèrnic, destinats, tan sols, a facilitar el càlcul numèric de les posicions dels planetes. Només a partir del 1570, una nova generació d'astrònoms i pensadors, nascuts cap al 1540, deixà de considerar-la una disciplina calculista, a conseqüència de l'aparició d'una sèrie de novetats problemàtiques: la nova de Cassiopea (1572) descoberta per Tycho Brahe, el gran cometa del 1577, i després nous cometes, en 1580, 1582, i 1585; i del reconeixement de les relacions amb la física i la cosmologia. L'any 1588, poc després de la mort de Copèrnic, s'arriba a un cert compromís. L'astrònom Tycho Brahe proposa una teoria que manté la Terra immòbil, mentre els altres planetes volten al voltant del Sol, i aquest ho fa al voltant de la Terra.\nA la meitat del segle XVI, les teories de Nicolau Copèrnic estaven lluny de tenir una ràpida difusió. El primer filòsof que s'hi adherí fou Giordano Bruno, el qual va obtenir d'aquestes teories un conjunt de conseqüències que, des del punt de vista de la cosmologia del segle XX, són extremadament clarividents. Aquestes novetats es podien interpretar com una contradicció de les idees tradicionals que consideraven el cel com immutable, incorruptible, i superior a la regió terrestre. Tanmateix, l'astronomia de Copèrnic només fou admesa per molt pocs astrònoms, entre els quals, amb prudència, els alemanys Michael Maestlin (1550-1631), i Cristoph Rothmann. L'anglès Thomas Digges, és autor de l'obra A Perfit Description of the Caelestial Orbes, en què s'adheria amb entusiasme. S'hi han d'excloure Galileu (1564-1642) i Kepler (1571-1630), que eren molt més jóvens, i tampoc no s'ha d'afegir en aquesta llista Giordano Bruno, que no era estrictament un astrònom, sinó un filòsof, l'únic que acceptà les tesis copernicanes en la segona meitat del segle XVI. En les seves obres, publicades entre els anys 1584 i 1591, s'hi mostrava entusiasmat.\nSegons Aristòtil i Plató, l'univers era finit i esfèric. Tenia com a últim límit l'esfera del primum mobile, subjecte del motor diürn que es transmetia a l'interior de l'univers, i que li havia estat conferit per una intel·ligència transcendent i aliena (Déu o el primer motor immòbil). Tots els estels fixos eren en una esfera, i tots a la mateixa distància de la Terra, immòbil, i central; Ptolemeu els va catalogar, fins a un nombre de 1.022, i els va agrupar en 48 constel·lacions. Els planetes estaven dins esferes (o orbes) sòlides, i es movien estant-hi fixats. Copèrnic conservava la idea de les esferes sòlides dels planetes, però atribuïa a la Terra tots els moviments estel·lars, i immobilitzava els estels fixos, i el Sol es convertia en el nou centre immòbil. Deixava als filòsofs el problema de si la part superior de l'esfera estel·lar era finita o infinita.\nGiordano Bruno mantenia unes idees més pròpies del segle XXI que de la seva època, car considerava el conjunt format pel Sol i els planetes com la unitat fonamental de l'univers, a més d'una sèrie d'idees filosòfiques i científiques que l'enfrontaren amb les autoritats eclesiàstiques de la seva època.\nL'any 1581, Galileu entra a la universitat de Pisa per estudiar medicina, però acaba interessant-se per les matemàtiques. Demostra que Aristòtil estava equivocat en suposar que la rapidesa de caiguda dels cossos és proporcional al seu pes. Per demostrar-ho, mesura el temps de caiguda de pesos llençats des de la torre inclinada de Pisa; descobreix l'isocronisme del pèndol observant les oscil·lacions d'un candeler de la catedral. El 1592, Galileu esdevé professor de matemàtiques a la Universitat de Pàdua, on restà divuit anys. Construí un aparell de mesura, el sextant; treballà en una explicació de les marees basada en les teories copernicanes, i escrigué un tractat de mecànica que mostrava que les màquines no creen energia, sinó que la transformen. En 1604, a causa de l'aparició d'una nova, Galileu disputa amb els filòsofs que sostenien la tesi d'Aristòtil sobre la immutabilitat del cel.\nKepler postula, l'any 1609, la seva primera i segona llei. La primera diu: l'òrbita d'un planeta entorn d'un estel és una el·lipse, amb l'estel en un dels focus. La segona: una línia que va d'un planeta al seu estel, escombra àrees iguals, durant intervals iguals de temps. Poc temps després, enuncia la tercera llei (1618): el quadrat del període sideral, d'un planeta orbitant, és directament proporcional al cub del semieix major de la seva òrbita.\nD'altra banda, Galileu, en 1609, ja té un nou telescopi holandès, al qual aplica els seus descobriments científics, i comença a construir els seus propis telescopis totalment diferents als dels Països Baixos. Al final del 1609, Galileu tenia un telescopi de vint augments, que li permetia estudiar els cràters de la Lluna i distingir els estels de la Via Làctia. Descobreix quatre satèl·lits de Júpiter. Publica els seus descobriments l'any 1610, cosa que provocà grans controvèrsies perquè els altres científics no disposaven de telescopis que poguessin confirmar les seves observacions.\nEl gran duc de Toscana el nomenà matemàtic de la cort de Florència, la qual cosa li va permetre dedicar tot el seu temps a la recerca. Galileu va continuar fent remarcables descobriments científics, observant les fases de Venus, que, amb els satèl·lits de Júpiter, el van convèncer que Copèrnic no estava equivocat. L'Església s'oposà vigorosament a la posició de Galileu, però aquest demanà la llibertat de recerca en la seva carta a la gran duquessa Cristina, el 1615. Contestant els seus arguments, el Sant Ofici de Roma va publicar un edicte contra Copèrnic en 1616. L'any 1623, el Papa Urbà VIII autoritzà Galileu a escriure un llibre comparant els sistemes de Ptolemeu i Copèrnic. No obstat això, Galileu va ser jutjat a Roma per la Inquisició a causa dels Diàlegs del 1632, perquè, el 1616, li havia estat prohibit defensar o ensenyar les teories de Copèrnic.\nSir Isaac Newton, en la seva obra Philosophiae Naturalis Principia Mathematica (1687), descrigué la gravitació universal i les tres lleis del moviment -lleis de la inèrcia-, base de la mecànica clàssica. Newton fou el primer que demostrà que les lleis naturals governaven els moviments de la Terra i del cel. Newton també creà un model matemàtic per a les lleis de Kepler del moviment dels planetes. Volia, també, ampliar les seves lleis argumentant que les òrbites -com les dels estels amb cua- no eren solament el·líptiques, sinó que també podien ser hiperbòliques i parabòliques. Newton també demostrà que la llum blanca estava composta d'una mescla dels altres colors. Són notables els seus arguments a favor que la llum està composta de partícules.\nKant, fortament influït per la física newtoniana, assaja una cosmologia científica a l'obra Allgemeine Naturgeschichte und Theorie des Himmels, tot i que després, en la seva etapa crítica, va menar la cosmologia cap a una sèrie d'apories insolubles (antinòmies cosmològiques).\nAl final del segle xviii, les idees més noves sobre la cosmologia es poden resumir en el pensament de Pierre-Simon Laplace. Laplace creia en el determinisme, segons el qual el món està governat per lleis matemàtiques immutables. Segons aquesta hipòtesi, si un ésser conegués la posició de totes les partícules de l'univers, i les forces que les mouen, podria conèixer tant el passat com el futur. L'any 1796, Laplace presentà la hipòtesi nebular en l'Exposition du Systeme du Monde, que plantejava un sistema solar originat per la contracció i refredament d'una gran nebulosa de gas incandescent, dissipada, que rotava de manera lenta.\nEs va descobrir que les estrelles eren objectes molt llunyans. Amb l'adveniment de l'espectroscopi, es va demostrar que eren semblants al nostre Sol, però amb una àmplia gamma de temperatures, masses i grandàries. L'existència de la nostra galàxia, la Via Làctia, com a grup separat d'estrelles, no es va demostrar fins al segle XX, juntament amb l'existència de galàxies externes, i poc després, l'expansió de l'univers, observada en l'efecte del corriment al roig. L'astronomia moderna també ha descobert una varietat d'objectes exòtics com els quàsars, púlsars, radiogalàxies, forats negres, estrelles de neutrons, i ha utilitzat aquestes observacions per a desenvolupar teories físiques que descriuen aquests objectes. La cosmologia va fer grans avanços durant el segle XX, amb el model del Big Bang, fortament secundat per l'evidència proporcionada per l'astronomia i la física, com la radiació de fons de microones, la llei de Hubble i l'abundància cosmològica dels elements químics.\nPer als antics, els grecs, o la cosmologia que presenten les Escriptures, el món es limita al sistema geocèntric. A poc a poc, els límits s'eixamplaren, després de Copèrnic, i la Terra ja no era considerada el centre de l'univers, però encara es limita gairebé al sistema solar, tot i que, excepcionalment, Giordano Bruno parlà d'un univers infinit. A principis del segle XX, es pensava que l'univers es limitava a la Via Làctia. Es creia que hi havia uns mil milions d'estels, i entre aquests estels, unes taques borroses que semblaven estels emergents o, tal vegada, moribunds. A les primeres dècades del segle XX, els treballs d'Edwin Hubble demostraren que moltes d'aquestes taques eren vertaderes galàxies. En efecte, l'abril del 1920, un viu debat enfrontà els nord-americans Harlow Shapley i Heber Doust Curtis. Hubble ho resolgué tres anys més tard, quan demostrà l'existència de galàxies exteriors a la Via Làctia.\nLa cosmologia contemporània es basa en tres pilars: la Teoria de la relativitat general, publicada l'any 1916; la llei de Hubble (1929), que relaciona la distància d'una galàxia amb el desplaçament cap al roig del seu espectre; i el model estàndard de la física de partícules formulat en la dècada del 1970. Es pot retrocedir més: en l'any 1900, un astrònom poc conegut, Cornelius Easton, suggerí que la nostra galàxia podia tenir braços espirals. Des de l'època de William Herschel (1738-1822), descobridor d'Urà, s'havien comptat nombroses nebuloses espirals, però la seva naturalesa era un misteri. Aquesta pregunta semblava la resposta a la pregunta formulada el 1865, quan William Huggins apuntà el seu espectroscopi cap a algunes de les nebuloses més brillants (cap no n'era espiral), i hi descobrí les línies d'emissió d'un gas calent. Així doncs, des del segle XIX, es pensava que totes les nebuloses eren gasoses i pertanyien a la Via Làctia. La constatació de l'existència de galàxies independents està lligada a la mesura de les distàncies astronòmiques, en particular, les dimensions de la Via Làctia. Plantejà la hipòtesi que tots els estels tenien la mateixa lluminositat absoluta. D'aquesta manera, va obtenir un esquema de la Via Làctia en forma de galeta gruixada, amb el Sol molt a prop del centre. Segons Herschel, la galàxia tenia un radi d'uns 3.000 parsecs (9.800 anys llum). Malgrat que molts d'astrònoms es bolcaren en aquest problema, utilitzant millors mètodes d'observació, aquesta concepció es mantingué durant un segle i mig. No s'hi tenia en compte la pols interestel·lar, que altera la radiació dels astres llunyans. Aquesta pols es descobrí el 1930, però no s'incorporà al calibratge fins al 1952. El primer a allunyar-se del centre de la galàxia fou Harlow Shapley. S'enfrontà a un astrònom de més edat: Heber Doust Curtis. Ambdós presentaren prop d'una dotzena de fets: lluminositat de diferents tipus d'estels, ritmes d'explosions estel·lars, velocitat de desplaçament dels estels, etc. Cadascun encertava pel que fa a la meitat dels arguments, més o menys. El Sol està allunyat del centre de la galàxia, però només 8.500 parsecs; i la galàxia és molt més gran del que Shapley creia. No és més que una galàxia entre d'altres, tal com afirmava Curtis. Shapley havia estat induït a un error en aquest punt per les observacions del moviment de les nebuloses espirals: la seva velocitat era superior a la de la llum. Tot es devia a un error en les observacions d'Adriaan Van Maanen. Tanmateix, a la seva època, van ser un factor decisiu perquè les idees de Shapley s'imposessin ràpidament en els manuals que, a vegades, afegien una part de la descripció de Curtis.\nEn aquella època, van aparèixer els treballs d'Einstein (novembre de 1915), que renovarien les perspectives teòriques sobre la relativitat general, que descriu com la matèria, i la geometria de l'espai-temps, es relacionen per produir la gravetat. La complexitat de les equacions d'Einstein, segons les quals la gravetat està en funció de la constant de la gravitació universal, de l'energia, i de la pressió, explica que es necessités un temps per trobar-hi solucions que donessin possibles estructures de l'univers. Poc temps després, en 1917, el mateix Einstein descobrí una solució que corresponia a un univers estàtic. Willem De Sitter en trobà un altre, que no contenia matèria. En 1922, el rus Alexandre Friedmann n'elaborà dues: una per un univers finit i una per un d'infinit. Ambdues implicaven la dilatació o contracció de l'univers. L'any 1925, el jesuïta Georges Lemaître formulà, de manera independent, aquesta mateixa solució, amb una notació molt més senzilla. Poc temps després, el 1927, demostrà que l'univers estàtic d'Einstein era inestable. D'aquesta manera, l'univers ha d'estar buit o s'ha d'expandir, o entrar en contracció. Davant d'aquest fet, Einstein, partidari d'un univers estàtic i estable, afegí a les seves equacions un terme cosmològic. El 1923, Einstein reconeixia que el terme cosmològic era un fracàs, i escrivia a Hermann Weyl: Si el món no és quasiestàtic, fora el terme cosmològic!. L'any 1925, Hubble anuncià que havia descobert estels variables cefeides en algunes nebuloses espirals. L'estimació de les seves distàncies, les situava amplament a l'exterior de la Via Làctia. Hubble publicà aquests resultats força lentament. El 1928, Hubble succeí Vesto Melvin Slipher en la presidència de la Comissió de Nebuloses de la Unió Astronòmica Internacional, en la seva tercera Assemblea General, a Roma. Les discussions sobre l'univers de De Sitter que hi va haver van influir en la decisió de Hubble de començar un examen de la correlació entre la distància i el desplaçament cap al roig de les nebuloses -Hubble sempre s'estimà més parlar de nebuloses; galàxies era el terme de Shapley, que s'acabà imposant. Aquest examen requeria l'obtenció dels espectres de moltes galàxies. Però les galàxies són objectes de poca magnitud. Per aquest motiu, encara que l'espectroscòpia astronòmica fou un invent europeu, els trenta primers anys d'investigació es feren fonamentalment als Estats Units, on estaven els millors telescopis.\nSlipher inicià unes investigacions el 1912, en el focus de la lent Clark de 60 centímetres de diàmetre de l'Observatori Lowell. Enregistrà durant catorze hores, en una placa fotogràfica, l'espectre de la nebulosa Andròmeda i pogué identificar-ne un desplaçament cap al roig de 1.800 km/s, i conclogué que la seva òptica de 60 centímetres seria incapaç d'observar velocitats superiors. Per la seva part, Milton Lasell Humanson, en els telescopis d'1,5 metres i 2,5 metres de diàmetre del Mont Wilson, recollí dades des del 1927, i també obtingué, quasi exclusivament, desplaçaments cap al roig. Molt ràpidament, doblà el rècord de Slipher, amb +3.779 km/s, obtinguts al principi del 1929, i +7.800 km/s, un poc més tard, el mateix any. Passà la frontera dels 15.000 km/s a la meitat dels anys 30, gràcies a un espectrògraf millorat en el focus dels 2,5 metres. A diferència de Hubble, Humanson va viure prou per a utilitzar de manera regular el telescopi de 5 metres al Mont Palomar. Es jubilà l'any 1957, amb un rècord personal de 60.000 km/s. Després dels primers resultats de Slipher en 1915, una dotzena d'astrònoms intentaren explicar els moviments observats per una combinació de moviments del Sol, de desplaçaments mitjans de les nebuloses i d'un efecte relacionat amb la distància. El 17 de gener del 1929, Hubble proposà en Procedings of the National Academy of Sciences un article titulat Between Distance and Radial Velocity Among Extra-Galactic Nebulae. No utilitzà els desplaçaments elevats descrits per Humanson en el mateix número dels Procedings. S'ha suggerit sovint que aquestes mides haurien guiat la seva mà a l'hora de traçar una recta que materialitzava aquesta constant. Aquesta recta tenia un pendent d'uns 500Km/s/Mpc, un valor que canvià poc durant els següents quinze anys. D'entrada, aquest valor H0 o constant de Hubble, suposava una edat de l'univers d'uns 2.000 milions d'anys. Però les mides de l'edat de les roques terrestres, iniciada a principis del segle XX, als anys 30, igualava, o fins i tot, superava els 2.000 milions d'anys. El mateix Hubble dubtà del seu descobriment; aquest dubte era compartit per la majoria de la comunitat científica i, el 1960, el model d'expansió relativista encara no s'havia imposat en la literatura. Per als partidaris de l'expansió, una dificultat importat era reduir-hi la constant de Hubble. Les dificultats no venien de les mides del desplaçament, sinó de l'avaluació de les distàncies. Diversos errors explicaven això: en primer lloc, Shapley havia ignorat l'absorció de la radiació per la pols interestel·lar, que suposava una subestimació de factor 4. El segon error de Hubble venia de creure que l'estimació d'una desena de galàxies hi era suficient (desviació de Malmquist, i desviació Scott). El problema de l'estimació de les distàncies es va fer inajornable quan entrà en servei el telescopi de 5 metres de Mont Palomar. Segons l'escala de Hubble i de Shpaley, aquest aparell hauria d'haver permès veure nombroses variables RR Lirae a la gran galàxia d'Andròmeda. Però es limitava a mostrar la més brillant d'aquesta població. Per això, Walter Blade anuncià a l'Assemblea General de la Unió Astronòmica Internacional, a Roma, el 1952, que Andròmeda -i per tant, totes les galàxies- estaven el doble d'allunyades del que havia cregut Hubble. El valor de H0 es reduïa a 250 km/s/Mpc. Aquest valor fou disminuït a 180 km/s/Mpc, en 1956, per Nicholas Mayal i Allan Sandage, basant-se en els estudis d'Humason, els quals duien a la conclusió que les lluminositats de Hubble per als estels individuals i per les galàxies eren massa baixes. Segons Sandage, la constant de Hubble s'havia de reduir a 75 km/s/Mpc. A finals dels 50, un gran nombre d'astrònoms s'inclinaven per unes mides de les distàncies que conduïen a una reavaluació de la constant de Hubble. Hi va haver un breu període d'optimisme cap a l'any 1960, perquè tots els valors eren aproximadament coherents amb un valor de 100 km/s/Mpc, és a dir, una edat de l'univers de 10.000 milions d'anys. En l'actualitat, s'admet generalment un valor de H0 d'uns 73(± 10) km/s/Mpc.\nGeorges Gamow, un físic nuclear format a Rússia, però que féu carrera als Estats Units, és considerat, en general, com el primer investigador que reflexionà seriosament sobre el problema dels orígens de l'univers. L'any 1935, es concentrà en les reaccions nuclears susceptibles d'haver-se produït quan tota la matèria estava tan calenta, i era tan densa, com en el nucli dels estels actuals, com a mínim. Continuà les seves investigacions després de la Segona Guerra Mundial, en col·laboració amb Ralph Alpher i Robert Hermann. Tots tres s'adonaren que si l'univers era inicialment un fluid constituït per protons, hauria acabat en forma d'hidrogen i heli, en una proporció d'aproximadament un àtom d'heli per cada quatre d'hidrogen. Estudiaren a continuació l'entorn tèrmic d'aquest procés de nucleosíntesi primordial, i deduïren que, després de milers de milions d'anys, l'univers havia de tenir una temperatura d'uns 5 kèlvins. El mateix Gamow no es va prendre molt seriosament els seus descobriments. Pel que fa a una firma de ràdio d'una temperatura de 5 kèlvins, l'any 1949, o pot ser en 1950, va dir a un dels seus estudiants que no coneixia cap problema interessant en espectroscòpia mil·limètrica. No obstant això, els sensors que s'havien desenvolupat durant la Segona Guerra Mundial (entre d'altres, per Robert Dicke) permeteren detectar la radiació de fons en aquella època. Mentre un equip de tres astrònoms britànics havia decidit que l'expansió còsmica no significava necessàriament un univers diferent en el passat: és la idea denominada univers estacionari, avançada el 1948, per Hermann Bondi, Thomas Gold, i Fred Hoyle. Un univers estacionari ha estat sempre en expansió, i ho estarà sempre. Això suprimeix tota possibilitat de contradicció entre l'invers de la constant de Hubble, és a dir, l'edat de l'univers i l'edat de les estrelles més velles. Però, ni la seva densitat ni la seva temperatura disminueixen, perquè constantment apareix nova matèria, exactament en la proporció perquè tot es mantingui igual. Naturalment, això contradiu el primer principi de la termodinàmica, però a un nivell tal, que no es pot detectar al laboratori: és de l'ordre d'un àtom d'hidrogen per segle en un volum equivalent a la torre Eiffel. Les proposicions del model estacionari van tenir una fecunditat extraordinària: molts d'astrònoms es van veure obligats a refutar-lo i desenvoluparen diferents tipus d'observacions. L'expressió Big Bang fou inventada per Hoyle com un insult deliberat per ridiculitzar els partidaris de l'univers evolutiu. Entre el 1955 i el 1967, la majoria de la comunitat científica rebutjà el model estacionari. Hi ha tres motius principals: en primer lloc, encara que el darrer a adquirir força de convicció, l'observació i recompte de les radiofonts i, més tard, dels quàsars. Segons aquesta observació, o bé en el passat existien més radiofonts, o bé vivim dins una espècie de pertorbació local, o bé enmig d'una població específica. Les mides del desplaçament cap al roig acabaren en la hipòtesi denominada local. A partir del 1967, es podia dir amb seguretat que l'univers havia canviat amb el pas del temps. Una de les contribucions més precoç i duradora fou la de Martin Rees, qui convencé al seu director de tesi, Dennis Sciama, l'únic defensor de la construcció contínua que canvià d'opinió. La segona fou la identificació de l'heli com una relíquia de l'univers primitiu. L'anàlisi espectral dels estels i de les galàxies confirmà que quasi la totalitat del que podem observar està compost d'un 75% d'hidrogen, i un 25% d'heli en proporció de masses. La proporció en nombre d'àtoms és d'un 90%, i d'un 10% respectivament. L'heli és també un producte de les reaccions nuclears internes dels estels. Però, per a produir la quantitat que observem, en l'interval de temps atribuït a la creació de matèria dins un univers estacionari, es necessitarien unes galàxies deu vegades més brillants de com ho són en realitat. En tercer lloc, Arno Penzias, i Robert Wilson mesuraren, l'any 1965, una radiació de fons, d'origen desconegut. Quan publicaren el seu descobriment, estaven segurs d'haver vist alguna cosa distinta d'una bossa local de radiació: la radiació presenta fonamentalment la mateixa intensitat i el mateix espectre en totes direccions.\nCap al 1965, amb un o dos anys de diferència, gairebé tota la comunitat científica s'havia adherit a un model d'univers descrit per una de les solucions de les equacions de la teoria de la relativitat general, i que hauria passat per un estat calent i dens, el Big Bang, fa de 10.000 a 20.000 milions d'anys.\n↑ Krupp, Edwin C. Echoes of the Ancient Skies: The Astronomy of Lost Civilizations. Courier Dover Publications, 2003, p. 62–72. ISBN 0-486-42882-6 [Consulta: 12 abril 2011].\n↑ Nilsson, Martin P. Primitive Time-Reckoning. A Study in the Origins and Development of the Art of Counting Time among the Primitive and Early Culture Peoples. 1. C. W. K. Gleerup, 1920. OCLC 458893999.\n↑ (castellà) José Augusto Sánchez Pérez i Rafael Pérez Gómez, Biografías de matemáticos árabes que florecieron en España, p.80-83\nEvans, James. The History and Practice of Ancient Astronomy. Oxford University Press, 1998. ISBN 0-19-509539-1. .\nPingree, David. The Legacy of Mesopotamia. Oxford University Press, 1998, p. 125–137. ISBN 0-19-814946-8. «Legacies in Astronomy and Celestial Omens» .\nRochberg, Francesca. The Heavenly Writing: Divination, Horoscopy, and Astronomy in Mesopotamian Culture. Cambridge University Press, 2004. .\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Història de l'astronomia\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Història_de_l%27astronomia&oldid=22652834»\nDarrera modificació: 21 gen 2020 a les 12:45


Amics arbres · Arbres amics: Una reserva d'arbres a Torrent de l'Horta\nTorrent inaugura una reserva d'arbres al Vedat\nTransforma una zona degradada de sòl públic i comença un museu natural de flora i fauna de bosc mediterrani\nVista general d el'acte d'inauguració del museu vegetal del Vedat. Foto: CEDIDA.\nTorrent de l'Horta - E.C\nTorrent disposa d'una zona que pot estar considerada, d'ací a uns quants anys, com un museu a l'aire lliure per mostrar la flora i la fauna pròpies del bosc mediterrani.\nEs tracta de la transformació d'una zona oblidada de terrenys públics perquè puga albergar espècies que es troben en perill d'extinció i on s'hi poden trobar vora un miler de plantes aromàtiques i arbres de 43 espècies autòctones.\nL'espai ara inaugurat, disposa d'un auditori a cel obert, que ha estat estrenat per les veus blanques de l'Escola Coral de Torrent, protagonistes d'un singular concert de Nadal.\nJoves manobres que han possibilitat el projecte amb el seu treball. Foto: CEDIDA.\nL'obertura d'aquest botànic s'emmarca dins de l'Any Internacional dels Boscos, declarat per l'ONU. Des d'aquest indret, arranca una de les rutes més interessants que mostra la riquesa del bosc del Vedat, pulmó verd de gran valor situat dins l'àrea metropolitana.\nEls treballs de condicionament de la zona han estat fets per l'escola taller Parc Vedat, on una trentena de joves han realitzat el projecte i han rebut formació per a l'esdevenidor.\nActuació dels dels menuts de l'Escola Coral de Torrent. Foto: CEDIDA.\nGràcies que està Goçalvo\nSi aquest indret que ara ha estat inaugurat està sota la responsabilitat del regidor que en el seu dia fou llaurador, em refie. Serà de l'única manera que d'ací a 12 o 16 anys, encara hi haurà alguna planta. No passarà com als carrers per a vianants que hi ha al centre del poble, on, cada vegada que posen plantes, desapareixen en un tres i no res.\nEl que no tinc tan clar és que aquesta zona oblidada —per l'administració local— esdevinga un auditori natural, si no és que han fet un treball d'aplanament del terreny, cosa que, per altra banda no seria d'estranyar, acostumats com ens tenen a “zaplanar” tot allò que pillen sota el seu càrrec.\nDesconec quan de temps li costarà recuperar-se a aquest territori, però per les imatges que han estat enviades i per la inspecció ocular de l'indret, en caure quatre pluges grosses, ja veurem on van a parar les plantes herbàcies que han estat plantades, amb els diners que això li ha costat a les butxaques dels ciutadans torrentins. No obstant això, gràcies que està Goçalvo i ens el cuidarà.\n· Article publicat a El Punt Avui el 18.12.2011 ·\nPosat per Francesc Mas i Castanyer a les 13:43


El COVID19, una oportunitat per capgirar les dificultats a l'estil de Marc Aureli | UPF-BSM\nEl COVID19, una oportunitat per capgirar les dificultats a l'estil de Marc Aureli\nLa crisi de Covid-19 ens ha alterat tots els plans. En una situació d'excepcionalitat com l'actual, tot allò que havíem après del passat i que havíem d'aplicar per gaudir en el futur ha desaparegut. El present s'ha imposat rotund, obligant-nos a centrar-nos exclusivament en l'ara i aquí. Així ho ha exposat Josep Maria Galí, vicedegà d'Executive Education de la UPF Barcelona School of Management durant la sessió en línia 'Excepcionalitat, Management i Marc Aureli' emmarcada en el cicle de webinars Rethinking Management.\nEn aquesta situació inèdita, els quatre factors (temporal, espacial, social i de rol) que havien regit el passat, es dissolen i donen pas a una altra realitat. Un dels sectors que més ha patit l'alteració temporal és el de les organitzacions, del management, que ha vist com "l'estratègia d'invertir avui per recuperar demà queda en dubte, amenaçada". Ara bé, les afectacions en la dimensió física també han tingut una important incidència en les empreses. L'estat d'alarma decretat pel govern espanyol va forçar moltes entitats a instaurar el teletreball, un sistema amb què els seus individus "acaben reconeixent-se a través de pantalles" i queden "privats de les petites alegries del dia a dia". "El nostre espai físic acaba sent un mirall on ens veiem reflectits i ens porta a preguntar-nos: què aporto a l'empresa? Quin és el meu valor?", ha indicat Galí.\nEl vicedegà d'Executive Education de la UPF-BSM també ha assenyalat que, contra tot pronòstic, el factor social "n'ha sortit reforçat". "La interacció social s'ha vist reforçada, en molts casos, gràcies a les possibilitats que ens brinda la tecnologia", ha celebrat Galí que, tanmateix, ha admès que depèn de cada cas. Si bé és cert que les relacions interpersonals s'han vist reforçada, la dimensió coneguda com a "gran societat" ha patit unes afectacions gegantesques. "Hem tornat a categoritzacions arcaiques i a perilloses regressions", ha lamentat el ponent, tot i que alhora ha apuntat que la pandèmia ens ha ajudat a "prendre consciència de la importància de la manada: o tots, o res".\nÉs evident que la situació és crítica i, com ens demostra la psicologia, els confinaments solitaris de tantes persones poden afectar, també i en gran part, en la percepció de la realitat arribant a distorsionar-la. "El que preocupa les persones no són les coses, sinó el seu judici sobre les coses", va dir Epictet, filòsof estoic de referència de Marc Aureli, emperador durant el període de màxima expansió de la Roma imperial. La clau ha admès Galí, és saber capgirar les dificultats perquè, com ha il·lustrat, grans títols del pensament i la literatura van néixer del confinament forçós (serveixin d'exemple l'obra de Nietzsche o el Don Quixot de Miguel de Cervantes).\nLa crisi sanitària que vivim és excepcional. Ho és per la seva condició de temporalitat però, també, perquè per primera vegada la patim tota la humanitat a l'hora. Davant les dificultats, doncs, és imprescindible que aflorin els lideratges que, tot i percebre la por, sàpiguen sobreposar-s'hi. "El líder no està per salvar-se. Està per intentar portar a bon port una nau plena de persones", ha matisat Galí. Seran aquelles organitzacions i lideratges que sàpiguen llegir en aquesta excepcionalitat les formes de treball i de management del futur les que hauran avançat. "Si no veus clar amb claredat què és el que has de fer, suspèn el teu judici i utilitza els teus millors consellers", receptava Marc Aureli al segle II dC. Avui, l'any 2020, també ens ho recomana Josep Maria Galí.


biomedicina | CCCB Veus\nQuè en sabem de les malalties autoimmunes del cervell? Entrevista a Josep Dalmau\njuny 19th, 2013 Centre Documentació i Debat No Comments\nNi eren tan infreqüents com semblava ni estaven ben diagnosticades. No va ser fins al 2007 que el doctor Josep Dalmau, professor de recerca ICREA a l’Institut d’Investigacions Biomèdiques August Pi i Sunyer (IDIBAPS), va demostrar l’existència d’un grup de malalties autoimmunes que causen profundes alteracions psiquiàtriques.\nEl sistema immunològic es dirigeix de manera molt directa contra receptors cabdals dels circuits neuronals i provoca problemes de memòria, alteracions de conducta, epilèpsia i quadres d’agressivitat. Aquests símptomes progressen ràpidament cap a una psicosi aguda que, fins al descobriment de Josep Dalmau, només es tractava des de la psiquiatria.\nAra, però, les troballes de l’investigador han descrit com funciona el sistema immunològic al cervell (que és de manera diferent a com ho fa a la resta del cos) i han permès que, amb la intervenció de neuròlegs i psiquiatres, un 80% dels afectats per les malalties autoimmunes del cervell es recuperin gairebé completament.\nJaume Dalmau i Ramon Gomis, director de l’IDIBAPS, ampliaran aquestes dades durant la quarta sessió dels debats ICREA-CCCB Grans reptes de la biomedicina, que tindrà lloc el 26 de juny a les 19:30h al CCCB.\nL’entrada a les conferències és gratuïta. Si no podeu assistir al debat i voleu fer alguna pregunta al ponent, podeu formular-la a través de Twitter amb les etiquetes #debatsICREA i #biomedicina o bé escriure-la com a comentari en aquest article del blog.\nPosted in Sin categoría el juny 19th, 2013\nTags: biomedicina, CentreDoc, cervell, Conferències, Debats, Debats ICREA, debatsICREA, malaltia\nQuè en sabem de la síndrome de Down? Entrevista a Susana de la Luna\njuny 13th, 2013 Centre Documentació i Debat 2 Comments\n“Les persones amb síndrome de Down no s’han de considerar com a persones malaltes, sinó genèticament diferents de la resta de la població que no té la trisomia”.\nSusana de la Luna, professora de recerca ICREA al Centre de Regulació Genòmica de Barcelona, parlarà de les característiques d’aquesta patologia durant la tercera sessió dels debats ICREA-CCCB, que tindrà lloc el 19 de juny a les 19:30h al CCCB. El presentador de la conferència serà l’escriptor Josep Maria Espinàs, autor del llibre El teu nom és Olga, sobre la seva filla amb síndrome de Down.\nEn la següent entrevista, Susana de la Luna ens explica que la patologia té causes diverses: en aproximadament l’1% dels casos, la síndrome succeeix durant les primeres divisions de la cel·lula que donarà lloc a l’organisme; en un petit percentatge de persones, té un component familiar i, en la majoria de casos, es produeix per atzar o per raons que encara es desconeixen.\nSobre els avenços en la recerca, la investigadora destaca l’augment de l’esperança de vida dels afectats: si fa poc més de cent anys se situava al voltant dels 10 anys, en l’actualitat ronda els 60.\nPel que fa als reptes actuals, la professora de recerca ICREA explica que la investigació biomèdica està intentant aliviar les deficiències associades a la reducció en capacitat intel·lectual de les persones amb Down. Susana de la Luna creu que, en un futur, s’aprofundirà també sobre la síndrome d’envelliment avançat associada a la patologia.\nSi no podeu assistir al debat i voleu fer alguna pregunta a la ponent, podeu formular-la a través de Twitter amb les etiquetes #debatsICREA i #biomedicina o bé escriure-la com a comentari en aquest article del blog.\nL’entrada a les conferències és gratuïta.\n+ info: www.cccb.org/ca/curs_o_conferencia-grans_reptes_de_la_biomedicina-43756\nPosted in Sin categoría el juny 13th, 2013\nTags: biomedicina, CentreDoc, Conferències, Debats, Debats ICREA, debatsICREA, síndrome de Down\nQuè en sabem de la SIDA? Entrevista a Javier Martínez-Picado\njuny 5th, 2013 Centre Documentació i Debat No Comments\nDir que la infecció pel VIH és un risc per a la salut pot semblar una obvietat; però Javier Martínez-Picado, professor de recerca ICREA a l’Institut de Recerca de la Sida IrsiCaixa, alerta que aquesta afirmació no és tan evident, ja que el nombre de nous diagnòstics de SIDA al nostre entorn no ha disminuït gaire respecte a fa vint anys.\nSegons Martínez-Picado, la SIDA és una malaltia emergent, que vam saber que existia fa tres dècades. En aquest temps, ”hem fet els deures en el desenvolupament de fàrmacs; però, en canvi, aquests medicaments no tenen la mateixa implementació a tot el món, considerant a més que hi ha països del sud d’Àfrica on les taxes d’infecció arriben al 33%”, explica l’investigador.\n“D’ençà que es va descobrir el VIH, aproximadament 25 milions de persones han mort per culpa del virus i, actualment, hi ha una estimació de 34 milions de persones infectades a nivell mundial”, afegeix Martínez-Picado. Per a aquests malalts, les investigacions en curs busquen que el sistema immunitari sigui autosuficient per mantenir una bona funció en absència de medicaments. Els equips de recerca també treballen en una vacuna preventiva que eviti la infecció dels col·lectius de persones amb més risc.\nMartínez-Picado i Bonaventura Clotet, director de l’IrsiCaixa, explicaran aquests i altres reptes biomèdics relacionats amb la SIDA en la segona sessió dels debats ICREA-CCCB, que tindrà lloc el 12 de juny a les 19:30h al CCCB. L’entrada a les conferències és gratuïta. + info\nSi no podeu assistir al debat i voleu fer alguna pregunta al ponent, podeu formular-la a través de Twitter amb les etiquetes #debatsICREA i #biomedicina o bé escriure-la com a comentari en aquesta entrada del blog.\nPosted in Sin categoría el juny 5th, 2013\nTags: biomedicina, Bonaventura Clotet, CentreDoc, Conferències, Debats, Debats ICREA, debatsICREA, Javier Martínez-Picado, SIDA, VIH\nQuè en sabem del càncer? Entrevista a Josep Maria Llovet\nmaig 29th, 2013 Centre Documentació i Debat No Comments\nProfessor de recerca ICREA a l’Institut d’Investigacions Biomèdiques August Pi i Sunyer (IDIBAPS), el doctor Josep Maria Llovet ens parlarà dels progressos de la biomedicina en l’àmbit oncològic en la primera sessió dels debats ICREA-CCCB «Grans reptes de la biomedicina», que se celebrarà el 5 de juny a les 19:30h al CCCB.\nEn aquest debat, Josep Maria Llovet i la redactora en cap d’El País, Milagros Pérez Oliva, conversaran sobre una malaltia que representa la segona causa de mort al món però que, com el doctor Llovet explica en la següent entrevista, es diagnostica cada vegada en fases més precoces i, fins en un 50% dels casos, es pot arribar a curar.\nJosep Maria Llovet destaca la revolució que ha suposat per a la recerca oncològica la recent identificació d’una sèrie d’alteracions moleculars que produeixen el càncer, algunes de les quals es poden tractar farmacològicament. Aquests descobriments permetran abordar casos avançats de la malaltia evitant les teràpies més agressives que es fan servir ara. Llovet reflexiona també sobre els reptes de futur que encara té la recerca biomèdica en l’àmbit del càncer.\nEls debats CCCB-ICREA se celebren cada dimecres del mes de juny al CCCB. Entrada gratuïta.\nPosted in Sin categoría el maig 29th, 2013\nTags: biomedicina, càncer, CentreDoc, Conferències, Debats, Debats ICREA, debatsICREA, Josep Maria Llovet, Milagros Pérez Oliva\nLa revolució de la biomedicina en els debats ICREA-CCCB\nmaig 21st, 2013 Centre Documentació i Debat 2 Comments\nCom es tractaran les malalties en el futur? Tindran curació algunes de les malalties que ara tenen major impacte sobre la població?\nPer parlar d’aquestes qüestions, el CCCB i la Institució Catalana de Recerca i Estudis Avançats (ICREA) proposen el cicle de conferències “Grans reptes de la biomedicina”, que tindrà lloc al CCCB del 5 al 26 de juny. En aquests debats s’abordaran quatre grans malalties, que s’han escollit pensant en el seu impacte social: el càncer, la SIDA, la síndrome de Down (si bé no es pot considerar una malaltia, és una alteració genètica de la qual tot just se’n comença a saber el mecanisme) i, finalment, les malalties cerebrals autoimmunes. Cada sessió es dedicarà a un d’aquests temes i comptarà amb la conferència d’un investigador ICREA que desenvolupa la seva recerca en aquest àmbit i que ha destacat especialment per la seva trajectòria. L’objectiu dels debats no és només explicar com ha avançat el coneixement sobre cada una d’aquestes afeccions, sinó també veure de quina manera el progrés biomèdic està transformant les teràpies amb els pacients i quines millores es poden esperar en les persones afectades els propers anys.\nEls participants seran Josep Maria Llovet, Javier Martínez-Picado, Susana de la Luna i Josep Dalmau, tots ells investigadors destacats del programa ICREA que duen a terme una recerca de gran impacte local i internacional. A més, comptarem amb la participació de Milagros Pérez Oliva, Bonaventura Clotet, Josep Maria Espinàs i Ramon Gomis, que intervindran com a presentadors i moderadors de cada sessió.\nAquesta proposta és la primera de les col·laboracions que CCCB i ICREA han decidit programar de manera estable per donar a conèixer la recerca d’alt nivell que es fa a Catalunya. ICREA és una institució creada per la Generalitat de Catalunya ara fa dotze anys per tal de contractar científics d’arreu del món o facilitar el retorn dels investigadors propis que han treballat a l’estranger. Ho explica en la següent entrevista Jaume Bertranpetit, director d’aquesta institució, que col·labora amb totes les universitats i centres de recerca de Catalunya en àrees temàtiques que comprenen des de les ciències de la vida i la medicina fins a les ciències socials i les humanitats. En els debats ICREA-CCCB es presentarà la recerca que estan desenvolupant els investigadors ICREA en aquests diferents àmbits del coneixement.\nUs invitem, doncs, a seguir-nos en aquesta primera aproximació a la recerca que es fa avui a Catalunya i descobrir com canviarà en un futur pròxim el tractament d’algunes de les malalties que més ens afecten.\nPots seguir els debats a Twitter: #biomedicina #debatsICREA\nTags: biomedicina, càncer, CentreDoc, cervell, ciència, Conferències, Debats, Debats ICREA, debatsICREA, recerca, SIDA, síndrome de Down


L'alumne del CETT, Ignasi Bustamante, participa en el Concurs 'Promesas de la Alta Cocina' de Le Cordon Bleu de Madrid | CETT\nEl 12 d’abril el nostre alumne de 2on de Tècnic Superior de Direcció de Cuina, Ignasi Bustamante, va participar a la gran final del VI Premi 'Promesas de la Alta Cocina', patrocinat per l’escola Le Cordon Bleu de Madrid.\nJuntament amb el professor de cuina Carles Ripoll, l’Ignasi ha gaudit d’una experiència única en la que s’ha posat a prova, però sobretot, s’ha divertit i ha après d’allò més dels seus companys.\nEl premi 'Promesas de la Alta Cocina' de Le Cordon Bleu de Madrid és considerat un dels premis més rellevants dirigits als estudiants de cuina de l'Estat Espanyol. Es tracta d'un concurs de caràcter nacional que ofereix als joves d'últim curs de qualsevol escola de cuina, l'oportunitat de seguir formant-se com a professionals de l'alta cuina en una institució com Le Cordon Bleu.\nEl concurs s'ha convertit en una cita anual des que va començar la primera edició al 2012.


Aprofito també per felicitar públicament l'antic equip directiu, i especialment el director, el Dr. Josep Anton Ferré, per la tasca duta a terme al capdavant de l'Agència. Si tenim en compte que en la seva etapa s'ha posat en marxa el complex i innovador marc de verificació, seguiment i acreditació, al mateix temps que AQU Catalunya era valorada per ENQA com una de les millors agències, no puc fer res més que treure'm el barret. Sens dubte, el llistó s'ha deixat molt alt i el repte que tenim al davant és immens, però justament és això el que el fa engrescador. I més encara quan, en els pocs dies que porto a l'Agència, he pogut observar com iniciem aquest nou repte amb un equip molt bo.\nAixí mateix, obviant tota originalitat, en aquest primer editorial voldria apuntar algunes de les principals directrius d'aquesta nova etapa. Si bé és cert que durant els propers mesos caldrà que elaborem i discutim el nou pla estratègic, atès que l'actual ha finalitzat, és evident que hi ha algunes línies que caldria posar en relleu. I en voldria subratllar especialment dues.\nLa primera es fonamenta en la minimització, en el marc dels estàndards internacionals, de l'impacte de les activitats d'avaluació en la mateixa tasca analitzada. És a dir, reduir l'excés de burocràcia amb què, molt sovint injustament, s'ha associat aquesta mena d'activitats. Certament, la majoria de vegades la causa principal d'aquesta burocràcia recau fora d'AQU Catalunya (decrets, programes elaborats pel Ministeri...); però, tot i així, hem de continuar incidint en la millora del sistema global, i més ara que amb el nou curs iniciarem els processos d'acreditació de les titulacions. De ben segur que és una tasca més política que no pas acadèmica, que haurem d'afrontar amb totes les nostres forces.\nI, en segon lloc, crec que és el moment d'augmentar el valor afegit d'AQU Catalunya en el sistema. I una manera de fer-ho és mitjançant l'anàlisi i la difusió de molta de la informació de què avui ja disposem (avaluacions de professorat, titulacions, centres...). L'objectiu ha de ser, gràcies a la feina de tots plegats, poder fer una millor diagnosi del sistema i, en definitiva, ajudar a prendre les millors decisions. Òbviament, la disponibilitat de recursos econòmics serà un aspecte crucial per poder-ho dur a terme.\nEl nou inici del curs i, amb ell, la nova etapa que el president i jo mateix encetem al capdavant d'AQU Catalunya requereixen obrir un període intens de diàleg amb el Govern de Catalunya, per mitjà de la Secretaria d'Universitats i Recerca, i amb les universitats, representades pels seus rectors, vicerectors, responsables de les unitats tècniques de qualitat i responsables de les titulacions universitàries, professorat, alumnat, etc. Sens dubte, ens cal escoltar molt per dibuixar amb un traç fi i ferm el nou camí a seguir els propers anys.\nComencem. Molt bon inici de curs a tothom!


Pàgina:La punyalada (1904).djvu/214 - Viquitexts\nPàgina:La punyalada (1904).djvu/214\nels polls no arribarían a be, y que aquí hi hà bones lloques no ho dubteu pas. Ja heu sentit al baylet que deya qu'entre les veus n'hi havía semblat regonexer la d'algun dels matexos que mesos passats aquí's guanyavan les caxalades y'ls teníau per guardians. ¿Y qui vos assegura qu'entre'ls matexos qu'aquí han vingut a portar auxili, no hi hà'ls seus confidents? Desenganyèuvos: com més fressa farèu, pitjor; no es pas aquest el camí qu'hem de seguir. A murri, murri y mitx.—\nTot y reconeguent el bon sentit del parlament del subcabo, va courem com una vergassada. Jo que'm frissava pera entrar tot seguit en acció, desesperantme la sola idea de que la meva estimada hagués de passar aquella nit en poder de son raptor! Vaig comensar a estirarme els cabells y sanglotar tot cridant:\n—¡Però, sants del Cel! què serà d'ella en mans d'aquest malehit cabrò!— y en un accés d'egoista follía vaig afegirhi:— ¡be la podía haver morta coma n'al sou pare, tant de bò! menys patiríam jo y ella!—\nEn Rafel y'ls demés estavan cap-\nObtingut de «https://ca.wikisource.org/w/index.php?title=Pàgina:La_punyalada_(1904).djvu/214&oldid=116247»


Llits còmodes i sostenibles | Punt de Vista Llits còmodes i sostenibles – Punt de Vista\nEntradas Habitaciones Punt de Vista / 15 gen. 2020 / Jullye\nCada cop és més comú tenir pell atòpica, sensibilitat química i diversos tipus d’al·lèrgies –la més comuna al nostre país és la del pol·len i els àcars–. Un dels nuclis d’infecció més gran són els llits i seguint la línia de la moda creixent avui us parlarem dels beneficis dels productes de descans natural.\nEls tatamis, els coixins naturals, els llits de fusta, els matalassos de làtex natural, entre altres propostes, formen part de l’aposta de moltes llars que s’afegeixen a la revolució del descans ecològic. Molts hotels també s’apunten al canvi sostenible. Però, i pel que fa als llençols i coixineres?\nLa revista Interiores ens explica els beneficis que té utilitzar teixits de fibres 100% naturals, ja siguin de cotó, lli o llana. Moltes vegades aquestes teles són confeccionades a mà a través de mètodes tradicionals i ingredients naturals. Les fibres naturals absorbeixen millor la suor, són transpirables i ens ajuden a regular la temperatura corporal.\nPel que fa a les matèries primeres s’utilitzen les plantes, els bolets o els fongs per tenyir les teles. En el mètode de producció, per altra banda, no s’utilitzen pesticides, pigments, clor, metall ni cap tipus de producte químic. Per tant, la roba fabricada seguint aquests patrons és més suau, agradable, còmoda i innòcua.\nLa publicació Ecohabitar fa un post on proposen diferents empreses nacionals i internacionals on es pot comprar Roba de llit ecològica, lliure de tints o processos químics tòxics.\nA més, es recomana que per tenir uns llits més purs i confortables s’han de canviar els llençols un cop a la setmana ja que si els deixem més temps poden aparèixer paràsits, bactèries i fongs. Com dèiem, un dels més comuns són els àcars, que creixen alimentant-se de la suor, brutícia, maquillatge, pell morta, grassa, pels, cremes, pols, i partícules varies que introduïm al llit. Si sou al·lèrgics als àcars, també és aconsellable comprar-se una funda de coixí i de matalàs antiàcars, ja veureu que els problemes de congestió nasal i la picor dels ulls i la gola disminueix!\narquitectura ,consells ,disseny ,habitacions ,Punt de Vista ,terrassa


Paco muñoz, l'home de la guitarra vertical by Edicions del bullent - Issuu\nPaco Muñoz és un autèntic homenot fidel a uns principis que pretenen manifestar de manera oberta i sense cap tipus d’ambigüitat, l’estima i la defensa de tot allò que significa la seua llengua, la seua terra, la seua cultura i la seua gent. Enric Lluch\nDirector de la col·lecció: Mario Viché\n1a edició: març de 2017 © 2017 Del text: Enric Lluch © 2017 De les il·lustracions: Anna Roig\n© 2017 Edicions del Bullent, SL 961 590 883 De la Taronja, 16 - 46210 Picanya info@bullent.net • www.bullent.net\nDisseny: Miquel Mollà Assessorament lingüístic: Rafa Ferrando, Maria Guasp ISBN: 978-84-9904-195-7 Dipòsit legal: V-360-2017\nLa reproducció total o parcial d’aquesta obra per qualsevol procediment, comprenent-hi la reprografia i el tractament informàtic, o la distribució d’exemplars mitjançant lloguer o préstec sense l’autorització escrita de l’editor resten rigorosament prohibides i estaran sotmeses a les sancions establertes per la llei.\nPaco Muñoz, l’home de la guitarra Enric Lluch i Anna Roig\nAçò era i no era un home que tenia una guitarra. Un dia d’estiu, mentre els grills cantaven com si els hi anara la vida, aquell home va passar per un parc menut i engolit. Hi havia tres pins, una font, un tobogan de fusta i dos bancs de color estrany. Aquells bancs, gràcies a l’entrellat que de vegades tenen les autoritats, estaven situats a l’ombra dels arbres.\nAllà, en un dels bancs, seien dos criatures, un xiquet i una xiqueta. S’entretenien mirant les vespes que rebotaven contra l’aigua de la font. La xiqueta, en veure l’home de la guitarra, li va preguntar si sabia tocar-la. —Clar que sí —va contestar l’home. —I és molt difícil? —va preguntar ara el xiquet. —Tocar la guitarra és com tot —va respondre l’home—. Cal dedicar-li temps i ganes.\nPaco muñoz, l'home de la guitarra vertical


Del 16 de març a les 15.00 hores al 20 de març a les 4.00 hores quedarà restringida la circulació en el perímetre format per les Grans Vies i la marginal dreta del riu.\nEl dispositiu especial de neteja tindrà un increment del 4,95% quant a les jornades dels mitjans humans.\nA més, quan les necessitats de mobilitat així ho aconsellen, es podrà restringir el trànsit a l'interior de l'anell delimitat per les avingudes de Pérez Galdós, Giorgeta i Peris i Valero, així com el pas inferior de Pius XII.\nDes del Centre de Gestió de Trànsit s'han recomanat uns estacionaments fora d'aqueixos perímetres restringits a la circulació i prop dels accessos principals en la ciutat i de les parades tant d'EMT València com de Metrovalencia, per a facilitar així la mobilitat dels visitants a través del transport públic de la ciutat.\nSi s'accedeix des de la carretera de Castelló o Barcelona (V-21), es recomana deixar el vehicle en la zona del Campus de Tarongers i de la Universitat Politècnica de València. No obstant això, també hi ha l'opció d'estacionar en el pàrquing Martí Grajales-Mercat del Cabanyal (proper a l'estació del Cabanyal), en el de J.J.Dómine (en la plaça de l'Armada Espanyola amb l'avinguda del Port), en el de Viñes (en Eugènia Viñes amb el passeig de Neptú) o en el de Veles e Vents, i d'ací desplaçar-se amb metro des de la parada de Serreria o amb EMT.\nAltres aparcaments possibles són el de Primat Reig amb l'avinguda de Catalunya; el de Xile amb l'avinguda d'Aragó o el de Sever Ochoa proper als Jardins dels Vivers, a pesar que solen ocupar-se amb major rapidesa.\nSi l'accés a la ciutat es fa des d'Alacant i Pista de Silla, per la V-31, el millor serà deixar el vehicle a l'entorn de l'avinguda dels Germans Maristes i d'Antonio Ferrandis. D'altra banda, està l'opció del pàrquing del Dr. Waksman –molt proper a la plaça de Manuel Sanchis Guarner i a Russafa-, a pesar que també se sol ocupar amb rapidesa.\nPànol amb els talls de circulació en el centre de València en Falles.\nDes de la A-3, la zona habilitada és la que envolta Tres Forques, Tres Creus i Campos Crespo. El pàrquing disponible és el de l'Hospital General, en l'avinguda de Tres Creus.\nMentre que des de la Pista d'Ademús, per la CV-35, és recomanable la zona entre l'avinguda del Mestre Rodrigo, avinguda de Burjassot i els carrers de Menéndez Pidal i de Tirso de Molina. Quant als pàrquings, està el de Godelleta-Pius XII i també en Pio Baroja es troba el pàrquing del parc de Capçalera.\nPel que fa a l'estacionament, el Centre de Gestió de Trànsit també ha recordat que se suprimeix el servei d'estacionament regulat amb limitació horària (ORA) des de les 9 hores del dia 12 fins a les 9 hores del dia 20.\nA més, Metrovalencia disposa de 22 parades que compten amb places d'estacionament gratuïtes per a poder combinar cotxe i metro, que es poden consultar en la seua pàgina web.\nAl mateix temps, Trànsit ha indicat que el pas inferior de Germanies romandrà tancat als vianants, per qüestions de seguretat, de les 19 hores a les 2 h del 15 al 19 de març.\nLes parades de metro de Xàtiva i Colón romandran tancades, també per qüestions de seguretat, de 12.30 a 14.30 hores, del 16 al 19 de març. En aqueix sentit, les parades alternatives són Albereda, Plaça d'Espanya, Bailén o Àngel Guimerà.\nA més, s'ha de tenir en compte que la parada de metro Albereda tancarà temporalment les seues portes dues hores abans dels focs artificials.\nEl dispositiu especial de neteja per a la celebració de les Falles impulsat per la Regidoria de Gestió de Residus Sòlids de l'Ajuntament de València ja està en funcionament.\nNo solament es perllongarà fins al pròxim 19 de març, inclosos els serveis de neteja i recollida de cendres de la Nit de la Cremà, sinó que també es perllongarà fins al pròxim dia 23 de març "per a aconseguir unes condicions òptimes de neteja viària en la ciutat", segons ha explicat la regidora Pilar Soriano.\nEn total, respecte a les Falles del 2017, es preveu un increment del 4,95% quant a les jornades dedicades pels mitjans humans, mentre que els mitjans mecànics s'augmentaran en un 0,55 %.\nEn la zona 1 el reforç de mitjans per a aquest període serà de 7.352 jornades addicionals (5.654 jornades de mitjans humans més i 1.698 jornades de mitjans mecànics); en la zona 2 les jornades dels mitjans humans s'incrementaran en 1.073, mentre que les dels vehicles de recollida de residus i neteja augmentaran en 404; en la zona 3 l'increment serà de 380 jornades de treball per als efectius humans i de 90 jornades dels vehicles de neteja i recollida de residus.\nSoriano ha destacat "l'esforç de l'Ajuntament per a potenciar unes celebracions sostenibles" i ha recordat diverses iniciatives que redundaran en un bon estat de la ciutat pel que fa a la neteja, com per exemple la instal·lació de 200 papereres d'envasos en rutes de gran intensitat turística a Ciutat Vella i Russafa, l'inici de la campanya ‘Ara pots pujar el reciclatge’, per a arreplegar centenars de quilos d'envasos i pots durant les mascletades, o una nova edició de la campanya de reciclatge de vidre –enguany sota el nom de ‘La Reciclà’- amb la col·laboració de prop de tres centenars de comissions falleres de la ciutat de València.\n"Entre totes i tots podem contribuir a la consecució de la ciutat que mereixem, també durant les Falles, per això és important sumar el gran esforç que fem des del consistori amb tot el personal de neteja i recollida de residus i la col·laboració del món faller, de la resta del veïnat i de totes les persones que ens visiten en aquestes dates", ha dit Soriano.\nEl dispositiu especial de neteja preveu, per exemple, el treball durant la Nit de la Cremà per a la recollida de cendres de més de mig miler de mitjans humans i més de 260 mecànics.\nTambé inclou el treball des del dia 20 fins al 23 amb escombratges manuals i mecànics i ruixat per a recuperar els estàndards habituals en la neteja de la ciutat. El cost total previst de tot el dispositiu especial de neteja serà de 1.560.914,3 euros.\nÀngela Ballester encapçala una llista alternativa a Pablo Iglesias amb el suport d'Antonio Estañ


3 min. Barcelona 27/02/2018 21:17\nL'exnúmero dos del Palau de la Música, Jordi Montull, ha sortit de la presó de Brians 2 aquest dimarts després de pagar els 100.000 euros de fiança que li va imposar finalment l'Audiència de Barcelona. A Montull el van condemnar a set anys i mig de presó per l'espoli del Palau de la Música. Inicialment el tribunal en va ordenar l'ingrés immediat entre reixes, mentre que el Tribunal Suprem valora el seu recurs contra la sentència. Però després l'Audiència va decidir canviar aquesta situació i permetre que tant ell com l'expresident del Palau de la Música poguessin sortir en llibertat provisional si pagaven una fiança, que és la que Montull ha fet efectiva aquest dimarts.\nMontull haurà estat 22 dies entre reixes. L'Audiència de Barcelona en va ordenar l' ingrés immediat a la presó el 5 de febrer. L'ex número dos del Palau ha passat tota la seva estada al mòdul d'infermeria, primer de Brians 1 i després a Brians 2, separat de la resta de presos. És la mateixa àrea on ha estat també Fèlix Millet, a qui divendres passat van traslladar a l'hospital Mútua de Terrassa per una insuficiència respiratòria.\nSegons fonts judicials, Millet – condemnat a nou anys i vuit mesos de presó– continua hospitalitzat i no ha dipositat la fiança de 400.000 euros que finalment li va imposar el tribunal com a condició per poder sortir en llibertat provisional.


Neix el festival d'arts escèniques MilManeres d'Alcoletge que es centra en la mirada - Escena Familiar\nNeix el festival d’arts escèniques MilManeres d’Alcoletge que es centra en la mirada\nEl proper cap de setmana, de l’1 al 4 d’octubre, es celebrarà la primera edició del festival d’arts escèniques MilManeres d’Alcoletge, que en el seu debut es centra en les maneres de mirar. Aquesta nova cita al calendari dels espectacles familiars i per a tots els públics és una idea que va sorgir de l’acord entre els representants del teixit cultural local i els responsables del consistori lleidatà.\nEl cartell és un recull d’una gran varietat de propostes artístiques i activitats paral·leles, de caràcter pedagògic, com ara tallers de creació i muntatges d’insectes imaginaris utilitzant fusta, cartró i materials decoratius. La vocació de la mostra és la “d’innovar en l’àmbit de l’espectacle i la cultura i que, amb la complicitat del teixit associatiu i del voluntariat local, convertir-se en un esdeveniment de referència a les comarques de Lleida.\nEl festival l’obriran Mortelo & Manzani i la Cia. Passabarret, que també intervindran en la segona jornada. Anna Confetti i Guillem Albà & La Marabunta completen el programa del segon dia del MilManeres. La tercera jornada és, possiblement, la més completa. A més de fer el taller abans esmentat, hi actuaran La Pera Llimonera, Jam i Sound de Secà al matí i a la tarda, a més de Zero en Conducta a la nit, que presentaran Eh man, eh. La Mecànica de l’ànima. El darrer dia del festival començarà amb el taller i hi actuaran La Baldufa, Planeta Trampolí -aquest dos matí i tarda-, Reggae per Xics i Circo Los.\nEls organitzadors del MilManeres confessen que fa gairebé un any, quan es van plantejar engegar la mostra, no s’haurien pensat mai que l’haurien de celebrar en les circumstàncies actuals, però assumeixen que hauran d’aplicar un seguit de normes de seguretat, sense perdre la il·lusió en cap moment, tal i com ho demostren les paraules de la regidora de Cultura d’Alcoletge, Maria LLuïsa Prat, que figuren al programa: “Tal com si haguéssim posat el nom veient el futur, l’edició d’enguany serà una manera diferent -diuen els organitzadors- i esperem que única, de gaudir la cultura i de demostrar que aquesta és segura i té tot el dret de seguir endavant. En aquests moments difícils creiem que és molt important que tothom qui vulgui pugui venir a Alcoletge a gaudir dels espectacles. Però encara creiem que és més important que els artistes segueixin treballant, ja que el seu sector és un dels més afectats. Tots tenim ganes de passar-nos-ho bé i nosaltres tenim l’obligació de posar el nostre granet de sorra per cuidar les persones que durant anys ens han fet gaudir i ho volen seguir fent en el futur.” El preu de l’entrada de tots els espectacles és de 2€, s’han d’adquiri de forma individual i tothom qui vulgui assistir als espectacles n’haurà de fer reserva prèvia a través del web de l’ajuntament o de l’app Reserva Play.


Petita història de l'ou com balla a Barcelona\nEditorial Mediterrània > Notícies > L’ou com balla a la catedral\nL'ou com balla és una tradició que té lloc el dia del Corpus Christi. "L'ou, un cop buit i amb un punt de cera per tapar el forat pel qual s'ha buidat l'ou, es col·loca sobre el raig d'aigua d'un brollador d'una font, de manera que giravolti sense caure. A més, la font habitualment es guarneix amb flors i fruites del temps, com les cireres amb les quals es cobreix la tassa de la font, o la ginesta i els clavells" (Wikipedia) A Barcelona es pot gaudir en alguns indrets del barri gòtic, i en diverses poblacions de Catalunya. Consulta el mapa d'on trobar l'Ou com Balla a Ciutat Vella Barcelona de lacasadelsentremesos.cat. Et convidem a descobrir la "Petita història de l'ou com balla" dissabte i diumenge, de 12 a 19 h.\nDissabte 1 de juny: plaça Sant Iu\nDiumenge 2 de juny: plaça Garriga i Bachs


El taller de 'skate' de l'Ajuntament de Berga esgota les places disponibles - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nEl taller de 'skate' de l'Ajuntament de Berga esgota les places disponibles\nredacció 30.06.2020 | 23:26\nEl taller de 'skate' de l'Ajuntament de Berga esgota les places disponibles Regió7\nEl taller de skate que organitza l'àrea de Joventut de l'Ajuntament de Berga ha esgotat les places disponibles i ja no s'admeten més sol·licituds per participar-hi. L'activitat es farà del 6 al 10 de juliol a l' skatepark del Lledó.\nEl taller és gratuït i té 20 places disponibles. L'organització implementarà mesures preventives per poder desenvolupar el taller amb seguretat. Per exemple, es farà us de mascareta, es prendrà la temperatura a les persones i els joves que presentin símptomes de la covid-19 hauran d'abstenir-se de participar-hi.


batxillerat | adncomercial\n22 de maig de 2019 20 de maig de 2019 rbatalle\nEls alumnes de 2n de Gestió de Vendes han realitzat un photocall per la festa de graduació de Batxillerat que es va realitar en el teatre municipal de Sant Feliu de Guíxols. Departament de Comerç Institut de Sant Feliu de Guíxols\nSelecció de personal amb 1r Batxillerat\n27 de desembre de 2018 21 de desembre de 2018 rbatalle\nEls alumnes de 1r de Gestió de Vendes han fet un procés de selecció amb els alumnes de 1r de Batxillerat. Durant el procés s’han realitzat dinàmiques de grup, tests d’interessos professionals i entrevistes. Tornant de les vacances es coneixeran els resultats dels processos de selecció. Bona sort als candidats!! Departament de Comerç […]\n24 de novembre de 2018 21 de novembre de 2018 rbatalle\nEls alumnes de 1r de Gestió de Vendes han participat en el procés d’avaluació de les empreses de croquetes que han realitzat els alumnes de 1r de Batxillerat. La tasca ha consistit en valorar diferents ítems de la presentació del producte…. i també el producte!! Volem felicitar als alumnes de 1r de Batxillerat per les […]\nLes classes acaben… l’activitat no!!\n18 de juny de 2018 rbatalle\nEl departament de comerç ha preparat el photocall de l’acte de graduació de Batxillerat que es va realitzar al teatre municipal. En aquest cas la creació i execució va anar a càrrec dels professors d’aparadorisme. Ens ha agradat molt participar en aquest moment tan emotiu pels alumnes de batxillerat encara que sigui amb aquesta petita […]\n14 de gener de 2018 14 de gener de 2018 rbatalle\nEls alumnes de 1r de GV han realitzat una simulació dels passos a seguir per fer la contractació de personal. Per fer-ho han rebut l’ajuda dels alumnes de 1r de Batxillerat que han actuat com a candidats en el procés de selecció. La simulació ha durat dos dies. En el primer dia els alumnes de […]


‘Els homes i els dies’ identitat gai al poder al TNC\n‘Els homes i els dies’: una cambra fosca gai al TNC\nXavier Albertí dirigeix l’adaptació de Josep Maria Miró de la novel·la autobiogràfica de David Vilaseca, escrita com un dietari\nRubén de Eguía encarna l’autor a partir d’aquest dijous en una Sala Gran on ressonen infinitat de veus i personatges\n20 de d’abril del 2022. 09:11\nLa Sala Gran del Teatre Nacional de Catalunya (TNC) estrena aquest dijous l’adaptació de la novel·la ‘Els homes i els dies’, de David Vilaseca (Barcelona 1964-Londres 2010). L’autor, que va ser catedràtic d’estudis hispànics del Royal Holloway College de Londres, filòleg i especialista en estudis queer, hi va plasmar les seves experiències en el descobriment del sexe com a homosexual, els seus desenganys i les seves visites compulsives als urinaris públics a la recerca de trobades, però també la soledat, la por i la seva visió de la família, de Catalunya i de la vida acadèmica. El TNC reivindica la qualitat d’aquest singular autor mort als 46 anys condensat en un muntatge aquesta immensa obra escrita en forma de dietari d’autoficció en dues parts: ‘L’aprenentatge de la soledat’, una baixada als inferns, i ‘El nen ferit’, una mica més lluminosa, que va acabar tres dies abans de morir arrossegat per un camió quan circulava en bici per Londres.\nPortar ‘Els homes i els dies’ a escena ha sigut un dels reptes més importants als quals s’han enfrontat Josep Maria Miró, dramaturg encarregat de l’adaptació teatral, i Xavier Albertí, director de l’espectacle que torna per primera vegada al TNC des que va deixar el lloc després de vuit anys al capdavant del teatre de la Generalitat. És la segona vegada que tots dos treballen junts a la Sala Gran després de ‘Temps salvatge’.\nLa història radical de 'Gang bang' dispara la polèmica al TNC\nInfinitat de personatges\nDels 11 actors de l’elenc només dos encarnen un únic personatge: Rubén de Eguía és el David, el protagonista, i Mercè Arànega, la seva mare. Paula Blanco agrupa tota la resta de personatges femenins en la vida de Vilaseca mentre que Albert Ausellé, Alejandro Bordanove, Abdi Cherbou, Francesc Cuéllar, Luiz Felipe, Roberto G. Alonso, Oriol Genís i Federico Metral es reparteixen els múltiples papers d’éssers que es creuen amb el protagonista en el seu recorregut vital a la recerca de la seva identitat i de la seva acceptació. Tots són projeccions del protagonista, veus que apareixen i desapareixen en una escenografia abstracta que Max Glaenzel ha dissenyat com una enorme cambra fosca de la ment que es va poblant de trobades, psicoanàlisis, idees, situacions, somnis i fantasmes.\nEl sexe és també política i viceversa. La identitat és un cúmul de coses\nLa incapacitat d’estimar, la promiscuïtat, el desig, la insatisfacció, la dificultat d’encaixar en una Catalunya on si no ets el millor no ets ningú són alguns dels temes que hi apareixen. Però l’autoconeixement a través de la sexualitat és fonamental en una obra que Albertí connecta amb ‘El pes de la palla’, de Terenci Moix. «Moltes vegades en la creació de la identitat hi pesen més els elements de construcció psicoafectiva i sexual que els ideològics. Pot semblar que els diferenciï però el sexe també és política i viceversa. La identitat és un cúmul de coses», assenyala Albertí. Per ell també hi ha molta connexió entre aquest muntatge i ‘Gang bang’, una obra de Josep Maria Miró que va causar un escàndol en la seva estrena al TNC fa anys. «Els Legionaris de Crist van destruir part de l’escenografia i algun polític es va atrevir a dir que si ell fos conseller de Cultura aquesta obra no s’hauria estrenat, una forma de protocensura inacceptable», va recordar Albertí. Esperem que aquesta vegada no passi res semblant.\nEl seu muntatge no eludeix les trobades furtives del protagonista en lavabos de Londres o altres espais, però tampoc s’hi recrea. Albertí el tracta de manera suggerent, gens ‘hardcore’. «Si alguna cosa hem tingut present és el termòmetre moral», ha assenyalat el director que aposta per donar protagonisme a la paraula. La producció «no es dirigeix a un col·lectiu específic», va aclarir, «sinó a qualsevol ésser humà que senti que la pulsió de la seva construcció identitària no passa només per l’acceptació de la seva naturalesa genital, sexual i psicoafectiva i ideològica, sinó també per la construcció dels ponts i vincles amb altres éssers humans, sobre la construcció de l’amor, en els entorns familiars i privats i per una manera d’entendre que el llenguatge ens allunya de la realitat per crear-ne un altre, com ens va ensenyar Shakespeare a ‘La tempesta’».\n«L’obra viatja a les parts més incòmodes de l’acceptació del jo per posar ordre a les seves idees, acceptar pors i fantasmes»\nRubén de Eguía encarna durant gairebé tres hores, amb 20 minuts d’entreacte inclosos, un personatge de «dimensió estratosfèrica», segons Albertí. «És com fer quatre Hamlets», diu fent broma. De Eguía creu que part de la insatisfacció del seu personatge «prové d’una cosa que encara hi ha a Catalunya: un enorme grau d’exigència. Ens eduquen per ser el millor. No serveix ser el segon», ha destacat. Admira la tremenda veritat i honestedat de Vilaseca per enfrontar-se a si mateix i explora terrenys difícils en un període que abasta 22 anys. De 1987, quan tenia 23 anys i era un jove estudiant en un campus nord-americà fins al 2009. «Viatja a les parts més incòmodes de l’acceptació del jo per posar ordre a les seves idees, acceptar les seves pors i els seus fantasmes», ressalta Albertí. La resta de personatges són les seves pròpies projeccions. Veus i records que apareixen en l’imaginari del protagonista a través de cartes, trucades, trobades furtives, malsons i somnis. Les escenes no segueixen la novel·la de manera lineal i compta, a més, amb aspectes que no hi figuren, com fragments d’obres de Josep Maria de Sagarra, Puig i Ferreter i Pedro Lemebel. També inclou un monòleg que Miró ha escrit per reivindicar els transformistes de Barcelona, des dels que van actuar al Paral·lel del segle XIX fins a Carmen de Mairena i Ángel Pavlovsky. Albertí espera que l’obra serveixi per orientar aquells que, com Vilaseca al seu dia, necessiten conèixer-se i acceptar-se. «Hi ha una voluntat de revisar la seva peripècia vital perquè serveixi com a procés d’aprenentatge, de neteja, de compartir alguns aspectes perquè qui senti les mateixes pulsions interiors pugui identificar-s’hi».


Diferenciada.org - Notícies, recursos i investigacions sobre l'educació diferenciada. - El fracàs escolar masculí és una dada preocupant\nEl fracàs escolar masculí és una dada preocupant\nEncara que l'abandonament escolar ve disminuint progressivament des de fa anys a Espanya, crida l'atenció que sigui un 80% superior a la mitjana europea i la taxa d'abandonament masculina sempre sigui superior a la femenina. Segons dades d'Eurostat (2017) la proporció de fracàs escolar és molt superior entre els nois (22,7%) que entre les noies (15,1%).\nSi anem a dades de l'OCDE i de l'informe PISA hi ha un 14% de fracàs escolar masculí davant només un 9% de noies. S'entén per aquest fracàs no aconseguir el nivell bàsic de les tres àrees avaluades: lectura, matemàtiques i ciències. El problema d'aquest major fracàs escolar masculí, malgrat les diferències entre països, s'observa, per tant, en tot el món desenvolupat.\nEn els següents articles es desenvolupa el tema des de diferents perspectives:


Azael Fabregat, segueix jugant - routecru\nLa memòria és una nena juganera. Arriba quan vol, se’n va sense avisar i modifica les vivències al seu gust, pintant un Modigliani allí on besàvem quan teníem 15 anys o un Dalí allà on la nit ens portava a l’inici de l’infinit. L’amalgama de colors de la seva paleta ens descompon i recompon segons els seus criteris. El temps n’és el seu aliat i junts formen un exèrcit implacable.\nHi ha un home que va néixer quan els habitants del planeta Terra no eren ni la meitat de la gent que som avui dia. Aquest, tortosí de naixement i de devoció, coneix els secrets de la memòria mateixa com si l’hagués dissenyat ell. Sap que és fugissera i que seves són les arrels que fan que encara toquem de peus a terra.\nEnginyer químic de formació actualment és director de la URV Campus Terres de l’Ebre cosa que li ha permès tornar a la seva pàtria d’on havia marxat per estudiar, la seva infantesa. D’ella en recorda l’escorxador municipal, convertit ara fa uns anys en el museu de la ciutat de Tortosa. El seu avi, també Azael, en fou un dels fundadors, exercint de carnisser, d’aquest recinte modernista. El seu ofici segurament li va ensenyar al seu nét el gust\nDirector d’universitat tot i que el seu posat seria més de director d’orquestra. El seu estil particular és proper al del dandi, tanmateix molt més afable i natural. Els seus records passegen pel mercat, degusten i oloren diferents productes treballats per pagesos i grangers de les Terres de l’Ebre. L’olor a terra humida li desperta somriures. De fons, sembla sonar música, així és com juga els nostres records amb el nostre passat.\nMoments agres i d’altres dolços. L’equilibri de qui sap que això de la vida ens porta vertiginosament a un precipici de manera irreversible. L’equilibri de qui també sap gaudir dels moments bons que ens regalen les petites coses. “Ballarem mentre ens mantinguem drets” sembla dir mentre esbossa aquestes tensions a què ens porta el mateix fet de viure. Les agulles del rellotge, que ell coneix tan bé, no s’aturen. El tic i el tac conjuguen una magistral simfonia que comença amb allegretto i que acaba en Rèquiem. Entre mig tot d’alegries i de plors. L’actitud ferma és el que ens salva, és el que l’engrandeix.\nLa memòria està jugant, en aquest cas amb mi. Evoco allò que ella em xiuxiueja a l’orella sobre l’estimat Azael Fabregat. Recordar implica mentir, implica crear i també destruir. No és res tràgic. Gràcies a la memòria també generem ficcions carregades de bellesa poètica. La memòria s’aixeca, ens mira a tu, Azael, i també a nosaltres mentre et mirem. L’acte conclou, tornem a la realitat.