Blog de muntanya: de desembre 2010\nBTT pel parc de Gallecs\nHem fet una nova sortida en bicicleta. En aquesta ocasió hem fet un circuit fàcil encara que relativament llarg, d'uns 50 km. Hem sortit de Sant Adrià i hem pujat pel riu Besòs fins a Mollet. Quan hem arribat al davant de l'estació del Tren de Mollet hem sortit de riu i hem travessat la ciutat en direcció al parc de Gallecs. Després hem fet un llarg recorregut pels camins de Gallecs, passant entre els camps de conreu, ara tots llaurats. Hem arribat fins al poblet de Santa Maria de Gallecs i hem tornat per altres camins fins a l'estació de Mollet. Finalment hem tornat a baixar per la llera del Besòs fins al punt de partida. En resum, una sortida fàcil per estirar les cames...\nHem fet un petit muntatge amb les fotos i alguna seqüència de vídeo. Aquí el teniu::\nBTT Gelida - Sitges\nHem fet una excursió en bicicleta per terres del Penedès i el Garraf. Hem arribat en tren a l'estació de Gelida i hem agafat el funicular fins al poble. Des d'aquí, per un seguit de pistes i algun petit tram de camí, hem anat fins a Sitges passant per l'Ordal i Olesa de Bonesvalls. A Sitges hem tornat a agafar el tren per tornar a casa. Una bona excursió per posar-se en forma de cara a futures fites ciclistes.\nAvui hem fet poques fotografies però podeu veure un petit àlbum aquí sota:\nTorrent de Vallmala\nAvui hem anat a Montserrat a fer el descens d'un barranc. El barranc de Vallmala o de Santa Maria no és, però, gaire recomanable. La guia i algunes ressenyes d'internet ja ens havien avisat que al principi del descens hi havia un parell de gorgs d'aigua putrefacta. La realitat era molt pitjor ja que tota la primera part del descens era una autèntica claveguera, on hi havia tota mena de deixalles i aigua de claveguera que baixava del Monestir. El barranc és força tècnic, amb molts ràpels però, potser a causa de les darreres pluges, tot el barranc estava brut i relliscós, de manera que hem hagut de baixar amb força compte. En resum, un barranc que podríem qualificar "per a col·leccionistes" i que no recomanem.\nHem fet un petit vídeo que us presentem aquí:\nEtiquetes: barranc, Montserrat, vídeo\nEscalada als Frares Encantats\nUna nova matinal d'escalada a Montserrat, en un dia molt clar però amb molt fred. Avui hem anat a la regió dels Frares Encantats amb la intenció de fer l'Aresta Brucs del Frare Gran, una via blava que ja havia fet fa un parell d'anys amb la Maria. Avui la intenció, a més de gaudir de l'escalada i dels magnífics panorames de Montserrat, era gravar unes seqüències de vídeo per a la pel·lícula que en Joan està preparant sobre les vies blaves, un documental monogràfic d'aquestes vies montserratines. Després d'una llarga aproximació, amb un ambient molt fred, hem arribat al peu del Frare Gran. La via comença resseguint una fissura fins que s'acaba. Després arriba el pas clau que consisteix en flanquejar sobre un gran buit per evitar un marcat desplom que talla la paret. Finalment, una canal ja més fàcil ens porta fins al cim. Aquesta agulla, que és el segon punt més alt de tot Montserrat, només superat pel cim del Sant Jeroni, ens ha brindat una magnífica panoràmica de Montserrat i molt més enllà. Hem vist els Pirineus nevats convidant-nos a iniciar ja la temporada d'esquí de muntanya. Després, per completar la jornada matinal, hem fet una altra via: l'Aresta Brucs del Frare Cirili, una aresta no massa difícil encara que una mica precària d'assegurances. Hem tornat pel coll de Port i el camí del Pas del Príncep.\nTambé tenim aquí la panoràmica del cim.


Música Selvatge 2: juny 2012\nMaria Mateu Com, què, quan? by monforte.cristina on GoAnimate\nCristina Monforte i Guillem Artigas Laura Morales, Maria Prats i Anaïs López Jonatan Lima La nostra música! by mireia.crusells.96 on GoAnimate\nMireia Cruselles i Marta Roig Cáudia Aragonès, Irene Llauradó i Cheyenne Ibañez Música de 4rt on Prezi\nJavi Monzón Matèria optativa de Música on Prezi\nLaura Coll, Jéssica Sànchez i Judit Olivella Publicat per\nAvui ha estat l'últim dia de classe i el grup de 2nA ha estat l'últim del Curs 2011-12. Aquests darrers dies hem estat veient la pel·lícula Billy Elliot i hem aprofitat per parlar de la dansa i també de la igualtat de gènere. Com que a classe no hem tingut temps i ja feia dies que parlavem de fer un mur on hi poguéssim escriure les nostres impressions i les opinions sobre qualsevol dels aspectes treballats a la classe de música enguany, hem decidit que el penjaríem i el faríem públic.\nMúsica Selvatge a l'XTEC\nL'XTEC (Xarxa Telemàtica Educativa de Catalunya) destaca aquests dies el nostre bloc en la seva pàgina d'inici.\nEns donen l'enhorabona per la feina que estem realitzant i ens agraeixen el fet que la compartim a partir d'aquesta finestra oberta al món que és Música Selvatge 2.\nDes d'aquí, agrair aquest reconeixement i donar la benvinguda a tots els centres de l'XTEC que hi facin una ullada. Publicat per\nHe pogut fer aquesta presentació tan original gràcies a la col·laboració online amb el Juan Carlos de Miguel, un company de bogeries TIC que viu al Bierzo i que dóna classes a l'institut Bergidum Flavium. Us felicito a tots pel vostre treball. La veritat és que hi ha composicions molt interessants i tots hi heu posat molta imaginació. Entre tots els treballs n'he triat tres que m'han semblat interessants i molt originals. "C.C.W" de Javier Olmos\nEl diari anglès The Guardian en la seva versió digital, ho commemora amb un fantàstic interactiu amb 70 imatges que corresponen a 70 moments clau d'aquest gran compositor i intèrpret de la música pop. Us recomano que hi feu una ullada:\n3. I quantes vegades s'ha casat? Fotos, videos i música clicant a la imatge.\nEls alumnes de 4t ESO enguany han estat fent tots els treballs i activitats amb un bloc propi. Arribem a final de curs i és hora de començar de fer balanç de què ha suposat per tots nosaltres (professora i alumnes) el fet de treballar amb bloc. Per part meva no cal que us digui que enguany ha estat un any molt especial i gratificant. El fet de rebre un premi en reconeixement al treball amb les TIC, em fa pensar que la manera com he portat a terme aquesta activitat amb els alumnes de 2n, 3r i 4t d'ESO, cada un amb les seves necessitats curriculars específiques (llenguatge musical, organologia, història de la música, jazz, pop-rock, música i cinema, interpretació musical: flauta i ORFF), potser no ha anat tan desencaminada\nAra és el torn dels alumnes. A ells els toca explicar què ha suposat aquest primer contacte amb l'ús de le noves tecnologies com a eina de treball havent de gestionar un bloc propi. Què he après? Com ho he après? Quins reptes he hagut de superar? Tot això evidentment en el treball del dia a dia en l'assignatura de Música. Aquest és l'últim repte: fer un article de reflexió . Per fer-ho caldrà que utilitzem alguna de les eines que proposo a continuació i que alguns de vosaltres ja heu anat utilitzant durant el curs:\n1. Prezi: "Música i Cinema" by Clàudia Cobas: 2. Go! Animate: "Concert de primavera" by Cristina Monforte\n5. Glogster: "Cantant sota la pluja" by Maria Mateu; 6. Pixton: exemple "Escola Verda" by Alba Vives, Cristina Fontgivell i Eva López (de 2nESO)\n7. Fotobabble: "Antonio Salieri" by Anna Iglesias (de 3r ESO) . Els que us decidiu pel Fotobabble penseu que el personatge que parli heu de ser vosaltres. Podeu posar una foto vostra i la podeu modificar amb qualsevol programa editor de fotografies com per exemple el pizUp (la imatge de l'article és de Nestor Alonso d'Educ@contic modificada amb pizUp) Publicat per\nPrimer els àudios i ara ja tenim l'àlbum de fotos i un vídeo. Tot i que amb compta gotes (aquests dies són dies de feina i és difícil trobar temps per posar-se amb el bloc) ja he pogut fer una selecció de totes les fotos que tenia. He de dir que he comptat amb la col·laboració de la Maria i l'Anaïs que m'han passat algunes de les seves fotos. De fet ja vam fer un petit tast del concert gràcies als reporters de 4t d'ESO. Pel que fa al vídeo, m'he decidit a penjar el "Canon de Pachelbel" que és la peça amb que vam obrir el concert i una de les que sembla que ha agradat més (si no heu votat, feu-ho). Fins l'any que vé!!\nLa Cristina Monforte, alumna de 4t ESO, és l'autora de la presentació que encapçala aquest article. Gràcies per la teva iniciativa, ha estat una agradable sorpresa trobar aquest treball en el teu bloc. Aquí us deixo els áudios del concert. En algunes cançons se sent força soroll de fons, per què serà?!!!! (valdria la pena una mica de reflexió sobre aquest fet)\nHem après a escriure música amb l'editor de partitures Noteflight. I ara ens disposem a escriure la primera composició. Seguiu les indicacions que trobareu en aquest Wix. Us hi he posat alguns recursos que us ajudaran en la vostra tasca: 1. un tutorial en català fet per Antoni Miralpeix\n2. un mapa conceptual de les característiques de la melodia 3. un mapa conceptual sobre la forma 4. una activitat per recordar quins elements ha de tenir la partitura. Els que us vulgueu animar a fer un acompanyament amb acords us deixo alguns enllaços que us ajudaràn a escriure els acords. Sabeu que és l'Harmonia?\n2. Els ACORDS. Mapa conceptual 3. Els acords en un click\nUs deixo algunes de les composicions que va fer els alumnes de 2nESO l'any passat: "Relació en Fa per GENÍS VANDELLÒS\nCant de Diana per IVAN HORNOS Un dia accelerat per JAUME COBOS\nLa Primavera per ANNA IGLESIAS Sense nom per MIRIAM MAGLIOLO\nSense nom per JOSEP CAMPANYÀ Publicat per\nAvui arriba "la baldufeta" d'Espiral a La Selva del Camp i amb ella el Premi que vaig anar a recollir aquest dissabte passat a Madrid. De tal com va anar el dia ja us en vaig fer cinc céntims a Premis Espiral 2012. Madrid. I com ja us vaig explicar en aquell article, en diverses ocasions l'emoció em va impedir llegir amb fluïdesa. Tot i l'emoció, el vídeo és un testimoni més de la jornada i dels moments tan màgics que allí vaig viure.\nCàlia Roig: w.A.Mozart Júlia Roig: F.J.Hadydn Olga Solé: Johan Christian Bach Mar LLaberia: L.v. Beethoven Alicia Ascasso: Carl Philipp Emanuel Bach Josep Martí: W.A.Mozart Pilar Moreno: L.v.Beethoven Dani Muñoz: L.v. Bethoven Pau Ferran: W.A.Mozart Publicat per\nAquesta tarda m'he trobat amb unes quantes sopreses agradables tot revisant els bloc dels alumnes de 4t ESO. Així que fins que jo no hagi editat els vídeos i les fotos del concert i com que ja van solets amb les TIC i ja saben fer presentacions, vídeos i articles parlant del Concert de Primavera, us deixo els diferents treballs que alguns d'ells han fet fent de reporters gràfics del concert.\nQuan neix el cinema sonor ? Hi havia música a les pel·lícules de cinema mut?\nQuina es considera la primera pel·lícula sonora de la història? Aquestes són un conjunt d’activitats que intenten respondre a aquestes preguntes i d’altres relacionades amb la musica en el cinema. També es treballen les diverses funcions de la música en el cinema partir de l’audició.\nMúsica i Cinema. Inicis Publicat per\nCom ja sabeu ahir vaig anar a Madrid. Era la cerimònia de lliurament dels Premis Espiral Edublogs 2012 (llistat de guanyadors) La jornada va començar amb la recepció dels participants i el meu primer contacte amb un munt de professionals del món de l'educació musical que com jo, estan bojos per les TIC. La meva amiga Flora Terensi m'hi va acompanyar i allí vaig poder retrobar-me amb el nostre estimat Juanjo Flores de Flautateka (guanyador d'una bladufa). També hi vaig poder conèixer un munt de gent que a partir d'ara ja són els meus amics virtuals: l'Emi Perez (guanyadora d'una baldufa amb Kantaconmigo), el Juan Carlos de Miguel Sanz, Mary Paz Garcia, la Patricia, tots ells professors de música i col·laboradors com nosaltres a Flautateka. El Juanjo i l'Emi em van deixar les baldufes que ells han guanyat pels seus respectius blocs dins de la categoria de blocs col·lectius. La jornada va ser molt emotiva. Allí em vaig adonar de la gran quantitat de professionals que treballem per aconseguir una educació de qualitat, que forma ciutadants del segle XXI, capaços de treballar amb les eines que la tecnologia del segle XXI ens proporciona, però sobretot que FORMA PERSONES.


Desenvolupament humà i comunitari: Bisbes i Polítics\nBisbes i Polítics\nLes relacions entre l’Església i la política han estat tenses en molts moments històrics. Sant Tomàs More, patró dels polítics, morí en no voler cedir davant el xantatge del rei anglès. Tenim molts exemples en els què els cristians han estat màrtirs de la fe per no voler doblegar-se a les imposicions del poder polític, des de Roma fins els nostres dies. Tanmateix, en altres èpoques l’Església s’ha adherit a l’ordre polític establert per tal de beneficiar-se de la confessionalitat de l’Estat. Avui, la Constitució espanyola consagra l’aconfessionalitat de l’estat, i afirma també que mantindrà especials relacions de col·laboració amb l’Església catòlica.\nLa jerarquia catòlica espanyola i en especial la conferència episcopal ha passat per etapes millors o pitjors segons els moments, pel que fa a les relacions amb el govern. Cal recordar que els Acords amb la Santa Seu de 1979 situen l’Església catòlica amb una posició diferent de les altres confessions, atès que entra en joc la diplomàcia vaticana i la capacitat d’influència que es pot desenvolupar des de la personalitat internacional. Les tensions amb els bisbes però han sovintejat els darrers anys, i en ocasions ha estat la intervenció vaticana la que ha introduït més moderació.\nAra bé, en termes generals es pot dir que els bisbes tenen tot el dret de pronunciar-se sobre els afers que impulsa el govern. No es de rebut cloure’ls en una mena de reducte de consum intern dels seus fidels. Els bisbes poden i han de posicionar-se sobre qualsevol aspecte públic, des de llur autoritat moral. En ocasions però estranya una mena de presa de posició gairebé obsessiva sobre temes de moral sexual, o sobre la unitat d’Espanya, deixant en segon lloc d’altres com les pròpies de les condicions socioeconòmiques. També em sembla important destacar la diferent sensibilitat amb la que s’expressa la jerarquia catòlica a Catalunya o a Madrid. La confrontació directa, la manifestació multitudinària, el “pols” al govern d’una forma “carpetovetònica” no sé si aporta una bona imatge, ni si és útil per a difondre els valors evangèlics. Quan el poder civil aprova lleis que afecten la consciència dels catòlics (avortament, eutanàsia, investigació amb cèl·lules mare, matrimoni homosexual, etc) caldria saber reaccionar amb la contundència dels principis, però amb l’elegància de qui sap defensar la veritat.\nPublicat per JOAN LLUÍS PÉREZ-FRANCESCH a 12:05\nTemps de desafecció\nEspanya i els refugiats


query_builder 17 maig 2017 16:58\nEl naixement de la nova entitat culmina un procés iniciat el 2016 partint del convenciment que la revolució digital és cosa de tots\nEl secretari de Telecomunicacions, Ciberseguretat i Societat Digital ha presidit avui la constitució del nou organisme, que integra l’Associació Catalana d’Enginyers de Telecomunicació, el Col·legi Oficial d’Enginyeria en Informàtica de Catalunya i l’associació GrausTIC\nLa signatura fundacional ha tingut lloc durant la cloenda de la jornada unitària organitzada per les tres entitats signants amb motiu del Dia Mundial de les Telecomunicacions, Internet i la Societat de la Informació, que es commemora el 17 de maig arreu del món\nPuigneró: “Ens hem de felicitar per la fundació d'aquesta nova organització, que aglutina diferents entitats que han decidit ajuntar-se, coordinar-se i sumar esforços per posicionar el sector TIC català al capdavant de la revolució digital”\nEl secretari de Telecomunicacions, Ciberseguretat i Societat Digital, Jordi Puigneró, ha presidit avui al Mobile Wolrd Centre de Barcelona la signatura de l’Acta fundacional de l’Associació de Professionals TIC de Catalunya, amb la qual queda oficialment constituït aquest organisme que integra l’Associació Catalana d’Enginyers de Telecomunicació (Telecos.cat), el Col·legi Oficial d’Enginyeria en Informàtica de Catalunya (COEINF) i l’associació GrausTIC. Els signants han estat Pedro Linares, president de Telecos.cat, Eduard Martin, degà del COEINF, i Dani Pujol, president de GrausTIC.\nLa signatura ha tingut lloc durant la cloenda de la jornada organitzada per les tres entitats signants amb motiu del Dia Mundial de les Telecomunicacions, Internet i la Societat de la Informació, que se celebra el 17 de maig arreu del món per commemorar la signatura del primer Conveni Telegràfic Internacional i la creació de la Unió Internacional de Telecomunicacions (ITU).\nJordi Puigneró ha celebrat el naixement de la nova Associació "perquè culmina un procés iniciat el juliol del 2016, quan les entitats signants van decidir fer un pas més i ajuntar-se i coordinar-se, partint del convenciment que la revolució digital en què ens trobem immersos és cosa de tots". En aquest sentit, el secretari ha afegit que la nova organització "concentra i suma forces i ens situa en les millors condicions per posicionar el sector TIC català al capdavant dels principals índexs tecnològics del món, així com potenciar el creixement d’ocupació de qualitat i de futur".\nL’Associació de Professionals TIC de Catalunya neix amb l’objectiu de liderar de manera conjunta un projecte de país per al desenvolupament de les enginyeries i professions relacionades amb les Tecnologies de la Informació i la Comunicació (TIC) i oferir a la ciutadania les millors oportunitats per al seu desenvolupament acadèmic i professional.\nLa jornada celebrada avui al Mobile Wolrd Centre per celebrar el Dia Mundial de les telecomunicacions, Internet i la Societat de la Informació, en què la Generalitat hi col·labora a través de la Secretaria de Telecomunicacions, Ciberseguretat i Societat Digital, s’emmarca dins les activitats de la ITU per commemorar aquesta efemèride i ha comptat amb la inauguració, via vídeo, del secretari general de la ITU, Houlin Zhao.\nEn consonància amb la temàtica triada aquest any per la ITU, l’acte central de la jornada ha estat una taula rodona que, sota el títol ‘Big Data for Big Impact’, ha reunit cinc experts que han debatut sobre el potencial del big data i sobre com convertir dades imperfectes, complexes i no estructurades en informació útil.\nEls participants a la taula rodona han estat Ana Freire, professora del nou Grau en Data Science de la UPF i experta en Big Data; Eduard Gil, Data Leader al Departament de Justícia de la Generalitat; Ferran Marqués, director de l’ETSETB-UPC; Albert Mercadal, director d'Operacions i Solucions de Synergic Partners; i Marc Torrent, director del Centre d’Excel·lència en Big Data d’Eurecat.


Diccitionari: Tots estalviem per a la vellesa, els uns diners, els altres glòria; nosaltres estalviem bon humor, és per això que ara no en gastem gaire. Ara lluitem i patim i ens malhumorem i critiquem perquè no ens queda més remei. El dia que podré dir: Nuri, ja ets vella ¡tot això s’haurà acabat! Que facin mala cara els joves, que tenen l’edat de fer-ne. Aleshores no diré mai que no a ningú, no criticaré res; seré una espectadora benèvola de tota la comèdia del món i trobaré la felicitat menjant bombons amb els néts d’amagat dels fills\nTots estalviem per a la vellesa, els uns diners, els altres glòria; nosaltres estalviem bon humor, és per això que ara no en gastem gaire. Ara lluitem i patim i ens malhumorem i critiquem perquè no ens queda més remei. El dia que podré dir: Nuri, ja ets vella ¡tot això s’haurà acabat! Que facin mala cara els joves, que tenen l’edat de fer-ne. Aleshores no diré mai que no a ningú, no criticaré res; seré una espectadora benèvola de tota la comèdia del món i trobaré la felicitat menjant bombons amb els néts d’amagat dels fills\nAutora: Núria Folch i Pi (Barcelona, 1916 - 23 de març del 2010), editora catalana.\nCitació més llarga: “Tots estalviem per a la vellesa, els uns diners, els altres glòria; nosaltres estalviem bon humor, és per això que ara no en gastem gaire. Ara lluitem i patim i ens malhumorem i critiquem perquè no ens queda més remei. El dia que podré dir: Nuri, ja ets vella ¡tot això s’haurà acabat! Que facin mala cara els joves, que tenen l’edat de fer-ne. Aleshores no diré mai que no a ningú, no criticaré res; seré una espectadora benèvola de tota la comèdia del món i trobaré la felicitat menjant bombons amb els néts d’amagat dels fills. Aquest terbolí de la lluita per la vida on els pobres joves ens trobem arrossegats, potser ens semblarà aleshores, vist de lluny, un riu ample i calmós. ¡Quines converses, quins silencis i quines becaines farem aleshores! Serà deliciós.”\nFont: “Carta de la Nuri” (1941). A: Cartes a Màrius Torres, de Joan Sales. Barcelona, Club Editor, 2007, p. 579-560.\nFoto: Vista a De casa al club.\nEtiquetes: 00 Núria Folch, 11 vellesa, benèvol, bombó, bon humor, comèdia, criticar, diners, eslalviar, espectador, felicitat, glòria, lluitar, malhumorar-se, menjar, nét, patir, vellesa


‘No respires’ és una pel·lícula molt irregular. Després d’una breu presentació de personatges, suficient per veure el rol que cadascun dels tres lladres desenvolupa al grup: la consciència, el sentiment i la força bruta, ja va directa al conflicte principal, el robatori a casa de l’exmilitar cec.\nCom ja va demostrar en la seva òpera prima, el remake de ‘Posesión infernal’, Fede Álvarez demostra que domina el tempo, la tensió i els espais tancats. De fet, l’arribada dels tres a la casa està rodada amb un pla seqüència de factura tècnica brillant. Inicialment manté bé el ritme i la tensió, que arriba a transformar-se en claustrofòbia ja que tota l’acció transcorre en el mateix espai. A mesura que avança la trama els fluixos Daniel Zovatto i Dylan Minnette van perdent pes fins que el film pràcticament es transforma en un duel a mort entre una convincent Jane Levy (ja present a l’òpera prima del director) i el veterà Stephen Lang.\nEl guió té diversos girs i aquí és on comencen els seus problemes. Sempre és d’agrair que et sorprenguin i que la història evolucioni de manera inesperada, però en aquesta ocasió els girs són excessius. Se n’abusa i això provoca desconcert en l’espectador, que va desconnectant de la pel·lícula cansat pels canvis, alguns dels quals són tan forçats com repetitius, arribant a desitjar que arribi el final, tot i els seus escassos 88 minuts de metratge. Una autèntica decepció.\nPrevious Post: « CRIMINAL\nNext Post: TARDE PARA LA IRA »


El club recorre als aficionats per la nova campanya de socis\nAmb aquesta nova campanya el club pretén mantenir la massa social en la nova travessia del desert que suposa el retorn a la categoria de plata\nM.R. Palma. 21/06/2013 01:08\nEl Mallorca recorrerà als aficionats per realitzar la nova campanya d'abonats amb vista a la temporada 2013/14, el curs del retorn a la Segona Divisió. La idea que guiarà aquesta nova campanya de socis és la de posar-se a la pell dels aficionats per apel·lar a la seva estima i patiment vers el Mallorca. Per molts disgustos que pugui donar-los, l'amor per uns colors i el sentiment per un escut és superior. D'aquesta manera, avui Son Moix serà l'escenari d'un càsting en el qual s'escolliran una dotzena d'aficionats que posaran la cara en aquesta nova campanya publicitària. L'únic requisit és que sàpiguen expressar el seu sentiment vermell i transmetre la seva passió vers l'equip.\nTots els aficionats majors de 18 anys que vulguin participar-hi només han d'acudir a les instal·lacions del camí dels Reis. Amb aquesta nova campanya el club pretén mantenir la massa social en la nova travessia del desert que suposa el retorn a la categoria de plata.\nL'empresa encarregada de portar-lo a terme serà C3PO. L'agència fou l'escollida per l'entitat d'entre les set que presentaren un projecte. Així, l'inici del rodatge dels anuncis està previst per l'inici de la setmana que ve, i la presentació de la campanya amb vista a finals d'aquest.\nDe moment, encara no han transcendit els preus dels abonaments per la nova temporada ni si el club realitzarà promocions especials per als fidels seguidors que renovin el seu abonament per acompanyar l'equip en el complicat objectiu d'aconseguir el retorn a la màxima categoria de la mà de José Luis Oltra. En aquest sentit, el club cerca la complicitat de l'afició per posar la cara en aquesta campanya que cerca mantenir la fidelitat, tot i els patiments que han hagut de suportar aquesta nefasta campanya.\nEl Mallorca cerca mantenir el suport del seu bé més preuat, una massa social que serà la base de l'objectiu del retorn a la màxima categoria.


drets sexuals i reproductius i dret a decidir – Caials\nPortem anys d’agitació entorn l’avortament i, des de ja fa un parell d’anys davant les notícies, ara si i ara no, d’una reforma de la Llei de Drets Sexuals i Reproductius i de la Interrupció Voluntària de l’Embaràs aprovada el 2010.\nEl projecte de l’ara ja ex-ministre de Justícia, Alberto Ruiz-Gallardon, era un atac frontal al reconeixement de l’autonomia i la capacitat de decidir de les dones. No podem oblidar la cultura franquista i profundament patriarcal en la que ha estat immersa Catalunya i Espanya fins no fa tant, i que encara arrosseguem en temps de democràcia. El ple reconeixement de la ciutadania i la sobirania de les dones és recent i, encara avui, parcial. La violència masclista que tant durament ens colpeja enguany és un altre exemple de no reconeixement de la capacitat de l’altra per a decidir sobre la pròpia vida.\nAhir, l’anunci del president Rajoy que es retirava la proposta de llei Gallardón ha fet bullir les xarxes, en una celebració col·lectiva. Era una possibilitat que els col·lectius feministes tenien sobre la taula. És una mostra de la importància del treball quotidià dels col·lectius de dones i de la mobilització social per a canviar les coses. En pocs anys s’ha assolit que l’avortament formés part de l’agenda pública i, el que és més important, que passi poc a poc de ser un tabú, un secret familiar o una pràctica mèdica poc prestigiosa, a ser reconeguda com a decisió que una dona pren davant un dilema vital i, també, com a prestació sanitària.\nAra bé, el govern sembla tenir un Pla B per a dur a terme el seu programa polític. Un pla menys costós políticament que també suposaria una passa enrere important. Davant el fracàs de la política per a retallar el dret de les dones a decidir, apareix l’opció judicial per la porta del darrere. Ara es pot reactivar el recurs d’inconstitucionalitat a la llei del 2010 presentat pel PP. Si és així, es pot produir una retallada que afecti a la capacitat de les dones de 16 a 18 anys, al termini d’avortament per decisió pròpia o a l’objecció de consciència.\nUna estratègia que ressona a la que el govern de Madrid està seguint amb el dret a decidir del poble de Catalunya: poc o nul diàleg en l’espai polític, i ús de la via judicial i de l’apel·lació a la Constitució com a garant del seu concepte de país, de ciutadania, d’Estat i de Govern, sempre per damunt de la voluntat popular.\nVivim dies de celebració, però encara queda molta feina per a consolidar el dret a decidir.\nPer això, aquest diumenge 28 de setembre, Dia Internacional per la Despenalització de l’Avortament, hi ha convocades mobilitzacions arreu del món i, a Catalunya, a les 12:30h a plaça Catalunya.\nEsta entrada se ha publicado en No t'ho perdis y etiquetado como dret a decidir, Drets Sexuals i Reproductius, feminismes, Hi participem por caials. Guarda enlace permanente.\n← Anterior Entrada anterior: II Edició del Programa d’Emprenedores de Calala\nSiguiente → Entrada siguiente: (Català) 25 anys de Dones Juristes


La gran diva nord-americana Renée Fleming ofereix un recital líric al Palau de la Música Catalana | Palau de la Música Catalana\nUna oportunitat única per gaudir de l’aclamada soprano\nEl proper dimarts, 5 de febrer (20 h, Sala de Concerts), corresponent al cicle Palau 100, el Palau de la Música Catalana acollirà el recital líric d’una de les sopranos més aclamades mundialment. Renée Fleming torna quinze anys després de l’última visita a la Sala de Concerts, ara acompanyada pel pianista Hartmut Höll. Serà una oportunitat per gaudir d’una de les escasses dates en recital que ofereix la diva nord-americana, després de retirar-se de l’òpera representada fa dos anys al Metropolitan de Nova York.\nReconeguda per la bellesa de la seva veu i una extraordinària capacitat de comunicació, Fleming i Höll protagonitzaran un concert que començarà amb cinc lieder de Johannes Brahms (Vergebliches Standchen, op. 84 núm. 4; Die Mainacht, op. 43 núm. 2; Da unten im Tale, WoO 33 núm. 6; Meine Liebe ist grün, op. 63 núm. 5 i Wiegenlied, op. 49 núm. 4). El programa continuarà amb música composta per la mateixa soprano o que ha interpretat en bandes sonores de pel·lícules nord-americanes. Del guanyador del Premi Pulitzer el 2012, Kevin Puts, interpretarà Letters from Georgia (Introduction, Taos i Canyon). Completaran la primera part del recital unes peces d’Heitor Villa-Lobos, Friedrich von Flotow i la famosa “Cançó a la Lluna” de l’òpera Rusalka d’Antonín Dvořák. A la segona part de la soirée interpretarà obres de Licinio Refice, Ruggero Leoncavallo, Franz Lehár, Francesco Paolo Tosti, Franz Lehár, John Kandar, Maury Yeston i l’ària “Signore, ascolta”de l’aplaudida Turandot de Giacomo Puccini.\nRenée Fleming és una de les cantants més aclamades i guardonades dels nostres temps. El president dels Estats Units, Barack Obama, li va lliurar la Medalla Nacional de les Arts. Guanyadora de quatre Premis Grammy, ha cantat en grans esdeveniments, com la cerimònia dels Premis Nobel o el concert del Jubileu de Diamant de la reina Elisabet II al Palau de Buckingham. L’any passat va rebre a Londres el premi Artista Femenina de l’Any dels Classic Brit Awards, i també va ser guardonada amb el Premi Edison Oeuvre a Amsterdam. Actualment està nominada a dos Premis Grammy, com a millor enregistrament d’òpera (Der Rosenkavalier) i millor àlbum de teatre musical (Carousel). L’any passat també va estar nominada a un Premi Tony per la seva interpretació a Broadway de Carousel. A més a més d’aparèixer a les bandes sonores de Three billboards outside ebbing, Missouri i la guanyadora de l’Oscar a la millor pel·lícula del 2018, The shape of water, Renée Fleming és la veu cantant de Julianne Moore a la pel·lícula Bel canto. La seva agenda de concerts el 2019 inclou Chicago, Nova York, Boston, Amsterdam, París i Pequín. El mes de juny farà el debut teatral a Londres amb The light in the Piazza al Royal Festival Hall.\nHartmut Höll, reconegut mundialment amb més d’una setantena de CD publicats, ha rebut múltiples premis, com el Robert Schumann de la ciutat alemanya de Zwickau. Durant més de quatre dècades Höll ha col·laborat estretament amb Mitsuko Shirai en el repertori de lieder. I durant gairebé dues dècades ha acompanyat Renée Fleming en concerts per tot Europa, Austràlia, Àsia i Amèrica del Nord. També ha impartit classes magistrals al Seminari Internacional de Música de Weimar, Festival de Música de Schleswig-Holstein, i a Jerusalem, el Caire i els EUA. Igualment, ha ofert conferències sobre la interpretació del lied a la Universitat de les Arts de Zuric. Des del 2007 ocupa el càrrec de rector de la Universitat de Música de Karlsruhe.


ABSTENCIÓ SENSE RECANÇA\nLa Junta Electoral ha prohibit una trovada gegantera pel dia 10 d’abril ja que diu pot interferir amb la jornada de votacions, una més d’aquest desgavell i anomalía democrática que practica Espanya. Suposo que la farsa de filtracions dels CDR detinguts anomenants “compañeros” a les forces policials i unes explicacions que en comptes d’una acció terrorista sembla un acudit els deuen semblar normals.\nCom explica molt be l’Àstrid, l’abstenció será la meva opció i es perfectament justificada.\nL’abstenció està molt mal vista. Per tothom. Genera un rebuig que travessa de punta a punta l’arc sencer d’ideologies i fins i tot de posicions vitals. En aquestes eleccions jo m’abstindré, però per osmosi cultural sóc comprensiva amb la inclinació natural de participar en unes eleccions i de tenir representació allà on es prenen decisions sobre nosaltres. La comprensió no és recíproca. En general, l’abstenció es veu, injustament, com una opció apolítica, antidemocràtica i inherentment estúpida.\nDe vegades es diu que l’abstenció només seria útil si s’exercís en massa, però aquest raonament, encara que fos cert, seria aplicable a qualsevol altra opció política. També s’argumenta que l’abstenció proactiva queda confosa amb l’abstenció dels menfotistes, però també queden barrejats els vots dels militants dels partits amb els vots de pinça al nas. Entre els nuls s’ajunten els accidents amb les reivindicacions i entre els vots en blanc hi ha absolutament de tot.\nReivindico l’abstenció com una acció política que pot tenir efectes polítics i em sembla que hauria de merèixer tots els respectes. Jo m’abstindré en aquestes eleccions, principalment, perquè considero que posar la força en coses que tenen a veure amb què passa o deixa de passar a Espanya, és inútil i per tant contraproduent.\nTots els meus mecanismes de percepció m’indiquen que no podem generar cap canvi des del congrés espanyol perquè allà hi manen i hi manaran ells, i això em fa pensar que tota l’energia i el temps que dipositem allà no el podrem dedicar a la política catalana, que és on sí que tenim marge per poder millorar i fer la independència. Potser des de Madrid se’n podrien treure alguns rèdits col•laterals, com ara deixar en evidència -un cop més…- les incapacitats dels partits catalans, però el simple fet de dirigir la mirada cap allà ja dóna bola a la mentalitat dependent que hem de superar per poder alliberar-nos. No surt a compte. Del desenvolupament de la política espanyola en podem treure tan poc que allò que guanyem per una banda sempre ho perdrem, multiplicat, per l’altra.\nLA PARODIA DEMOCRÀTICA\nPassen coses molt greus en aquest Estat anomenat Espanya i que sembla que la población va digerint amb normalitat , quan de fet en altres Estats amb coses semblants provocarien grans escarafalls i rebuig.\nEfectivament, el decret digital del Govern socialista que permetrà tancar internet sense filtre judicial es una prova més de la deriva d’un Estat que en aquest aspecte per exemple es podria assemblar a la Xina amb webs vetades i total control digital, cosa que sempre es presenta com a dictatorial. Alhora veiem com Sanchez ens diu que prohibirà referèndums per llei en el codi penal, es a dir la base de qualsevol democràcia totalment sota control de l’Estat i al marge dels ciutadans.\nDe totes maneres com si això no fos poc, ens diuen que la Fiscalia Judicial es manada per l’executiu sense rubor i la vicepresidenta davant les critiques ho arregla dient que es un òrgan judicial però no ho es tot en una mateixa frase. Es a dir la separació de poders per si algú en tenia algún dubte salta pels aires sense fre i amb publicitat.\nAixò nomes son algunes de les coses que hem vist últimament, però evidentment podríem fer una llarga llista de regressions cap al passat i cap altres règims.\nEl problema es que amb el repte català damunt la taula, les costures de l’Estat han explotat i mostrat la seva autèntica versió, aquella que deixa al descobert la falsa transició del 78 i les bases d’un Estat ancorades en el franquisme i sense cap canvi que no sigui estètic en el seu interior. Uns partits hereus del règim controlats per les empreses de l’IBEX, aquelles que ja portaven les regnes a la Dictadura i uns poders corruptes que es protegeixen entre si, per benefici dels mateixos.\nLa pregunta es per la gent, aquesta sembla que en bona part ha caigut en la feina del sistema per dirigir les seves mirades cap altres preocupacions i no qüestionar res que no interessi. Mentrestant la dissidència cada cop es més perseguida i vigilada. Veiem com el grup Manel ara es acusat per un gag d’un programa d’humor on una cançó seva era la base del mateix amb actors de protagonistes amb un deliri més de la deriva espanyola.\nEs la parodia democràtica que ara ens demana el vot per seguir validant el sistema.\nDEBAT SENSE DEBAT\nAhir a TV3 vam veure la realitat del país en aquestes eleccions. Un pim pam pum de baixa estopa per fugir corrents.\nLes representants Populars i Ciudadanos amb aquest nivel “quinqui” sense vergonya amb agressivitat, mentides i atacs constants a l’independentisme i la televisió que curiosament les deixava expresar-se.\nEl representant de VOX que va semblar moderat al costat de la resta de la dreta i que ha instaurat el seu feixisme sense fronteres amb tota normalitat.\nEn José Zaragoza pel PSOE-PSC i el seu cinisme sense límits per dir i no dir, jugant a dos bandes i defensant un Pedro Sanchez amb clara competencia amb PP i Ciudadanos per la dreta i la seva promesa que enterra la separació de poders sense vergonya.\nEn Jaume Asens per Podem, amb moderació però aclaparat per l’agressivitat d’altres candidats que el deixa en un segon pla.\nPer la part independentista:\nRufian amb aire de perdona vides i frases estil tuit per dissimular les seves rutes contradictòries que denuncia cada cop amb més força el carrer.\nBorras reclamant una unitat posterior de l’independentisme quan el seu partit pacta amb el 155 a la Diputació de Barcelona sense vergonya.\nVehi per la CUP, fora de lloc amb un anunciat bloqueig que no existirà i una errada fatal acusant a Rufian de participar en bodes on no hi era. Cal preparar els debats per respecte a l’espectador.\nTot plegat amb referma amb el meu vot en blanc o abstenció en unes eleccions dun Estat pre-democràtic i amb un nivel tant baix a banda i banda.\nAllò és Espanya i, com era de preveure, l’extrema dreta franquista ha acabat col•locant els seus missatges al centre del debat polític. Quan encara no fa ni un any de les eleccions andaluses, Vox ha passat de ser un partit ultra extern al sistema a ocupar una posició central, traccionant amb facilitat el discurs sobre Catalunya de la resta de les formacions polítiques. La pressió de Vox no només ha histeritzat PP i Ciutadans, els altres partits de la dreta espanyola, sinó que ha aconseguit situar el PSOE -i, ai, el PSC- dintre dels seus paràmetres ideològics.\nTot plegat, ha fet que Pedro Sánchez col•loqui al centre del seu discurs un parell missatges electorals sorgits del nacionalisme espanyol més reaccionari. Un, la promesa de l’executiu d’arrossegar cap a Madrid Carles Puigdemont el símbol de la disidència, sense ni tan sols esmentar el sistema judicial belga, que és qui ha de prendre la decisió corresponent. Com diu el propi Puigdemont, és una mentalitat en línia amb la tradició de terrorisme d’Estat que va ser a l’origen dels GAL. José Barrionuevo sempre va justificar la pressió a França, clavegueres incloses, per forçar extradicions. Per això el GAL, en el seu manifest fundacional, afirmava que “manifestem la nostra intenció d’atacar els interessos francesos a Europa, ja que el seu Govern és responsable d’acollir i permetre actuar els terroristes en el seu territori impunement”. Naturalment, els temps han canviat. Però sembla que les amenaces del PSOE, no tant.\nL’altra peça de carnassa per a l’electorat espanyol és TV3, una televisió sobre la qual tenen un criteri ben definit a totes les tavernes de l’Espanya visigòtica. Vist el debat, el perímetre de la taca ideològica de Vox s’ha desplaçat fins a la ratlla de Podemos.\nAhir debat de candidats a les eleccions espanyoles i confesso no haver vist ni un minut però destacaria a la premsa d’avui la promesa de Sanchez de portar al President Puigdemont davant la justícia espanyola.\nEfectivament, en Pedro Sanchez, vol penalitzar per llei la convocatòria de Referèndums il•legals i va prometre portar Puigdemont davant la justícia espanyola en un clar exemple del nul tarannà democràtic del candidat.\nParlar de referèndums en clau de il•legalitat i de dures condemnes en el codi penal per donar la paraula al poble en una teòrica democràcia dona idea del tipus de regim que defensa, aquell que no ha canviat i que la Transició simplement va emmascarar sense cap canvi. Aquest seria el representant de la teòrica esquerra que cada cop es més a la dreta, aquell que defensa un diàleg sense cap intenció d’agafar cap telèfon, aquell que insisteix amb la falsedat de conflictes de convivència, aquell que no li tremolarà el pols per aplicar un 155 i aquell que distingeix entre ferits de primera i de segona com vam poder comprovar.\nDe fet el seu nul tarannà del concepte democràtic va quedar demostrat quan va prometre el retorn de Puigdemont com si això fos assumpte seu, i no del poder judicial. De fet la separació de poders es un tema que no tenen clar i el poder executiu evidentment no pot actuar sobre temes judicials en qualsevol Estat democràtic, seria una norma bàsica que ja veiem brilla per la seva absència. Això seria suficient per ser invalidat com a candidat o per representar ningú, en canvi a l’Estat espanyol segurament guanyarà aquestes eleccions.\nSense vergonya, i amb total impunitat crec que queda demostrat la farsa d’aquests comicis i el convenciment per moltes raons però entre elles la falta de mínims democràtics en els candidats principals com a motiu per no col•laborar amb aquestes urnes i així validar una mentida sense miraments on curiosament Catalunya es l’arma de la qual tots parlen amb amenaces varies com a rèdit electoral.\nEL CINISME BORBÒNIC\nAvui una nova prova del cinisme de l’Estat vers Catalunya hi serà amb la visíta del monarca espanyol desprès del seu comportament irresponsable i posicionament en blanc i negre contra Catalunya.\nEfectivament, per la porta de darrere ja no ha pogut anar a Girona on tocava l’entrega de premis, que suposo dona per perduda i va a Barcelona mig amagat, a les afores en el Palau de Congressos i amb un gran dispositiu de seguretat per aturar les protestes ciutadanes que segur li arribaran per la seva presència. Crec que qualsevol persona minimament intel·ligent el faria reflexionar tot això i en treuria alguna conclusió, encara que no en tinc massa esperances.\nAquest puntal de la farsa de la transició en forma d’herència del Dictador i un anacronisme en el segle que vivim ha perdut apart qualsevol consideració des de Catalunya si es que en tenia alguna, pel seu posicionament al costat dels “a por ellos” en el procés que viu Catalunya. La seva validació a la violència policial contra la gent i el seu discurs el 3 d’octubre on en el seu suposat reialme va apostar per una part i anar contra un altre perdent qualsevol neutralitat institucional, que se suposa es el seu paper. Va anar contra la democràcia sense rubor i encara esperem alguna paraula sobre els ferits del dia 1 d’octubre o la repressió que vivim.\nEs un cap de l’Estat de part i això l’invalida pel seu càrrec. De totes maneres aquesta institució caduca hereva del franquisme tant li fa, mai va ser votat, ja que com diuen alguns anava amb el pack de la Constitució i ara potser pretén que la societat catalana no el consideri en una gran majoria un dirigent a censurar per l’odi demostrat en la seva gestió, seguint les passes de l’Estat, com vam veure fa quatre dies amb Pedro Sanchez visitant un policia ferit durant els aldarulls i oblidant tota la resta de ferits. Aquest es el missatge, i avui el seu acte hauria de fracassar per la pressió popular i que anoti bé que a Catalunya no se’l vol per dignitat i per autodefensa davant aquestes remores que mai han cregut en els valors democràtics i si amb el joc del reialme i els vassalls per damunt de tot.\nEs el cinimsm borbònic.


Ajuntament de Nàquera | Notícies › Comença el trasllat de l'Emilio Lluch.\nComença el trasllat de l'Emilio Lluch.\nEls alumnes començaran les classes el dimarts, després de les vacacions, en la Plaça Jaume I\nEste dimarts ha començat el trasllat del mobiliari i material de l’antic col·legi Emilio Lluch a les aules prefabricades que, de forma provisional, acollirà els alumnes a la volta de les vacacions de Pasqua, a partir del pròxim 5 d’abril. Així, els més de 400 alumnes acudiran a la Plaça Jaume I per a rebre les seues classes mentres duren les obres del centre. L’Ajuntament de Nàquera hi ha invertit en la nova ubicació prop de 13.000 euros en el tanca, les connexions als servicis de llum i aigua i l’adequació dels accessos, a més dels 30.000 euros que va destinar fa dos anys en el seu repavimentació per a poder acollir el centre, sense comptar amb la mà d’obra i el trasllat.\nEn les tasques de trasllat estan col·laborant estos dies pares, mares i professors, que se sumen a l’empresa de mudances que ha contractat el col·legi, amb els seus fons propis, per al mobiliari de major envergadura. L’Ajuntament, per la seua banda, ha posat a disposició de la Direcció Del Centre, tots els mitjans materials i humans al seu alcanç.\nEste és el pas previ necessari perquè comencen les obres del centre, previsiblement a finals d’abril, que tindran una duració de 18 mesos, i que costaran un total de 5,2 milions d’euros. Els treballs consistiran en la remodelació íntegra de l’actual edifici i de dos ampliacions, una de la zona on actualment s’ubiquen les aules prefabricades d’infantil, on es crearà una passarel·la i que passarà a albergar les necessàries zones comunes que fins ara patia el centre, com un ampli menjador i una biblioteca. I una segona ampliació que s’escometrà en l’actual pati que l’Ajuntament ja va adequar i on, quan finalitzen les obres, se situaran les aules d’infantil i altres espais comuns.\nEl regidor d’Educació, Víctor Navarro, ha declarat que el col·legi ja és una realitat i ha recalcat que es tracta d’un esforç col·lectiu, que ha costat molt, tant als professors que han treballat en dures condicions, com a l’AMPA, que ha reclamat pel que és just per als alumnes, i la bona voluntat del Govern Valencià que ha complit amb la seua paraula. “Es un triomf de tots, amb l’objectiu lloc en el benefici dels xiquets de Nàquera”, ha declarat Navarro.


Alemanya deixarà de finançar la recerca israeliana si els diners van als assentaments - Ull al món\nEl Govern d'Angela Merkel va més enllà dels acords Horitzó 2020 i aturarà l'aportació de fons també a les empreses d'alta tecnologia israeliana si estan en territori ocupat.\n24.01.2014 - 00:42\nAlemanya condicionarà la renovació dels seus acords de cooperació científica amb Israel, així com l’aportació de fons a les empreses d’alta tecnologia israelianes, a que els diners no vagin destinats a empreses o entitats ubicades en assentaments a Cisjordània o Jerusalem Est. Així ho recollia aquest dijous el diari israelià Haaretz, que alerta que el gest alemany podria suposar un precedent per a la resta de països de la Unió Europea (UE).\nL’acord Horitzó 2020 de cooperació científica, entre Israel i la UE, ja preveu que el finançament per a la recerca universitària no vagi a parar a assentaments en zona palestina. La diferència és que aquesta vegada Alemanya ha fet extensives les bases de l’acord a les seves relacions bilaterals amb Israel, i a més a més ha ampliat el condicionant a l’aportació regular de finançament que el Govern d’Angela Merkel destina a empreses d’alta tecnologia israelianes.\nEls acords entre Alemanya i Israel en matèria de recerca i ciència es remonten a l’any 1970, i des de llavors s’han anat renovant amb regularitat. Així, el país germànic destina 3,4 milions d’euros a finançar projectes liderats per investigadors d’universitats alemanyes i israelianes.\nUn dels principals desencadenants de la decisió presa per Alemanya ha estat la pressió de les seves pròpies universitats, que es neguen a col·laborar amb facultats i centres d’investigació ubicats a Cisjordània. És el cas d’un institut d’Ariel (Cisjordània), que es va convertir fa poc en universitat, i que ara no podrà optar a rebre finançament alemany, si Israel no vol posar en perill els acords científics entre els dos països.


És injusta l'etiqueta mediambiental que utilitza la DGT? | betevé\nAlgunes veus s'han aixecat en contra dels barems que utilitza la DGT per atorgar les etiquetes mediambientals i que deixaran fora de l'àrea de baixes emissions uns 50.000 vehicles\nMarc Bermejo | diumenge, 8 de desembre del 2019, a les 09.35\nAmb l’entrada en vigor de la zona de baixes emissions (ZBE) al gener del 2020, uns 50.000 turismes es veuran privats d’entrar a la ciutat perquè no han obtingut l’etiqueta mediambiental que atorga la DGT. Si no es volen exposar a rebre una multa de 100 € aquests usuaris no tenen gaires opcions més enllà de prescindir del cotxe per accedir a la ciutat de manera regular.\nAlguns fabricants de dispositius orientats a reduir el nivell de pol·lució que generen els motors dels vehicles consideren que l’etiqueta és injusta. Segons ells molts cotxes que ara mateix circulen amb etiquetes de la DGT, contaminen igual o fins i tot més que alguns que no l’han obtinguda. Molts estudis, com aquest de l’OCU, apunten que alguns vehicles híbrids endollables que han obtingut una etiqueta Eco produeixen més emissions que els vehicles de gasolina que mai podran optar a una. En aquest sentit algunes veus demanen que siguin els professionals tècnics, com ara les ITV, les que imposin l’etiqueta mediambiental basant-se estrictament en el nivell d’emissions dels motors. Un tipus de proves però que, ara per ara, aquests centres no estan preparats per dur a terme.\nA Alemanya els cotxes que es poden instal·lar un filtre de partícules o un catalitzador SCR poden obtenir l’etiqueta que els permeti entrar a la ciutat, una opció, en el cas barceloní, a la qual ara mateix només poden optar els vehicles de transport professionals. Tant l’Ajuntament com alguns usuaris van proposar que la DGT estudiés la possibilitat d’adaptar alguns turismes privats amb filtres de partícules sense obtenir una resposta clara per part de l’administració central.\nL’opció dels filtres de partícules\nCal tenir en compte que no tots els vehicles són susceptibles d’admetre un filtre de partícules han de disposar d’espai suficient al motor i tècnicament la seva centraleta electrònica ha d’estar preparada. Si el nostre vehicle compleix aquests requisits cal pensar en el cost. Un filtre de partícules es pot enfilar fins als 3.000 euros i un catalitzador al voltant d’uns 2.000. Des d’alguns tallers recomanen que la millor opció és desballestar el nostre cotxe i amb els diners que ens donin mirar d’accedir a un vehicle de segona mà que pugui optar a l’etiqueta mediambiental corresponent.\nTot i que la possibilitat d’instal·lar un filtre de partícules els cotxes que s’han quedat fora de l’etiquetatge de la DGT entra dins de la lògica els investigadors del CSIC van més enllà. Ara mateix la prioritat és treure cotxes de la ciutat i per aconseguir-ho Barcelona hauria d’implementar un seguit de mesures urgentment. Per exemple, enfortir el transport públic per poder absorbir totes aquelles persones que no podran entrar a la ciutat amb el seu cotxe privat, crear zones d’aparcament suficientment grans fora de la zona de baixes emissions que connectin fàcilment amb el transport públic o, tal com ja s’està fent a ciutats com Estocolm, Milà i properament l’illa de Manhattan, establir un peatge o impost per a tots els vehicles que vulguin accedir al centre, una opció que també subscriu la Plataforma per la Qualitat de l’Aire.\n— cotxe — motos — trànsit — ZBE Barcelona


Jocs d'imatges amagades en línia - jugar en Game - Game\nJocs d'imatges ocults\nAmb una mica de respiració, admireu les belles obres d'art mentre es reprodueixen imatges ocultes, que oferim gratuïtament en línia per a aquells que aprecien veritables obres mestres. Ens trobaràs a la sala de restauració, on es permeten els favorits. Mentre la col·lecció d'escultures i pintures es transportava per participar en una exposició del museu, van aconseguir espatllar-la pintant-la amb cors, números, notes, trencaclosques i estrelles. Com a tal, no es pot mostrar, i es necessita ajuda urgent per tornar la col · lecció a la seva forma original. Cada torn està regulat, i els passos s'han de gastar acuradament.\nObjectes ocults divertits\nEstrelles amagades de LadyBug\nCastell Medieval Cartes Ocultes\nTrobeu estrelles amagades a l'espai\nEstrelles amagades a l'espai\nUncharted: Estrelles amagades\nCamions de ciment objectes ocults\nDinosaures World Hidden Eggs Part IV\nDiversió de muntanya russa amagada\nMitologia déus amagats\nMonster Truck Stars Hidden\nDia a l'aquari Estrelles amagades\nMags poderosos amagats\nCotxes Blockcraft Claus ocultes\nRentat de cotxes amagat\nFesta de l’esquelet amagada\nObjectes ocults de pícnic de barbacoa\nAmagar i buscar números\nHabitacions Nombres ocults\nJet Ski Fun amagat\nAliens a l’espai amagat\nLa natura del Findergarten\nCamions bolquers Objectes ocults\nCotxes clàssics vells i nous amagats\nJet Ski Ski Diversió amagada\nHamburgueses amagades al camió\nViatges per a motoristes amagats\nJungle Stars Hidden\nCamions carregats plans amagats\nTanques de guerra Estrelles ocultes\nEls camions d'escombraries poden deixar les escombraries\nMine Cave Stars Hidden\nCamions de construcció amagats\nCarros de carreres ràpides amagades\nChristmas Fun Stars Hidden\nGnomes valents estelades amagades\nPrinceses boges pel Black Friday\nRegals ocults de Santa\nParc d’atraccions Estrelles amagades\nCowboy Stars Hidden\nCàrrega oculta en camions\nEstrelles amagades dels dolços bebès\nNens de càmping Estels ocults\nCarbasses amagades de Halloween\nCotxe amagat de miracle\nEstrelles ocultes divertides ocells\nEstrelles ocultes a l’oceà\nPrincesa congelada: objectes ocults\nEstrelles ocultes per a nens\nCamions de dibuixos animats Estrelles ocultes\nCaça d'ou de Pasqua\nAnimals de la selva oculta\nCartoon Stars ocults\nJoc d'objectes ocults\nClaus amagades GTA\nObjectes ocults i trencaclosques nadalencs\nJingle Bells ocultes\nHalloween pumpkins ocults\nJocs Imatges ocultes per categoria:\nÚltim Jocs d'imatges ocults\nCors amagats de Sant Valentí\nEstrella oculta de Grand Theft Auto V\nAssassin's Creed Valhalla Objecte ocult\nJocs Tot Jocs d'imatges amagades en línia\nGames Les imatges amagades anuncien un search\nFins i tot un procés tan monòton com la recerca dels elements de la imatge es pot convertir en un esdeveniment emocionant, si són jocs d'imatges ocults. Per tal que la diversió es destaqui, entre d'altres, necessita contingut interessant, regles clares, diversos nivells de dificultat i un temps designat per augmentar l'emoció.\nTotes aquestes qualitats són posseïdes pels jocs d'imatges ocultes presentades per la categoria. Una sorpresa agradable t'està esperant quan obriu algun dels productes de joc presentats.\nAra recerca pot ser art\nEls jugadors entren al Museu de Belles Arts, i se'ls ofereix el paper de restauradors. Ja que el joc amb continuacions està davant vostre, sempre es troba en un nou saló, on es poden trobar les millors obres mestres d'escultors i artistes que s'han reunit llargues i acurats al món per aparèixer en una exposició conjunta. Se suposava que era un esdeveniment únic que podria arribar al món amb la seva grandesa. Però les bones intencions mai passen sense rastre, i sens dubte serà un vilà capaç d'accions desagradables. En aquest cas, algú ha aconseguit el suport d'altres personatges insidiosos per malmetre el treball dels mestres famosos, que no tenen igual.\nMentre les exposicions viatjaven pel món, viatjaven en avió, trens, embarcaven al lloc de l'exposició, eren objecte d'abús. Quan van començar a desempaquetar pintures i escultures al museu, es va descobrir que tots estaven pintats amb elements que no haurien d'estar aquí:\nFigures de trencaclosques\nLlunes 1000 16\nAra, hem de treballar dur per obrir l'exposició per portar les obres mestres a la seva forma original, eliminant detalls innecessaris de totes les teles.\nWork en benefici de l'art\nEn total, per eliminar 125 elements de graffiti, però cadascun té el seu propi número, per exemple, necessiteu trobar 10 notes i 30 cors. El procés de joc de les imatges ocultes es concep perquè cada objecte sigui buscat al seu torn. Això significa que no es pot esborrar tot seguit, ja que inicialment es donen 30 moviments.\nPodeu començar amb qualsevol detall, però és millor començar amb aquells que són més petits per guanyar moviments addicionals. Si heu començat a eliminar notes d'un llenç, no es distregui amb altres signes fins que trobeu tot. Després d'això, se li recompensarà amb un total de 30 moviments addicionals. Intenta no fer clic addicional per salvar a tothom per situacions controvertides, quan les ombres de la imatge dificulten entendre si hi ha un objecte ocult o no.\nEl procés del joc de les imatges ocultes del joc passa a temps, i el temporitzador explica els segons. El temps es fosa si roman inactiu, però si elimineu activament les xifres trobades del llenç, a mesura que augmenti el temps de nou.\nÉs fàcil veure quants elements ja s'han trobat al costat de la quantitat que es pot trobar, es pot veure a través de la línia quants ja s'han trobat.\nSi teniu prou confiança en vosaltres mateixos, seleccioneu el nivell difícil de les imatges ocultes del joc, però fins i tot més senzill no és molt inferior a ell. El fons està saturat amb ombres, transicions suaus de to, caràcters i altres detalls que compliquen la recerca de figures.\nEls que estan desesperats per trobar els elements restants poden recórrer a un mitjà radical de pistes. Feu clic al botó "GUIA" i se us dirigirà a una pàgina on totes les figures estiguin marcades amb cercles vermells. Es distribueixen per tema: cors, notes, estrelles, etc. d. , i només cal obrir la pestanya d'interès.\nTrobaràs una sorprenent amistat amb les obres mestres del món de diferents èpoques, i converteixen el procés de recerca en una operació de rescat i una investigació de detectius al capdavant.


Marc Bermejo | dimarts, 28 d'abril del 2015, a les 21.46\nHan estat de sort, aquests cinc catalans han estat dels primers a poder sortir de Katmandú, via l'Índia, i després d'haver patit els efectes del terratrèmol en primera persona. Aquests aficionats al "trekking" van acompanyar els alpinistes Ferran Latorre i Núria Picas fins al camp base de l'Everest i va ser just, quan ja havien tornat i descansaven en un bar de la ciutat de Lukla, quan la terra es va començar a moure sota els seus peus. AMALIA HALCON "El terra del pati també i ja vam sentir tota la muntanya que queien pedres i les cases, les parets de les cases, no les cases senceres i que el camí s'havia obert" DOLORS HOMS "Ahir mateix al vespre a Katmandú vem anar al "consolat" que van habilitar allà al ministeri i estan allà dins vam haver de sortir corren de les instal·lacions perquè hi va haver una rèplica." La família sempre va estar informada gairebé des del primer minut. Una tranquil·litat que els va arribar gràcies a les noves tecnologies dels telèfons intel·ligents. JOAQUIM BOJ Curiosament no funcionava el telèfon però funcionava el Watsapp cada dia ens podiem enviar fotos i això ens donava una seguretat absoluta." La coordinació, especialment un cop a Katmandú, es van fer gràcies a l'agència de viatges. Unes gestions al consolat d'emergència que es va establir a la capital va permetre als cinc catalans poder sortir ràpidament, primer cap a Nova Delhi i després fins a Istanbul per arribar finalment avui a Barcelona. MARCOS CENTOMO, agència Tarannà " Lo importante para nosotros es más alla de que la gente lo pase bien como hacemos viajes un poco exoticos que lleguen bien a casa "Després de 35 hores de viatge tota una odissea aquests cinc catalans ja han acabat el seu periple i amb molta sort ja van camí cap a casa."\nEl grup va deixar els alpinistes al camp base i van baixar fins a la localitat de Lukla, on existeix un petit aeroport d’avionetes. Aquí, quan es disposaven a relaxar-se després de la llarga excursió, van començar a notar que la terra es movia. Les parets de les cases queien i el terra es va obrir. Espantats, van córrer fins a l’aeroport de Lukla, on van haver d’esperar, dos dies, fins que els helicòpters van acabar d’evacuar els primers alpinistes ferits del camp base de l’Everest. Després d’un viatge en avioneta el grup va aterrar a Katmandú i es va traslladar fins al consolat d’emergència que es va muntar a prop de l’aeroport. En aquella zona, comenten, no van veure gaires destrosses.\nAl mateix consolat, tot esperant rebre més informació, una companyia aèria va obrir 37 passatges per viatjar fins a Nova Delhi, un cop allà els cinc van poder agafar un altre vol, aquest cop fins a Istanbul, i d’allà a Barcelona. Més de 35 hores de viatge i amb la sensació d’haver tingut força sort després de la catàstrofe viscuda al país.\nDes de l’agència de viatges Tarannà, que els va organitzar la sortida, han estat constantment en contacte amb els excursionistes. Els responsables expliquen que, quan es tracta de situacions complicades, cal moure’s ràpidament per intentar treure els clients de les zones en conflicte. Ja ho van fer al Pakistan quan la situació d’atemptats es va complicar.\n— Aeroport Josep Tarradellas Barcelona-el Prat — terratrèmols — viatges


Telèmac: de gener 2018\nEl retorn de Sherlock Holmes (#171)\n. . . he d'admetre, Watson, que té una habilitat per a la selecció que compensa gran part del que deploro en els seus relats. El seu costum fatal de mirar les coses des del punt de vista narratiu en comptes del científic ha arruïnat el que podria haver estat una sèrie instructiva, fins i tot clàssica, de demostracions. Vostè destrossa una obra de màxima finesa i delicadesa per entretenir-se en detalls sensacionalistes que exciten, però no instrueixen de cap manera, els lectors.\nDoncs sí, ha tornat. Els tretze relats curts que ocupen El retorn de Sherlock Holmes van ser publicats per primer cop a la revista Strand durant els anys 1903 i 1904. Arthur Conan Doyle ressuscita el seu cèlebre personatge d'entre els morts per plaure el seu públic i, a la vegada, obtenir el benefici econòmic que li reporten les publicacions seriades. Una dècada després d'haver-lo llançat per un barranc amb el seu arxirival Moriarty, Doyle es treu de la màniga una història força enrevessada per tal d'explicar el retorn de Holmes a Baker Street. Com sempre, Watson esdevé el paral·lel dels lectors pel que fa a la descoberta de nova informació, i juntament amb ell, ens assabentem que Holmes no va caure pel barranc al capdavall, sinó que va fingir la seva pròpia mort per poder perseguir els darrers components de la banda criminal de Moriarty. Per tant, des de 1891, en què havia desaparegut, fins a 1894 en què reapareix a la consulta de Watson, Holmes ha estat viatjant per Tibet i Aràbia. De fet, l'únic que estava assabentat de les activitats de Holmes durant aquest temps era el seu germà Mycroft, i entre tots dos van mantenir Watson i el públic en general en la ignorància per tal de salvaguardar la discreció de la missió i la plausibilitat de la desaparició de Holmes. Què li ha passat a Watson, durant aquests tres anys? De cop i volta ens assabentem com de passada que la senyora Watson ha passat a millor vida, i que el doctor segueix fent vida normal a la seva consulta. Poc temps després de la reaparició de Holmes, Watson ven la consulta i torna a traslladar-se a Baker Street amb el seu company, així que de fet ens trobem davant d'una reiniciada en tota regla. Els tretze relats que se'ns ofereixen aquí, així doncs, recullen casos que s'estenen des de 1894 fins a 1901, any en què el famós detectiu es retira al camp, a Sussex, per dedicar-se a l'apicultura. A partir d'aquest moment, com sabem a través de Watson en l'últim relat, Holmes s'oposa a la publicació de cap més cas, i per tant, ens trobem davant del segon comiat per part de Doyle. Però el primer que ens podríem preguntar és quina diferència hi ha entre aquest volum de relats curts i l'anterior, Les memòries, en què Doyle començava a acusar desgast i manca d'originalitat. D'entrada, sembla que els anys de descans li van provar, perquè aquí Doyle recupera la frescor dels primers relats de Les aventures, i d'altra banda també comença a emprar l'autoironia de forma sistemàtica: aquí, el veiem acceptant plenament el caràcter popular - per no dir directament vulgar - dels seus relats. Les expressions i manerismes dels personatges, especialment de Holmes, cada cop es fan més típiques i exagerades; els crims cada cop més violents i les seves solucions més inesperades i folletinesques. I potser Doyle també hagi evolucionat amb el tombant de segle? No sé si és fortuït que Holmes decideixi retirar-se de la detecció privada precisament el mateix any que mor la reina Victòria. Tres dels relats es fan ressò del bike boom de la dècada de 1890, quan l'ús de la bicicleta es popularitza definitivament. També hi trobem els embolics i escàndols dels aristòcrates, la vida privada dels quals comença a fer-se habitual en els misteris que Holmes ha de resoldre. Les "indiscrecions" dels membres de l'alta societat cada cop es fan més freqüents en la majoria de relats, fins al punt que ens assabentem que hi ha persones a Londres que es guanyen la vida amb el xantatge, i que un gran nombre de senyores de l'alta societat amaguen secrets als seus sacrificats marits. És cert, el to sexista de la proposta no ha canviat en absolut, i per això Holmes i Watson sempre acaben restaurant l'status quo d'una societat profundament classista i patriarcal.\nContinguts: El retorn de Sherlock Holmes conté tretze relats. A "La casa deshabitada", Holmes reapareix després de tres anys desaparegut, i involucra Watson en la persecució del número dos de la banda de Moriarty. "El constructor de Norwood" és el cas d'un assassinat amb particulars traces de violència que es transforma en una competició entre Holmes i Lestrade. A "Els ballarins", Holmes ha de desxifrar uns missatges en clau per arribar al fons de la qüestió. "El ciclista solitari" presenta un dels arguments més absurds de tots un cop resolt el cas, però és un dels contes més intrigants. "El col·legi Priory" ens situa en l'ambient de l'escola privada i la política familiar de la noblesa. La desaparició d'un infant posa al descobert secrets inconfessables del seu pare. A "Peter el negre", Holmes fa una cura d'humilitat a Stanley Hopkins, el seu deixeble més brillant. A "Charles Augustus Milverton", un dels més originals, Holmes i Watson passen la línia de la legalitat i prenen el camí del crim, tot i que amb resultats completament inesperats. A "Els sis Napoleons" torna a aparèixer un malfactor d'aparença simiesca, i Holmes torna a guanyar Lestrade en astúcia. A "Els tres estudiants" Holmes i Watson es traslladen a una eminent ciutat universitària, i casualment se'ls presenta un misteri de robatori d'examen. "Les ulleres d'or" és un misteri força diferent dels altres, que acaba tenint ramificacions internacionals. Holmes es retroba amb Hopkins, i aquest evidentment no es mostra a l'alçada de la intel·ligència de Holmes. A "El tres-quarts desaparegut" Watson dóna detalls sobre l'addicció de Holmes a la cocaïna per primera vegada des de l'inici de la sèrie. Aquí Holmes i Watson viatgen a Cambridge per resoldre un misteri a la lliga universitària de rugby. "L'aventura d'Abbey Grange" és un relat que sembla d'Agatha Christie. Holmes hi veu a través d'una cortina de fum parada per tal d'ocultar un assassinat, i finalment es pren la justícia per la seva mà. Finalment, a "La segona taca" l'ombra de la primera guerra mundial torna a planar sobre el conjunt. Holmes rep un encàrrec per part del primer ministre britànic per tal de recuperar un document robat que pot posar en perill l'equilibri colonial de les potències europees.\nM'agrada: Representa, realment, el retorn de Sherlock Holmes, en tant que Doyle recupera part del to i de l'estil de Les Aventures, i també troba formes noves de fer els relats originals.\nEtiquetes: A. Conan Doyle, llibres\nAdéu a Le Guin\nIf you cannot or will not imagine the results of your actions, there's no way you can act morally or responsibly.\nEl gos dels Baskerville (#170)\nM'interessa molt, vostè, sr Holmes. No m'esperava un crani tan dolicocèfal ni un desenvolupament supraorbital tan marcat. Tindria alguna objecció a què li passés el dit per la fissura parietal? Un motlle del seu crani, senyor, fins que l'original no quedi disponible, seria un ornament per al meu museu antropològic. No és la meva intenció ser llagoter, però confesso que desitjo el seu crani.\nDurant els anys 1901 i 1902, quasi una dècada després de la publicació de l'últim relat de Sherlock Holmes, i amb el famós detectiu encara oficialment mort, la revista Strand publica de forma seriada Els gos dels Baskerville, la tercera novel·la de la sèrie. Juntament amb Les Aventures de Sherlock Holmes, era l'únic volum de Sherlock Holmes que havia llegit feia anys, i aquesta relectura me n'ha fet notar els punts forts com la primera vegada. Encara és el meu volum preferit. De fet, l'èxit immediat de la millor aventura de tota la saga va ser un dels factors decisius de la tornada del famós detectiu. Aquí trobem una novel·la que ho té tot, i que presenta un domini brillant del ritme i de la intriga. L'element gòtic és una part important de la trama i de l'atmosfera del relat: sir Henry Baskerville, un terratinent de Devonshire, es troba amenaçat per la suposada llegenda d'un gos espectral que ha perseguit la família durant generacions i ha acabat misteriosament amb la vida del seu predecessor, sir Charles. Sherlock Holmes desestima des de bon principi qualsevol explicació sobrenatural per al misteri i es disposa a investigar, descobreix un parell o tres d'indicis, hi aplica les seves deduccions lògiques i comença a estirar-ne els fils per tal d'arribar als malfactors. Mentre l'acció se situa a Londres, tot sembla lineal i simple. Tanmateix, aquest no és un relat de Sherlock Holmes com els altres: els fils que Holmes ressegueix es trenquen inesperadament tots a la vegada, així com la linealitat típica dels relats curts. A partir d'aquí comença una novel·la diferent: Holmes envia Watson al camp amb Baskerville, i Watson per primer cop en tota la saga adquireix una autonomia pròpia. Aquí ja no és només un espectador ingenu i admirador incondicional, com fins ara, sinó que passa a l'acció i carrega gran part del pes de la investigació en absència de Holmes. Ara bé, l'ús del raonament fred i lògic per part de Holmes contrasta en tot moment amb el de la resta de personatges, que ben bé fins al desenllaç continuen conservant un petit residu de dubte. De fet, el contrast es fa fins i tot més evident quan tenim en compte el compromís vital del mateix Arthur Conan Doyle amb l'espiritisme. I així doncs, un cop Doyle trasllada l'acció de la novel·la al camp, la tensió entre les dues explicacions, la racional i la sobrenatural, augmenta, i es fa palesa en tot moment a través dels elements més aviat misteriosos de les descripcions d'ambient. Fins i tot els elements de la llegenda original del gos dels Baskerville tenen petits ecos en la narració del present, com els misteriosos plors nocturns i els udols del gos sobre l'erm, o la fracassada aventura amorosa del present Lord Baskerville. I la tècnica es torna brillant pel seu ús paradigmàtic dels red herrings, o distractors: trames argumentals que es van barrejant amb la principal, sense que els lectors (ni tampoc els personatges, possiblement, excepte Holmes) siguem capaços de destriar quines d'aquestes són decisives per a la resolució del cas i quines hi són de més. Això, en conjunt, contribueix a crear un ritme àgil, que es va accelerant cada cop més com més s'acosta el final, i que fa de la lectura una experiència trepidant.\nSinopsi: La novel·la se situa l'any 1889 i, per tant, esdevé un més dels relats que el doctor Watson ofereix als lectors durant la desaparició de Sherlock Holmes. A la consulta de Baker Street apareix el doctor Mortimer, que explica a Holmes i Watson la llegenda del gos dels Baskerville i el misteri relacionat amb la mort de sir Charles Baskerville. L'hereu d'aquest, sir Henry, acaba d'arribar de Canadà i es troba a la ciutat, on de seguida rep un missatge intimidatori i se n'adona que l'estan seguint. Holmes accepta investigar la mort de sir Charles i el misteri rere la llegenda del gos dels Baskerville.\nM'agrada: És la millor entrega de Sherlock Holmes.\nLes memòries de Sherlock Holmes (#169)\nHe fet mal fet d'espantar-lo d'aquesta forma; però en Watson aquí present li dirà que mai no em puc resistir a un efecte teatral.\nLes memòries de Sherlock Holmes, publicades de forma seriada a l'Strand Magazine entre 1892 i 1893, i com a recull de relats el 1894, conformen la quarta entrega de la sèrie sobre el famós detectiu, i el segon volum de les seves aventures en forma de relats curts. La cronologia dels relats, però, continua essent la mateixa que en l'anterior volum, amb casos saltejats que tenen lloc en diferents moments de la dècada de 1880 fins a l'últim cas, "El problema final", que té lloc el 1891. Originalment, aquest relat va ser concebut com a final de la saga, i per això "El problema final" ens ofereix el mític enfrontament de Holmes amb el seu nèmesi, el professor Moriarty, a les cascades Reichenbach, als Alps suïssos. Tot plegat acaba essent tan absurd i desafiant la plausibilitat d'una forma tan exagerada que la teoria de Sherlock Holmes com a amic imaginari de Watson em seguia venint a la memòria en determinats moments de la lectura. Però si aquest enfrontament i el seu desenllaç han esdevingut un mite de la cultura popular, el que també ha esdevingut llegendari és el procés creatiu que va portar a aquest final tan abrupte. Arthur Conan Doyle comença a sentir-se avorrit d'escriure relats de Sherlock Holmes per obligació, i també un punt fastiguejat, pel que es veu, amb la fama i popularitat de la seva criatura literària; així doncs, decideix desempallegar-se'n per sempre, i recuperar així la seva llibertat per escriure altres obres. I "El problema final" esdevé, per a ell, la solució final: l'últim dels relats ens presenta un Watson devastat escrivint, en contra de la seva pròpia voluntat, el relat verídic de la mort de Sherlock Holmes, per tal de contrarrestar la versió apòcrifa que el germà de Moriarty s'ha encarregat de fer circular. Abans d'arribar a aquest moment, però, els altres relats ens ofereixen petites proves d'aquest procés de desgast creatiu: veiem Doyle intentant mantenir viu l'ingeni i les habilitats de Holmes, amb més èxit en certs moments que en d'altres, i provant de resistir-se a una repetició incessant de la mateixa estructura i la mateixa fórmula en tots els relats. Aquest recurs a les variacions també funciona millor en alguns moments que en alguns altres. Alguns dels relats recorren a la veu narradora del propi Holmes recordant els seus inicis en la detecció privada, tot i que la veu de Watson segueix essent el marc de la narració. En algun moment, fins i tot, Doyle subverteix la premissa mateixa de la infal·libilitat de Holmes, com en "El rostre groc", potser la narració més original de totes elles. En els últims relats, comencem a rebre petites referències a les missions internacionals de Holmes, i això és una novetat, no només perquè ens comença a preparar per a l'escapada final de Holmes amb el seu fatal desenllaç, sinó també perquè comença a desenvolupar l'atmosfera política de creixent amenaça latent i tensions internacionals d'abans de la Primera Guerra Mundial. El millor exemple és "El tractat naval", en què aquest document robat pot posar en perill el fràgil statu quo d'aliances internacionals que teòricament havien de prevenir l'esclat de la guerra. En definitiva, és un volum un pèl més desigual que l'anterior, amb moments que estan a l'alçada de Les Aventures i moments que no, però que tot i així val la pena llegir, especialment pel relat de la mort de Sherlock Holmes.\nContinguts: Les memòries de Sherlock Holmes conté dotze relats, tot i que la majoria de les edicions n'inclouen només onze seguint la primera edició dels Estats Units. En aquesta, el segon dels relats, "L'aventura de la caixa de cartró" va ser censurat per referir explícitament un cas d'adulteri força sòrdid, i anys després va ser afegit al vuitè volum de la sèrie, Els darrers aplaudiments. Moltes editorials segueixen adoptant aquest criteri en lloc de l'ordre de publicació original. En primer lloc, "Estel de plata" és el relat en què té lloc el curiós incident del gos a mitjanit. A "L'aventura de la caixa de cartró", orelles mutilades s'envien per correu ordinari i Holmes aplica les seves capacitats de deducció a la telepatia. A "El rostre groc", veiem com per primer cop Holmes aplica un raonament erroni i fracassa estrepitosament en les seves deduccions, i en el terreny polític, Doyle mostra el seu jo més progressista a través del senyor Munro. "L'oficinista del corredor de borsa" és el cas d'un enrevessat frau a la borsa londinenca que en el fons és molt similar al de la lliga dels pèl-rojos. "La corbeta Gloria Scott" es remunta als anys d'universitat de Sherlock Holmes i és el seu primer cas, narrat per ell mateix, tot i que si t'ho mires bé en realitat Holmes no resol ni investiga res. A "El ritual dels Musgrave", Holmes toca extrems d'excentricitat respecte a la seva convivència amb Watson, i es remunta de nou als seus inicis, resolent al mateix temps un enigma ancestral de la família Musgrave i la desaparició de la minyona i el majordom. A "Els hisendats de Reigate", Holmes pateix un atac de nervis, Watson el porta de vacances al camp, i Holmes es fa l'enze per tal d'atrapar els malfactors. A "L'aventura del geperut", Holmes compadeix els lectors de les aventures criticant la tècnica de Watson, i igual que a El signe dels quatre, ens remuntem a les guerres d'independència de l'Índia. "El pacient intern" té a veure amb una revenja força misteriosa. A "L'intèrpret grec", una conversa casual sobre genètica porta Holmes a introduir per primer cop el seu germà Mycroft i el club Diògenes. "El tractat naval" és un cas que amenaça l'estabilitat de la diplomàcia internacional. Aquí, el detectiu Forbes de Scotland Yard es mostra especialment susceptible respecte al paper de Holmes en el cas, i hi apareix una dona policia, tot i que en un discretíssim tercer pla. Finalment, hi ha "El problema final", en què Holmes ha d'escapar a l'estranger del diabòlic i superintel·ligent professor Moriarty, que ha promès destruir-lo.\nM'agrada: Sobretot, "El rostre groc", "El ritual dels Musgrave", "L'aventura del geperut", "L'intèrpret grec" i "El problema final".\nNo m'agrada: És un volum que perd una mica en comparació amb Les Aventures.\nEtiquetes: Emer O'Sullivan, llibres\nHollywood y la mafia (#167)\nSi als anys 20 l'únic contacte de la màfia i Hollywood era Al Capone visitant un estudi, i als anys 40 era George Raft ensenyant als gàngsters com s'havien de vestir, als anys 90 fins i tot els entesos tenien problemes per veure la diferència entre realitat i ficció. De fet, tota la història de Hollywood i la màfia es podria veure com l'erosió de qualsevol barrera entre les dues.\nAquest assaig de Tim Adler, publicat el 2007 com a Hollywood and the Mob, és una aproximació força informativa sobre les línies de connexió entre la indústria del cinema de Hollywood i el món del crim organitzat, en especial italo-americà, a través del segle vint. Tot i que aquestes connexions són ben conegudes, fins al punt que les seves llegendes i episodis principals formen part de la cultura popular, tendim a veure-les com a fets puntuals, o com a simples coincidències entre dos conjunts aparentment estancs. El que Tim Adler acaba deixant ben clar al llarg del seu estudi, tanmateix, és que els dos sistemes s'han associat de forma simbiòtica des del primer moment, que els compartiments no són estancs en absolut i que, en determinats moments, la línia entre els dos móns és molt més indefinida del que a tothom li agradaria pensar. La connexió es fa present des del primer moment que Hollywood es revela com a màquina de fer diners infal·lible, com a canal per a inversions ràpides i més o menys segures que retornen el capital inicial amb uns beneficis més que considerables. Així doncs, el món de les pel·lícules acaba essent un vehicle fàcil i ràpid per al blanqueig de capital de les bandes criminals de tots els Estats Units, fins al punt que el control de les productores i dels sindicats associats a aquestes dependrà més d'aquestes bandes que no pas dels propietaris dels estudis. En realitat, el que el llibre revela a mesura que avança, és com el món de la màfia encaixa en l'imaginari col·lectiu dels Estats Units, en part per una mentalitat corporativa, orientada als negocis i a l'especulació financera i, també, com a nivell ideològic aquestes influències acaben viatjant en les dues direccions: els productors acaben adoptant una metodologia dels negocis basada en l'oferta més alta, en l'extorsió i el retorn de favors, així com en l'explotació del talent dels seus artistes com si es tractés de mercenaris a sou, mentre que el món el crim organitzat adquireix una estètica pròpia, passada pel filtre del glamour i la idealització, a partir de la representació de si mateixa que en veu a les pel·lícules, com en un mirall deformador. Tot i que aquestes ramificacions de la màfia van començar a anar de baixada a partir dels anys 90, i avui dia aquesta cultura acaba essent residual, el que en queda és un pòsit en l'imaginari col·lectiu que resisteix constantment els intents de sàtira o deconstrucció. Un esment especial mereix el capítol dedicat a l'anàlisi de la pel·lícula El Padrí, que relaciona el seu èxit amb les connexions que la pel·lícula crea amb l'imaginari col·lectiu americà. Segons Adler, la pel·lícula es basa en el mite de la reconnexió amb el pare després del conflicte generacional generat per la guerra de Vietnam. Aquesta interpretació a mi em va semblar particularment encertada, tenint en compte que un dels episodis principals de la pel·lícula, pel que fa al seu argument, és Michael salvant el seu pare: un mite molt poderós en l'imaginari dels contes de fades occidentals, com exposa Paul Auster a La invenció de la solitud.\nContinguts: El primer capítol repassa la trajectòria d'Al Capone, així com les primeres connexions entre el crim organitzat, l'especulació financera i la creixent indústria del cinema de Hollywood durant els anys 20. El segon capítol analitza la incursió d'alguns dirigents de les principals famílies mafioses en els nivells més alts de les productores de Hollywood, així com les ramificacions de les inversions en altres tipus de negocis il·legals. El capítol tercer exposa les incipients implicacions d'estrelles de la gran pantalla, com Jean Harlow o Thelma Todd, en el món del crim organitzat durant els anys 30. El quart capítol entra als anys 40, en la línia d'aquest ascens de les famílies dins la indústria, però també de l'enduriment de la persecució judicial, les lluites de poder dins del negoci i les primeres caigudes, com la de Bugsy Siegel. El capítol cinquè descriu el principi dels 50, amb la continuació de la lluita als tribunals contra el crim organitzat, i analitza el famós episodi de com Frank Sinatra va aconseguir el seu paper a D'aquí a l'eternitat, més conegut potser per la seva recreació fictícia a la pel·lícula El Padrí que no pas pels fets reals. El capítol sisè analitza els casos de Kim Novak i Lana Turner, estrelles que van ascendir dins el món de l'espectacle a través de la moda de les rosses platí, i que van tenir els seus encontres amb el món del crim organitzat. El capítol setè entra als anys 60, analitzant les connexions entre el món de la màfia i la carrera política de John F. Kennedy. El capítol vuitè se centra principalment en l'escàndol del teatre Westchester, una estafa en què la família Gambino va guanyar milions a costa de la productora Warner. El capítol novè descriu l'entrada de la màfia, als anys 70, a la indústria del cinema pornogràfic i de sèrie B, amb èxits sonats i inesperats en la seva popularitat. El capítol deu analitza la primera pel·lícula de la saga El Padrí, especialment pel que fa a la seva producció, però també en el seu impacte ideològic en l'imaginari popular. El capítol onze descriu la connexió, durant els anys 80, entre la indústria del cinema i la del tràfic de cocaïna. El capítol dotze explica l'estafa de Giancarlo Parretti al Crédit Lyonnais a través de la compra de la productora francesa Pathé. El darrer capítol analitza l'èxit de la sèrie televisiva Els Soprano com a representació de la decadència de la màfia italo-americana avui dia, associant també el moment en què se situa el protagonista en la sèrie amb el de l'inconscient col·lectiu americà.\nM'agrada: És un estudi força exhaustiu sobre el seu tema, que esdevé molt il·lustrador de com els fets històrics informen la cultura i l'imaginari col·lectiu, i que analitza les connexions entre el món del cinema i el món de la màfia en totes dues direccions. Agradarà tots aquells lectors que estiguin interessats en la història de Hollywood.\nEtiquetes: llibres, Tim Adler\n▼ de gener 2018 (8)


Borneo Swiss Guest House Kota Kinabalu Malàisia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nLot 90-91, Lorong Unta 7, Taman Mutiara, Luyang, Districte Central de Negocis, Kota Kinabalu, Malàisia, 88300 - Veure al mapa\nTé alguna pregunta per a Borneo Swiss Guest House?\nSituat a l'encantadora àrea de Districte Central de Negocis, Borneo Swiss Guest House gaudeix d'una posició excepcional a la els restaurants, les platges, els paisatges de Kota Kinabalu. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Borneo Swiss Guest House, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, aparcament de cotxes, transport hotel/aeroport.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com spa, jardí. Borneo Swiss Guest House és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Kota Kinabalu.\nTots els tipus de viatgers (55) Viatger de Negocis (9) Parelles (16) Viatgers en solitari (14) Famílies amb infants petits (11) Famílies amb infants grans (5)\nTots els tipus de viatgers (164) Parelles (70) Viatgers en solitari (50) Famílies amb infants petits (25) Famílies amb infants grans (3) Grups (16)


Casall Jump Rope Foam Handle Negre comprar i ofertes a Traininn\nDescripció Casall Jump Rope Foam Handle\nAquesta corda de salt clàssica és una manera perfecta d’aconseguir un entrenament cardio a casa o de qualsevol lloc. Una còmoda mànec d’escuma proporciona un grapat millorat.\nCable: PVC, amb un plastificant no ftalat\nTots els productes de fitnes de la categoria de Cordes són d’una gran qualitat de fabricació i s’han ideat cuidats fins al més mínim detall. A traininn trobaràs tot el catàleg de Material musculació de Casall. El preu de Casall Jump Rope Foam Handle és 14.49 $. Fent la compra obtens la garantia del preu més baix i pots fer el pagament en un entorn totalment segur. A més a més, t’oferim un servei d’entrega ràpida i eficient perquè ho rebis a casa ben aviat!\nCaracterístiques Casall Jump Rope Foam Handle\nTecnologias Casall Jump Rope Foam Handle\nSostenibilitat Casall Jump Rope Foam Handle


Ana Isabel, la sogra de Paz Padilla que no ha aguantat perdre al seu fill\nLa presentadora de 'Sálvame' està completament destrossada\nper Carlos Medina dijous, 13 d’agost 2020 - 14:40h\nDesprés de confirmar-se la mort d'Ana Isabel Agarrado, les xarxes s'han bolcat amb una Paz Padilla completament destrossada. Gairebé un mes després de la mort del seu marit, la presentadora haurà d'acomiadar-se per sempre de la seva sogra.\nLa mare del gran primer amor de la presentadora va morir el passat dilluns. L'última deu va tenir lloc el dimarts, al cementiri Mancomunat de Chiclana de la Frontera. Aquest any està sent turmentós per Paz, ja que al mes de febrer també va perdre a la seva mare. La presentadora buscarà màxim suport en la seva filla, Anna Ferrer, que també està molt commocionada per tot el que està passant.\nAna Isabel no ha pogut aguantar veure morir al seu fill. Per a l'humorista això ha suposat un dur cop a la seva vida, ja que a part d'enterrar al seu marit i a la seva sogra també ho va fer amb la seva mare el passat mes de febrer, una autèntica tragèdia.\nPaz Padilla ha aparcat tots els seus projectes professionals. De moment, no ha tornat a la televisió i s'espera que estigui un temps absent. Segons ha informat 'Vanitatis', la sogra de la presentadora va ser professora d'Educació Física, i sembla que era molt estimada pels alumnes.\nUna mare que no va poder aguantar el dolor de perdre a un fill\n«A la meva estimada professora d'educació física... Espero que des de dalt estiguis amb el teu fill i acompanyis a Paz i a la seva família», han escrit en el llibre de condolences de la pàgina web del cementiri.\nLa gran majoria li ha demanat que descansi al costat del seu fill. Una terrible notícia que suma un nou revés en aquest pèssim any 2020 que està vivint Paz Padilla. La presentadora sempre ha estat molt discreta respecte a la seva vida privada. Gairebé ningú sabia que el seu marit Antonio Vidal estava malalt. La mort de la sogra es va produir el dilluns, però ha estat avui, dijous, quan ha sortit a la llum.\nSegons sembla, la mare d'Antonio Vidal no va poder suportar veure al seu fill mallat, i això la va debilitar molt. Padilla haurà d'afrontar una vida nova. «Ara estic de retir, travessant el desert més dur de la meva vida, on només veig pedres al camí. Ell m'ajudarà a trobar el meu destí. Soc un animal ferit, però avançant», va escriure a Instagram.\nSalta la sorpresa: Clara Lago, obligada a suspendre les seves vacances\nDefunció Paz Padilla


Inici > En el lloc adequat i en el moment oportú\nAquesta expressió em recorda Pilat que tenia davant seu la Veritat, però com que no va fer res per estimar-la i trobar-la, la Veritat va passar pel seu davant sense entrar en el seu cor. L’Etern, Jesús, truca a la porta del governador, però aquest no li obre, i no pot haver-hi trobada ni sopar (Veure Apocalipsi 3, 20) . L’Eternitat passa lliscant davant del temps, però el temps no queda il·luminat per l’Etern. Manca alguna coseta, petita tal vegada, com un acte de simpatia, d’amor, però imprescindible. I, a més, intransferible: ningú no el pot fer per mi. Cadascú ha de fer el que li toca fer: estimar Déu, buscar-lo. I també, fer un nou acte d’ amor per la parella quan treu el cap el perill de la indiferència en les famílies.\nVetlleu, vol dir –com diu el salm 62 —que l’amor de Déu val més que la vida i que la meva ànima s’ha enamorat de Déu. Però de fet, nosaltres no el cerquem amb ganes de trobar-lo; no el desitgem com el do més gran que ens acompanya i ens dóna alegria; no “volem estar sempre amb el Senyor” (1 Tessalonicencs 4, 17 b). El Quart Evangeli presenta sovint aquests contrastos entre les persones febles, petites i pecadores de la terra i el Sant dels Sants que es fa trobadís. En positiu tenim la Samaritana o el Cec de naixença davant Jesús. En negatiu, Pilat. Què li cal a l’home? No pas fer un solemníssim acte de fe amb orquestra i platerets. Segurament ens cal aixecar els ulls a Déu i fer-li el nostre acte d’amor més íntim i més humil. Atenció: tot esdevindrà il·luminat.\nURL d'origen: https://www.catalunyareligio.cat/ca/node/172478


Tapa't de tapes: Chutney de ceba\nEl chutney és una conserva agredolça, originària de l'Índia, que a Europa cada vegada té més adeptes. Una de les característiques principals del chutney és que l'aliment està elaborat amb més d'un conservant natural. No hi falten el vinagre, el sucre, la sal i les espècies. D'aquí que tingui aquest gust agredolç i, de vegades, un xic picant. Avui us proposo un chutney de ceba, que reuneix totes aquestes característiques esmentades:\nMel, sucre, vinagre balsàmic i gingebre\n(També ens farà falta oli i sal)\n1/2 cullerada de gingebre (opcional)\nEn una cassola, posem l'oli i la ceba tallada en juliana. Hi afegim un pessic de sal i les 3 cullerades de vinagre de mòdena. Ho deixem coure 3/4 d'hora, a foc suau, amb l'olla tapada i remenant de tant en tant.\nDesprés, incorporem el sucre i la mel i ho tornem a remenar. Anirem veient que la ceba es queda dauradeta i translúcida. Ho deixem coure 1/2 horeta més. Cinc minuts abans de finalitzar la cocció, afegim la cullerada de gingebre, que ens hi donarà el toc picant. L'agredolç ja el tenim aconseguit, amb la barreja del vinagre i el sucre.\nI finalment, deixem que el chutney reposi un minut i ja ho podem empletar o guardar en pots de conserva per a consumir més endavant.\nPublicat per Marina Tapa't de tapes a 8:12\nEtiquetes de comentaris: Conserves, Dolços, Melmelades, Verdures\nGemma 14 de novembre de 2011 a les 9:28\nM'encanten els chutneys, el de ceba i el de mango són dels meus preferits.\nmanel 14 de novembre de 2011 a les 9:41\nostres, quin ritme de publicció, no dono abast a llegir-te :-)\nsaps que no he fet mai un chutney? i mira que m'agrada, però és una d'aquelles coses que em fan com mandra, i segur que quan m'hi posi, el faré servir per tot i em diran pesat.\nen aquesta preparació teva només hi veig un però: si ja porta sucre i mel, no seria millor posar un vinagre més àcid,per exemple de poma, per donar-li més contrast que amb el de mòdena? no queda massa dolcenc així?\nMarina 14 de novembre de 2011 a les 9:49\nNo queda dolcenc, Manel. El vinagre balsàmic té l'avantatge que li aporta el caramel i és més untuós. Amb vinagre de xerès no aconsegueix amorosir-se i amb el de poma o vi blanc no agafa color. Vaja, és el vinagre que sempre m'he trobat als llibres de chutneys que tinc per casa. Tranquil, te'n guardo un pot perquè el tastis ;-) Ara pararé una mica de publicar, aquest quedava pendent amb l'anterior! Petons\nMarina 14 de novembre de 2011 a les 10:01\nTingues en compte que per això si posa una quantitat més baixa de sucre del que és habitual. Proporció 70/100g en melmelades.\nTeresa 14 de novembre de 2011 a les 14:27\nJo tampoc n'he fet mai, a casa l'agredolç no els xoca massa, serà qüestió de provar.\nAnònim 14 de novembre de 2011 a les 15:34\nDoncs jo m'enduc la teva recepta, no n'he fet mai de chutney i el trobo fantàstic amb el tc agredolç!\nMarina 14 de novembre de 2011 a les 17:30\nPerfecte Sandra! Un petó.\nAnna 14 de novembre de 2011 a les 18:43\nDeliciosa la cebolla así. me encanta!!!.\nMònica Tarradellas 13 de maig de 2013 a les 17:36\nHa de servir per acompanyar un munt de coses! Molt interessant!


Curs de Diploma de HR Assistant a distància o a Barcelona per PITMAN TRAINING BARCELONA - educaweb.cat\nDiploma de HR Assistant\nHR pot resultar difícil, però també extremadament satisfactori. Tindràs la gratificació en saber que contribueix a que els seus companys de treball gaudeixin d'una experiència positiva en el treball. Farà que es converteixi en un membre creïble del seu equip, amb discreció, diplomàcia i amb les habilitats per assegurar que, tant les necessitats dels empleats com de l'ocupador, es trobin.\nEl diploma li aportarà una bona base per dirigir la seva carrera en qualsevol direcció - estar en el perfil de HR o en altres àrees especialitzades de la llei d'ocupació, formació i desenvolupament. Aprendrà excel·lents habilitats del teclat, com produir documentació empresària, tècniques per a una bona selecció i com revisar els formularis d'aplicació, combinat amb les habilitats de Microsoft Office.\nA través de qualsevol organització, és la gent qui estableix la gran diferència sobre el seu èxit global, especialment si se senten motivats, altament vàlids i recolzats en els seus perfils. Així que té especial que les persones que volen tenir responsabilitats en HR estiguin altament qualificades.\n167 hores d'estudi flexible o 7 setmanes a temps complet.\nEl nostre diploma de HR Assistant ha estat desenvolupat per aportar les habilitats que es necessiten per aconseguir una feina en qualsevol departament de HR o assumir funcions de HR i tenir èxit. Tindrà una gran varietat d'habilitats, incloent la comprensió dels principis d'HR, habilitats informàtiques avançades i com parlar el llenguatge dels negocis.