Anarcoefemèrides del 25 de desembre\nGrup de pagesos tancats a la presó de Jerez acusats de complicitat amb «La Mano Negra» (La Ilustración Española y Americana del 22 de març de 1883)\n- III Congrés Revolucionari de «Los Desheredados»: Entre el 25 i el 28 de desembre de 1884 té lloc a Cadis (Andalusia, Espanya), organitzat pel grup dissident anomenat Associació Internacional dels Treballadors de la Regió Espanyola «Los Desheredados», el III Congrés Revolucionari clandestí d'aquesta organització. Durant el II Congrés de la Federació de Treballadors de la Regió Espanyola (FTRE) celebrat el setembre de 1882 a Sevilla sorgí un grup radical enfrontat amb el Consell Federal de l'FTRE partidari de l'organització clandestina que s'escindí. Després d'aquest congrés, el Consell Federal procedí a expulsar els partidaris d'aquest grup (Miguel Rubio, Francisco Gago, Pedro José Durán, Manuel Oca, Rafael Moreno, Andrés Barbadilla, José Rachel, Ricardo Arana, José Ponce, Antonio Bonilla) sobre tot d'Andalusia, però també de Madrid i de Valladolid, fet que provocà reaccions contràries a Catalunya. El grup escindit sostenia tesis anarcocomunistes i el seu representant més conegut fou Miguel Rubio. El seu àmbit d'incidència se situava sobretot al sud d'Andalusia (Màlaga, Cadis, Sevilla) i proposava la utilització dels mètodes violents per accelerar la revolució social. Desconfiaven de les tàctiques legalistes del Consell Federal, del grup català i de Serrano Oteiza. Les seves tesis es van veure enfortides per grups d'Arcos i de Jerez que asseguraven seguir els acords del X Congrés General de l'AIT de Londres del 14 al 19 de juliol de 1881 (premsa clandestina, lluita violenta...). Els escindits, anomenats «Els Desheredados» i encapçalats per Miguel Rubio i Manuel Pedrote, celebraren un I Congrés Revolucionari a finals de 1882, que acordà mantenir l'extremisme del bienni de 1879-1880; posteriorment, en 1883, es realitzà un II Congrés Revolucionari a Sevilla --altres fonts exposen que aquests dos congressos es realitzaren el mateix 1884, el primer el gener i el segon en data indeterminada. El III Congrés Revolucionari, l'únic constatat, ja que publicaren un opuscle de la reunió clandestina, se celebrà entre el 25 i el 28 de desembre de 1884 a Cadis i fou titllat pel Consell Federal de l'FTRE com «Congrés dels Pertorbadors». Hi assistiren delegats de Cadis, San Fernando, Puerto Real, Chiclana, Jerez, Trebujena, Lebrija, Las Cabezas, Bornos, Arcos, Ubrique, Grazalema, Algatocín, Setenil, Arriate, Villamartín, Atajate, Sanlúcar, Sevilla, Arahal, Lora del Río, Marchena, Manzanares, La Campana, Huelva, Madrid, València, Xàtiva, Alcoi, Barcelona, Gràcia, Sant Martí de Provençals, Sabadell i un membre de la Comissió Federal. En aquest congrés s'elaboraren estatuts propis que limitaven l'autoritat del Consell Federal, afavorien la llibertat de discussió i exigien un major compromís pràctic. El grup dissident comptà amb un òrgan de premsa, La Revolució Social (Sevilla, 1884). Aquesta branca escindida entrà en ràpida decadència ja que la repressió contra la Internacional se centra en aquest grup. No obstant això, en 1885 encara un manifest obrerista lamentava la ruptura existent entre federats, comunistes i desheretats tal com es va observar en el Congrés barceloní de 1885. L'escissió de «Los Desheredados» vingué a confirmar la fràgil unitat de l'FTRE i que existia un corrent contrari als tripijocs circumstancialistes i favorable a la política insurreccionalista, molt forta a Andalusia, per a la qual cosa l'FTRE no tenia en consideració la desesperada situació d'una part del proletariat camperol.\nGrup anarquista jueu de Londres (ca. 1925)\n- Constitució de la Federation of Yiddish-Speaking Anarchist Groups: Entre el 25 i el 26 de desembre de 1902 té lloc a Londres (Anglaterra) el congrés constitutiu de la «Federation of Yiddish-Speaking Anarchist Groups in Great Britain and Paris» (Federació de Grups Anarquistes de Llengua Jiddisch de Gran Bretanya i de París). A partir del 20 de març de 1903, el periòdic Arbeter Fraynd (Amics dels Treballadors) passarà a ser el seu òrgan d'expressió. En 1905 la Federació comptarà amb 19 grups al Regne Unit i una desena només a Londres, sobretot a l'East End. La influència de Rudolf Rocker, fundador del projecte, és immensa des de la seva arribada a Londres en 1895, malgrat la seva tardana integració en el moviment jiddisch. Només altre emigrat de dimensió internacional, Rudolf Grossman (Pierre Ramus), li farà ombra en el moviment anarquista d'aleshores. A partir de 1906, la Federació comptarà amb un important centre a Jubilee Street, el Centre Cultural Jueu, que disposarà d'una impremta, d'una companyia teatral --animada per Rudolf Rocker, per sa companya Milly Witkop i per Moskovitx-- i d'una escola --portada per Jim Dick, Nelly Ploshonsky-Dick i Fermin Rocker, i amb un programa educatiu semblant al desenvolupat per les Universitats Populars d'aleshores. Tot aquest projecte llibertari jiddisch estava força lligat al moviment sindicalista. En 1907, dels 14 sindicats purament jiddisch, 10 es declararan anarcosindicalistes.\nConstitució de la Federation of Yiddish-Speaking Anarchist Groups (25 i 26 de desembre de 1902)\n- VI Congrés de l'FNOA: Entre el 25 i el 27 de desembre de 1918 té lloc al local de la Societat de Paletes «La Constructora Valenciana» de València (País Valencià) el VI Congrés i últim de la Federació Nacional d'Obrers Agricultors (FNOA), també anomenada Federació Nacional d'Agricultors (FNA). Aquest congrés marcà l'apogeu d'un sistema d'organització pagesa (societarisme) i el naixement d'una altra més acord amb els temps (anarcosindicalisme). Van estar representades 99 seccions (del Principat de Catalunya, del País Valencià i d'Andalusia) amb 25.092 associats, per 57 delegats. Entre els seus acords destaquen, per la seva importància, l'adhesió en bloc de l'FNOA a la Confederació Nacional del Treball (CNT), encara que l'FNOA continuaria funcionant en tant no se celebrés el projectat congrés de la CNT. Si en aquest congrés es decidia dissoldre la resta de federacions d'ofici, aleshores es procediria a dissoldre la d'agricultors. Altre punt molt discutit en aquest VI Congrés fou la conveniència de seguir publicant La Voz del Campesino, òrgan de l'FNOA, que acabà acordant-se que continués publicant-se fins que sigues funcionant l'FNOA. També es decidí que tant l'FNOA com el seu òrgan continuessin a Jerez fins a la celebració del congrés confederal i si en aquest s'acordava que continués existint l'FNOA fossin traslladats aquesta i el periòdic a Pedralva. Altres acords que es van prendre foren felicitar i fer costat els pagesos russos, rebutjar la política parlamentària com a eina de lluita, refusar la fusió de la CNT amb la socialista Unió General de Treballadors (UGT), condemnar el treball a escarada, obligatorietat d'afiliació dels jornalers a les localitats que s'hagin traslladat temporalment per evitar els esquirols, aplicar l'acció directa contra els pseudoanarquistes, autonomia de les societats per a la declaració de vagues, encara que la finalitat perseguida és l'abolició dels salaris cal exigir augment dels salaris, activació d'una campanya per a l'abaratiment de les subsistències, abolició de la propietat privada, reivindicació de la jornada de vuit hores entre abril i setembre i de sis hores la resta de l'any, vaga general com a eina de lluita, reivindicació del conreu de terres incultes, donar suport als presos socials, boicotejar la premsa burgesa i exigir la sindicació de tots els treballadors, entre altres resolucions. Per al 29 de desembre estava convocat un míting de clausura al Cinema Escalante, amb el suport d'altres sindicats (ebenistes, boters, ajustadors, forjadors, ferrers, forners, etc.), però el governador civil de València el prohibí en l'últim moment. Encara que el model de sindicalisme que patrocinava la CNT era contrari a la creació de Federacions d'Indústria, pels problemes de burocràcia que poguessin portar, en el cas de la FNOA, la seva integració en l'estructura de la CNT no serví per proporcionar major força al moviment camperol, ja que en la pràctica es demostrà el contrari i a més es desfeia la necessària coherència entre les diverses seccions, les quals, per les seves especials característiques estaven necessitades d'una major cohesió. L'adhesió a la CNT de cap manera significà que a partir d'aquest moment l'agricultor, especialment andalús, passés a un segon pla, tal com confirma el fet que entre 1918 i 1919 només a Còrdova es donin 184 vagues pageses, i com també confirma la importància donada al boicot --efectiu gràcies a l'elevada afiliació--; també entre 1917 i 1922 van abundar els incendis de collites i les apropiacions col·lectives.\nUn dels anagrames de l'AIT\n- Refundació de l'AIT: Entre el 25 de desembre de 1922 i el 2 de gener de 1923 té lloc a Berlín (Alemanya), a iniciativa de l'intel·lectual anarquista Rudolf Rocker, el Congrés Internacional de Sindicals, que va donar lloc a la refundació de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT) antiautoritària. Va arreplegar organitzacions anarcosindicalistes de diversos països que representaven milions d'adherits: va comptar amb les adhesions d'Alemanya (Freie Arbeiter Union), Argentina (Federación Obrera Regional Argentina), Xile (Trabajadores Industriales del Mundo), Dinamarca (Unió per a la Propaganda Sindicalista), Espanya --els delegats de la Confederació Nacional del Treball no van poder arribar a temps perquè van ser detinguts per la policia a París i només van participar al final--, Itàlia (Unione Sindicale Italiana), Mèxic (Confederació General de Trabajadores), Noruega (Norsk Syndikalistik Federation), Portugal (Confederaçao General do Travalho) i Suècia (Svriges Arbetares Centralorganisation), a més de consellistes, d'unes minories russa i txecoslovaca, i d'alguns observadors de l'oposició en la Confederació General del Treball Unitària (CGTU) francesa que formaren el Comité de Défense Syndicaliste Révolutionnaire. Els secretaris en van ser Rudolf Rocker, Augustin Souchy i Alexandro Schapiro. El congrés va confirmar els acords anarcosindicalistes de la Conferència de Berlín --que havia tingut lloc entre el 16 i el 18 de juny de 1922--, tot rebutjant la conclusions de les reunions internacionalistes reformistes d'Amsterdam i de la Internacional Sindical Roja (ISR) de Moscou. Aquesta nova internacional del sindicalisme revolucionari seria de tipus anarquista, independent de qualsevol partit polític, revolucionària i federalista, i s'anomenaria, a suggeriment de Diego Abad de Santillán, Associació Internacional dels Treballadors (AIT) per marcar clarament la seva continuïtat amb la Primera Internacional antiautoritària (1864-1876). Prioritari seria en aquells anys la lluita contra el feixisme i el comunisme totalitaris. Els mètodes de lluita anarcosindicalistes serien l'acció directa, la vaga general, el boicot i la solidaritat entre els treballadors. El congrés rebutjarà totalment l'Estat, l'Església, l'Exèrcit i el parlamentarisme. La presència dels sindicats americans, fins aleshores aliens a aquestes reunions, sembla que va ser gràcies a la tasca desenvolupada per Abad de Santillán. En el congrés van participar nombrosos sindicalistes de la vella escola: Jensen, Lindstan, Severin, Lansik, Lehning, De Jogh, Borghi, Orlando, Abad de Santillán, etc. El congrés, que es reunia clandestinament, va ser interromput en dues ocasions per la policia.\nFoto policíaca d'Eugène Bompeix (3 de juliol de 1894)\n- Eugène Bompeix: El 25 de desembre de 1840 neix a Sent Martin de Terrassús (Llemosí, Occitània) l'anarquista Eugène Martial Bompeix. Vivia al número 16 del carrer de París d'Ivry-sur-Seine (Illa de França, França) i regentava una taverna de la qual s'encarregava durant el dia sa companya mentre ell treballava, des del 1889, en una fàbrica metal·lúrgica de la ciutat. En aquesta taverna es reunien tots els dissabtes els anarquistes d'Ivry-sur-Seine i de Vitry-sur-Seine (Illa de França, França), a les quals ell assistia i prenia part en les discussions. El 26 de desembre de 1893 va ser inscrit en una llista d'anarquistes del departament del Sena i en una altra establerta el 20 de febrer de 1894 per la Prefectura de Policia. L'1 de juliol de 1894, després de la detenció de cinc anarquistes d'Ivry i de Vitry, el seu domicili va ser escorcollat per la policia sense cap resultat. Dos dies després, va ser tancat a la presó parisenca de Mazas i alliberat el 5 de juliol. Una petició en el seu suport va ser signada per comerciants i habitants d'Ivry i dirigida al jutge instructor. El 29 de juny de 1895 el jutge d'instrucció l'eximí de la inculpació del delicte d'«associació criminal». El 31 d'octubre de 1896 va ser inscrit en una llista de verificació d'anarquistes de la barriada establerta per la Prefectura de Policia. Desconeixem la data i el lloc de la seva defunció.\nEl jove Raffaele Cavallazzi (ca. 1872)\n- Raffaele Cavallazzi: El 25 de desembre de 1852 neix a Castel Bolognese (Emília-Romanya, Itàlia) el tipògraf i propagandista anarquista Raffaele Cavallazzi. Sos pares es deien Antonio Cavallazzi, secretari municipal, i Fortunata Budini. Sa família compta entre els seus membres diferents protagonistes de conspiracions i de fets d'armes durant el Risorgimento. Va créixer en un ambient impregnat d'ideals patriòtics i d'idees socialment avançades. A diferència de sos germans Arnaldo i Giuseppe, ambdós estudiants universitaris, ell va interrompre els seus estudis ben aviat. Amb 14 anys, després que esclatés en 1866 la III Guerra d'Independència, volgué amb son germà Arnaldo i alguns cosins allistar-se voluntari per a lluitar amb els garibaldins o amb l'exèrcit regular, però son pare ho va im ppedir per la seva joventut. A partir de 1869 patí algunes petites condemnes per delictes menors. Sembla que fou a mitjans de la dècada dels setanta quan s'adherí, juntament amb son germà petit Ercole, al moviment anarquista i que participà en la insurrecció internacionalista bakuninista de 1874 a Bolonya (Emília-Romanya, Itàlia). Formà part del primer nucli de militants de l'Associació Internacional dels Treballadors (AIT) de Castel Bolognese, amb Antonio Borghesi i Filippo Guadagnini, jugant un paper tant important que la policia el qualificà de «cap dels anarquistes» de la localitat. A partir de 1880 començà a aparèixer en els informes policíacs i en els periòdics socialistes. Bon orador, en 1881 parlà per primera vegada en públic en ocasió d'una commemoració unitària (anarquistes, socialistes i republicans) de la batalla de Mentana, que enfrontà el 3 de novembre de 1867 les tropes franceses amb les garibaldines en el transfons de la unificació italiana. Es casà amb Maria Contoli, filla d'una família acomodada que comptà personalitats destacades entre els seus membres (clergues, teòlegs, historiadors, escriptors, etc.), amb qui tingué cinc infants: Arnaldo (1878), Giuseppina (1880), Ribelle (1885), Fortunata (1887) i Giannina Luce Anarchica (1890); sos dos fills, Arnaldo i Ribelle, esdevindran destacats militants anarquistes. El setembre de 1881 Raffaele Cavallazzi va ser condemnat per «conspiració i atemptats contra la seguretat interna de l'Estat» i el 15 de juny de 1883 fou novament sentenciat a un any de presó per «possessió d'armes perilloses i per contravenció del Reglament ferroviari». Aquests episodis judicials seran els primers d'una llarga cadena de detencions, arrests, advertències i persecucions de tota mena que patí durant sa vida i que li van crear nombrosos problemes econòmics i dificultats per a mantenir sa família. Cada 18 de març, data de commemoració de la Comuna de París, i cada Primer de Maig posava la bandera roja a la finestra. Va vendre la premsa a l'estació ferroviària, aprofitant l'avinentesa per rebre i distribuir els periòdics anarquistes d'arreu d'Itàlia i de l'estranger que li passaven els companys en trànsit per l'estació. Durant la dècada dels vuitanta a Castel Bolognese la fractura entre socialistes i anarquistes no es encara forta, tot i les polèmiques entre Andrea Costa i els anarquistes intransigents, especialment Errico Malatesta. Entre 1881 i 1884 aparegué en Avanti! correspondència que demostrà les intenses relacions entre Cavallazzi i els primers socialistes anarquistes amb Costa. La separació de les dues tendències polítiques es produí amb un cert retard i Cavallazzi en fou el promotor. En 1892 va ser expulsat «per comportament autoritari» del Circolo di Studi Sociali (CSS, Cercle d'Estudis Socials) de Castel Bolognese, fundat l'1 de maig de l'any anterior per anarquistes, socialistes i republicans –aquest cercle va ser dissolt per l'autoritat en 1894. En solidaritat amb ell, deixaren el CSS una desena de socis, exponents del sector anarquista intransigent; hi havia un sector anarquista «possibilista», contrari a la ruptura amb els altres components socialistes argumentant que aquesta podria donar lloc a la dissolució del CSS. L'any següent va ser denunciat per la policia, juntament amb altres companys (Antonio Garavini, Giuseppe Minardi i Michele Fantini), arran d'un episodi anticlerical a Castel Bolognese que provocà un gran enrenou a la Romanya: durant la nit del 21 de maig de 1893 l'estàtua de la marededéu de l'església de San Francesco, en ocasió de la Festa de Pentecosta, va ser decapitada. Condemnat en primera instància, va ser absolt, juntament amb Garavini i Minardi –Fantini havia estat absolt en el primer judici–, pel Tribunal de Ravenna (Emília-Romanya, Itàlia) en l'apel·lació del 22 d'octubre de 1893 per «culpabilitat no provada». Durant els primers mesos de 1894 fou el promotor d'algunes reunions encaminades a la constitució dels «Fasci dei Lavoratori» (FL, Feixos dels Treballadors) a Romanya, a semblança dels creats a Sicília. El 31 de maig de 1894 participà en la manifestació de solidaritat amb els FL sicilians que tingué lloc a Castel Bolognese i per aquest episodi va ser processat, juntament amb altres 18 anarquistes i socialistes (Ugo Biancini, Giovanni Borghesi, Salvatore Borghesi, Francesco Budini, Pietro Budini, Paolo Dall'Oppio, Luigi Dal Prato, Pietro Garavini, Antonio Magnani Mario Panazza, Carlo Prelati, Francesco Prelati, Antonio Raccagna, Tomaso Rivalta, Pietro Scardovi, Bruto Solaroli, Francesco Zanelli i Giuseppe Zanelli), i condemnat a tres mesos de detenció i a una forta multa per «incitació a delinquir». El 7 de desembre de 1894 el Tribunal de Ravenna el va condemnar a 19 mesos de reclusió, a una multa de 400 lires i a dos anys de vigilància per «associació criminal», en un procés que involucrà altres anarquistes de Castel Bolognese (Ugo Biancini, Giovanni Borghesi, Francesco Budini, Pietro Garavini, Vincenzo Lama i Mario Scardovi). L'abril de 1896 obtingué la llibertat, però poc després tornà a entrar a la presó per a purgar uns mesos per altres condemnes menors. També va ser proposat perquè li fos assignada la residència obligatòria. Per fugir de tota aquesta persecució decidí emigrar. Amb un passaport en ordre, el 29 d'octubre de 1896 s'embarcà a Gènova (Ligúria, Itàlia) a bord del vapor Gergovia cap a Buenos Aires (Argentina). Tres anys després, el 19 d'octubre de 1899 retornà a Castel Bolognese i immediatament va ser citat per les forces de seguretat per notificar-li que havia de «mantenir una conducta regular, especialment en la línia política», advertència que no causà cap efecte ja que immediatament reprengué la seva activitat llibertària engegant-se de bell nou la persecució per part de les autoritats. El 23 de setembre de 1900, a resultes del clima repressió desencadenat arran del regicidi del rei Humbert I d'Itàlia a mans de l'anarquista Gaetano Bresci, va ser denunciat per «associació criminal» com a membre organitzador el Grup Socialista-Anarquista de Castel Bolognese, que havia estat dissolt per les autoritats; davant això s'amagà, però el Tribunal de Ravenna finalment l'exonerà. Durant els anys successius viatjà arreu d'Itàlia (Milà, etc.) i de l'estranger (Alemanya, etc.), oficialment buscant feina, però sense èxit. Quan retornava de l'Argentina, començà a manifestar-se-li problemes a la vista, que el van portar a perdre la visió completa d'un ull. Cap el 1900 son fill Arnaldo fundà la «Tipografia Cavallazzi», impremta comercial que també jugà un gran paper polític, ja que estampà fins a l'arribada del feixisme un gran nombre de periòdics anarquistes i esquerrans i no només de Castel Bolognese. Durant una dècada fou el titular de la impremta, on col·laborava tota la família, però sempre jugant un paper secundari. El nou clima polític menys repressiu creat a començament del segle no implicà que deixés de patir denúncies i processos. En 1903 va ser condemnat per haver distribuït el 18 de març sense autorització un número únic d'una publicació commemorativa de la Comuna de París. Durant la nit del 22 d'octubre de 1905 va ser detingut, juntament amb altres companys, per la protesta que seguí a la notificació, per part del delegat de la Seguretat Pública de Castel Bolognese, de la dissolució d'una reunió pública on participava l'orador republicà Pirro Gualtieri de Cesena (Emília-Romanya, Itàlia). L'endemà, mentre era traslladat a la presó de Faenza (Emília-Romanya, Itàlia), aconseguí fugir espectacularment amb son fill Arnaldo, Armando Borghi i Pirro Gualtieri. Jutjat posteriorment pel Tribunal de Ravenna, el 23 de novembre de 1905 va ser condemnat per aquesta fugida a 51 dies de reclusió i a una multa de 100 lires. En els anys posteriors continuà arreplegant denúncies i processos, patint algunes condemnes menors, sobretot per «ultratges» als carrabiners i per «enganxada de cartells». Continuà desenvolupant una intensa activitat llibertària, participant en reunions i congressos anarquistes a Castel Bolognese i a ciutats veïnes. En 1911 la gestió de l'empresa tipogràfica familiar passà completament a les mans de son fill Ribelle, juntament amb ses germanes, i ell es dedicà sobretot a enquadernar llibres. El febrer de 1913 assistí al Congrés Anarquista d'Emília-Romanya celebrat a Faenza. El juny de 1914 participà en l'anomenada «Setmana Roja», motí popular en el qual va ser atacada i incendiada l'estació ferroviària de Castel Bolognese, figurant entre els detinguts per aquest fet. Arran d'una amnistia, va ser alliberat sense procés. El 26 de maig de 1915 va ser sorprès pels carrabiners mentre distribuïa clandestinament manifests contra la guerra. Posteriorment, el 22 de setembre de 1916,va ser detingut mentre arengava els joves de Faenza de la quinta de 1987 incitant-los a rebel·lar-se amb la frase: «Heu de fer la revolució i cridar: "A baix la guerra! A baix Itàlia! Visca la Internacional".». Durant la postguerra molts dels joves anarquistes consideraren el seu caràcter com a massa autoritari i intolerant. Després de l'adveniment del feixisme, vell i gairebé cec, va ser agredit per un dels fundadors del Partit Nacional Feixista (PNF) local qui, amb menyspreu, li va tallar una part de la barba; ell patí l'ultratge amb dignitat, cridant-li a la cara: «Era una anarquista amb barba, ara sóc un anarquista sense ella». En 1928 va ser esborrat de la llista de subversius de les autoritats a causa de la seva avançada edat i per la seva gairebé completa ceguesa, que feien d'ell una «persona no perillosa». Fins al darrer moment conservà els seus ideals anarquistes. Raffaele Cavallazzi va morir el 9 de gener de 1934 a Castel Bolognese (Emília-Romanya, Itàlia).\nLuis Maynar Duplá aprova les oposicions (El Siglo Futuro. Madrid, 8 de juny de 1912)\n- Luis Maynar Duplá: El 25 de desembre de 1887 neix a Saragossa (Aragó, Espanya) l'anarcosindicalista Luis Maynar Duplá, també citat erròniament com Mainar. Sos pares es deien Juan Maynar i Presentación Duplá. En 1912 guanyà l'oposició d'administratiu d'Instrucció Pública i en 1919, amb altres joves (Vicente Campo, Ramón Acín, Miguel Frago, José Jarne, Eugenio Lergurburu, Lorenzo Avellanas, Jacinto Biarge, Florencio Olivera, Félix Gil, Felipe Ascaso, Juan Arnalda, Calixto Valero, Juan Jalle, Ramón Rodríguez, Ramón Espluga i Luis Amella), signà una crida al jovent d'Osca amb la finalitat d'organitzar una agrupació llibertària, sota el nom de «Nueva Bohemia», i on podrien participar republicans de totes les tendències. Afiliat a la Confederació Nacional del Treball (CNT) d'Aragó, es mostrà contrari a la «gimnàstica revolucionària» promoguda per Joan García Oliver. Durant els anys trenta freqüentà la tertúlia saragossana que es reunia al cafè Salduba, amb Miguel Abós i els germans Alcrudo, i fou íntim amic de la família Acín. Va ser nomenat cap de la Secció Administrativa de Primera Ensenyança de la província de Saragossa. Arran del cop d'estat de juliol de 1939, pogué fugir de la Saragossa ocupada pels feixistes i visqué a La Pobla de Montornès (Tarragonès, Catalunya). Més tard retornà a Saragossa. El març de 1947, arran de les batudes policíaques contra els llibertaris a Aragó, la Rioja i Navarra, va ser detingut amb altres companys (Cebrián, Juan Ignacio, Emilio Andrés, José Pastor, Luis Miranda, Antonio Palacios, Francisco Sanclemente, Azais, Francisco Saro i José Jiménez). Luis Maynar Duplá va morir el 20 de març de 1979 al seu domicili de Saragossa (Aragó, Espanya) i va ser enterrat al cementiri de Torrero d'aquesta localitat.\nFoto policíaca d'Octave Garnier (1908)\n- Octave Garnier: El 25 de desembre de 1889 –algunes fonts citen erròniament el 2 de desembre– neix a Fontainebleau (Illa de França, França) l'anarquista il·legalista, un dels fundadors de la «Banda Bonnot», Octave Albert Garnier, conegut com Le Terrassier. Sos pares es deien Élie Germain Garnier, peó de camins que morí quan era petit, i François Anastasie Desmurs. De ben jovenet començà a treballar de carnisser i de forner. A partir dels 13 començà a realitzar petits robatoris i a partir dels 17 anys va ser condemnat en tres ocasions i passà alguns mesos empresonat, fet que encara el radicalitzà més. Un cop lliure, s'interessà pel sindicalisme –va ser empresonat durant tres mesos per participar en una vaga– i començà a freqüentar els cercles anarcoindividualistes. L'agost de 1910, després de dos empresonaments successius, un d'ells per agressió, decidí fugir a Bèlgica per evitar fer el servei militar. A l'estranger, gràcies als ensenyaments dels companys anarquistes, aprengué les arts del robatori en domicilis i de la falsificació, a més de conèixer Marie Vuillemin (La Belge), que esdevingué sa companya. Buscat per robatori, l'abril de 1911 fugí amb sa parella cap a França i a finals de novembre d'aquell any, a la seu del periòdic L'Anarchie, dirigit per Victor Serge, Garnier conegué Jules Bonnot. Més tard passà a viure amb sa companya a la comunitat anarquista de Romainville (Illa de França, França) amb els membres de la futura «Banda Bonnot» (Raymond Callemin, Jean De Boë, Édouard Carouy i Victor Serge). Dins d'aquest ambient, el seu pensament polític anarcoindividualista es decantà cap a l'il·legalisme. A la comuna de Romainville adoptà la «dieta científica», segons la qual es prohibien la sal, el alcohol i la carn a favor d'una alimentació vegetariana acompanyada d'arròs integral i aigua. A resultes d'una escissió ideològica en el si de L'Anarchie, la parella passà a viure a París i ell començà a treballar d'obrer terrelloner, participant en les vagues de Chars i Cergy (Illa de França, França). Per arribar a fi de mes compaginava la feina amb petits assalts a domicilis, però necessitava cops de major envergadura i amb Callemin començà a projectar activitats anarcoil·legalistes en grup; el grup que es formà fou conegut primerament com els «Bandits de l'Auto» i més tard com la «Banda Bonnot». Amb Callemin i Bonnot robaren un automòbil que el 21 de desembre de 1911 utilitzaren en l'assalt d'una oficina bancària de la «Société Générale», on un caixer resultà ferit. El 27 de febrer de 1912 matà un agent, que casualment tenia el seu mateix llinatge, que va intentar aturar-lo per excés de velocitat; i dos mesos després van ser dos empleats de banca. Mentrestant, la premsa burgesa blasmà de valent amb els, també anomenats, «Bandits Tràgics». Després de les detencions d'André Soudy, Carouy, Callemin i Élie Monnier, i, posteriorment, la mort de Bonnot i Joseph Dubois el 28 d'abril de 1912 a Choisy-le-Roi (Illa de França, França), només quedaven lliures ell i René Valet. El 14 de maig de 1912 ambdós van ser encerclats al seu amagatall de Nogent-sur-Marne (Illa de França, França) per un gran dispositiu policíac (50 detectius, 250 agents de la policia de París, guàrdies republicans i 400 zuaus del Fort de Nogent) i, alertada per la premsa, una gran gentada que volia assistir a la fi de la banda. Armats únicament amb set pistoles semiautomàtiques de 9 mm i dos fusells Mauser de canyó llarg, i després de cremar més de 10.000 francs en bitllets, fruits de les seves accions, es prepararen per a la resistència. Decidits a acabar terminantment amb els perseguits, les autoritats col·locaren un quilo i mig de melinita a la casa, la qual explotà a les dues de la matinada del 15 de maig de 1912. Els resistents no moriren per l'explosió, però quedaren inconscients. Valet va ser assassinat al furgó policíac que el transportava a l'hospital i Octave Garnier va ser rematat al mateix lloc de l'explosió amb un tret de pistola a la templa dreta. L'endemà els cossos de Valet i de Garnier van ser llançats en una fossa comuna del cementiri de Bagneux (Illa de França, França).\n- Wilhelm Jelinek: El 25 de desembre de 1889 neix a Głuchołazy (Silèsia, Prúsia; actualment pertanyt a Polònia) el militant anarcosindicalista alemany Wilhelm Jelinek (Willi Jelinek). Va viure a Zwickau, ciutat industrial de Saxònia. Membre de la Unió General de Treballadors i col·laborador del setmanari Proletarischer Zeitgeist (L'Esperit dels Treballadors), editat a Zwickau entre 1922 i 1933. En maig de 1945 és un dels sis membres de la Unió General de Treballadors de Zwickau que va poder sobreviure de la Gestapo; altres 27 van morir. En aquesta part d'Alemanya, que aleshores quedaria sota control militar soviètic després de la victòria de l'Exèrcit Roig sobre els nazis, Jalinek intentaria fer renéixer l'organització contactant amb els subscriptors de Proletarischer Zeitgeist que tenia d'una llista que havia pogut amargar. Però les autoritats russes unificarien sota el nom d'SED (Partit Socialista Unificat) totes les forces d'esquerra per fer un gran partit sota el seu jou. Elegit pels obrers com a president del comitè d'empresa de la fàbrica on treballava, Jalinek també va ser membre del sindicat FDGB, però des del moment que va començar a denunciar les maniobres dels comunistes i de la dictadura del proletariat, esdevé un enemic a abatre. El 10 de novembre de 1948 és detingut amb sa dona i son gendre, i seran interrogats sobre els seus lligams amb el company Willy Huppertz de Mulheim, a qui Jalinek havia lliurat la llista d'abonats al setmanari. Transferit a l'antic camp nazi de Sachsenhausen, on ara són internats els opositors al règim comunista, s'ajuntarà als nombrosos anarquistes detinguts al novembre de 1948 i a la primavera de 1949. Però per mor de la seva activitat clandestina a l'interior del camp, que havia aconseguit reagrupar els companys, serà transferit al camp de Bautzen, on les condicions encara són més dures i que donaran lloc el març de 1950 a una revolta desesperada. Jelinek intentarà fer passar informació a l'Alemanya de l'Oest sobre les condicions miserables de milers de detinguts. El 20 de març de 1952, la seva filla constata que es troba bé de salut en una visita, però quatre dies després, el 24 de març de 1952, Wilhelm Jelinek morirà en circumstàncies desconegudes al camp de Bautzen (Saxònia, República Democràtica d'Alemanya; actualment Alemanya).\n- José Martín Arjona: El 25 de desembre de 1892 neix a Herrera (Sevilla, Andalusia, Espanya) –algunes fonts citen erròniament Puente Genil (Còrdova, Andalusia, Espanya)– el periodista, escriptor i dramaturg anarquista José Martín Arjona. Fill d'una família modesta, passà la seva infantesa a les mines de Mora (Huelva, Andalusia, Espanya) i de jove retornà a Herrera i es dedicà a l'agricultura i a escriure. Atret pel moviment anarquista, a la seva localitat natal fundà l'Ateneu Obrer i la Societat d'Agricultors «El Progreso», a més d'editar un periòdic anarcosindicalista. Amb Aquilino Medina, fundà a Puente Genil una editorial especialitzada en la publicació de fullets esquerrans. Per la seva activitat llibertària durant la dictadura de Primo de Rivera s'exilià a París (França). A la capital francesa dirigí el periòdic Sherion, amb el qual fustigà la dictadura i la monarquia espanyoles, i estrenà la seva obra dramàtica de costums andaluses Cruces de sangre. Cap al 1923 retornà a la Península i a Madrid començà a col·laborar, sobretot amb articles sobre política internacional, en el periòdic La Libertad, a més de participar en xerrades, conferències i tertúlies, com ara la del Cafè La Rotonda, amb Rodrigo Soriano, Ortega y Gasset i Unamuno. A més de les seves col·laboracions periodístiques, es guanyava la vida com a envernissador, ofici que mai no abandonà. Va ser tancat, per la Llei d'Ordre Públic, a la presó Model de Madrid durant quatre mesos, amb Gregorio Marañón, Eduardo Barriobero i altres. Posteriorment va ser empresonat en diverses ocasions, patint incomunicacions de fins a 40 dies. Va ser vicepresident de l'Ateneu de Divulgació Social de Madrid. Durant aquesta anys col·laborà en nombroses publicacions anarquistes, com ara ¡Despertad!, Estudios, Generación Consciente, La Revista Blanca, Tierra y Libertad, etc., a més de diversos periòdics esquerrans llatinoamericans. El setembre de 1929 col·laborà en el número especial de la revista alacantina La Raza Ibera en suport a l'artista anarquista d'Alfons Vila Franquesa (Juan Bautista Acher o Shum), aleshores tancat al penal del Dueso. José Martín Arjona va ser trobat mor el 9 d'abril de 1930 a la pensió del carrer Doctor Castelo de Madrid (Espanya) on vivia; el certificat oficial feia constar com a defunció «mort natural», però el seus companys i familiars declararen que fou emmetzinat pel règim primoriverista. Fou enterrat al Cementiri Civil de Madrid. Durant la II República s'estrenà en diverses ocasions la seva obra Cruces de sangre; perduda, se'n recuperà el text i va ser novament estrenada en 2004. A la seva població natal d'Herrera amb el seu nom existeix un festival de teatre, un carrer i una biblioteca en homenatge seu.\nAndreu Capdevila Puig, el dia del seu casament (13 de març de 1937)\n- Andreu Capdevila Puig: El 25 de desembre de 1894 neix a Cardedeu (Vallès Oriental, Catalunya) el militant anarcosindicalista Andreu Capdevila i Puig. Va començar amb 13 anys a compaginar la seva feina de tintorer a la Companyia de Filatures Fabra i Coats amb la militància en el sindicat tèxtil de la Confederació Nacional del Treball (CNT) del barri barceloní de Sant Andreu de Palomar, on va assumir des dels anys 20, la dècada del pistolerisme patronal i de Peiró, responsabilitats sindicals en l'àmbit de la Federació Regional Catalana, on era considerat un «dur» pels patrons, especialment per la seva fermesa en les reivindicacions del ram de tintorers. Va participar en la Conferència de Sant Adrià de Besòs (1936). En esclatar la guerra civil, va participar contra la insurrecció militar i va prendre part en l'assalt de la caserna d'Artilleria, que va permetre l'armament dels militants cenetistes. Com a president delegat en el Consell d'Economia de Catalunya, va tenir la feixuga responsabilitat d'elaborar el decret de col·lectivització de les empreses i de control obrer. El 16 d'abril de 1937 és nomenat conseller d'Economia de la Generalitat de Catalunya, per la CNT, una experiència reformista que durarà algunes setmanes, però de la qual sortirà desil·lusionat com explicarà en les seves memòries publicades en Le Combat Syndicaliste (1968) titulades Mi intervención en el Consejo de Economia de la Generalidad de Cataluña en represantación de la CNT. En acabar la guerra, s'exilia com tants altres a França, on continuarà la seva militància juntament amb sa companya Antonia Sánchez Garrido, primer a Canet i després a Perpinyà. Després de l'Alliberament, prendrà part com a orador i conferenciant en nombrosos mítings sobretot al sud-oest de França (Tolosa de Llenguadoc, Narbona, Tarbes, Montauban). Partidari de la línia ortodoxa, serà durant els anys 60 secretari de la Comissió de Relacions de la regió d'Aude-Pirineus de la CNT en l'exili, i contrari a l'Aliança Obrera i a Defensa Interior. Andreu Capdevila Puig va passar els seus darrers anys a Rennes (Bretanya), ciutat on morí el 10 de març de 1987. Sa companya, des de 1937, Antonia Sánchez Garrido, que havia nascut el 9 d'octubre de 1902 a Badajoz, va morir el 3 d'agost de 1996 a Rennes. Andreu Capdevila va col·laborar en la major part de les publicacions de l'exili, com ara Terra Lliure, Le Combat Syndicaliste o Umbral. És autor del llibre Un episodio de nuestra evacuación a Francia (1978).\nAndreu Capdevila Puig (1894-1987)\n- Juan Díaz Acosta: El 25 de desembre de 1917 neix a Estepona (Màlaga, Andalusia, Espanya) l'anarcosindicalista Juan Díaz Acosta. Quan tenia un any quedà orfe de pare i va ser surat per sa mare i els avis. Quan tenia cinc anys començà a treballar al mar. En 1934 s'afilià a la Confederació Nacional del Treball (CNT) d'Estepona. Quan esclatà la guerra civil va ser mobilitzat per les tropes franquistes i enviat al front de Brunete (Madrid, Castella, Espanya). A Las Rozas de Madrid desertà i passà a la zona republicana. Després va ser enviat com a soldat de Marina a Cartagena (Múrcia, Espanya). En acabar la guerra retornà a Estepona i va ser detingut i tancat en un camp de concentració de Màlaga. Pogué fugir de l'afusellament declarant que havia estat presoner dels republicans. Durant el seu consell de guerra celebrat a Ceuta es va descobrir la seva deserció de l'exèrcit franquista i va ser condemnat a mort. Després de tres anys tancat a diverses presons, va ser enviat a un batalló disciplinari de treballadors a Cartagena i després a Algesires (Cadis, Andalusia, Espanya). La pena li va ser reduïda a 12 anys i un dia de presó i finalment a sis i un dia. En acabar la condemna, s'instal·là a La Línea de la Concepción (Cadis, Andalusia, Espanya), on durant el franquisme va haver de viure amb moltes dificultats a causa dels seus antecedents polítics. En el 2000 encara viva a La Línea de la Concepción.\nNecrològica de Jesús Aragüés García apareguda en el periòdic tolosà Cenit del 2 novembre de 1993\n- Jesús Aragüés García: El 25 de desembre de 1920 neix a Luesia (Saragossa, Aragó, Espanya) l'anarquista, anarcosindicalista i resistent antifeixista Jesús Aragüés García. Fill d'una família pobra pagesa i ramadera, sos pares es deien Francisco Aragües i Josefa García. Son germà Marcelino Aragüés García fou un dels fundadors de la Confederació Nacional de Treball (CNT) local i ell, juntament amb la resta de germans, també en formà part. Quan el cop militar feixista de juliol de 1936, son germà Marcelino va ser apressat pels franquistes i afusellat, però ell aconseguí fugir, creuar els Pirineus i retornar a la Catalunya republicana. A Barcelona (Catalunya) s'enrolà com a milicià en una unitat confederal i participà de diversos combats al front d'Aragó i després a Catalunya. En 1939, amb el triomf franquista, passà a França i, després de passar per diversos camps de concentració, va ser integrat en una Companyia de Treballadors Estrangers (CTE) per fer feina en l'obra de construcció de la presa de Fabrèges (Aquitània, Occitània), on participà en la Resistència i en el maquis local. Posteriorment entrà a formar part d'un grup de guerrillers espanyols que penetrà, tal vegada durant la tardor de 1944 durant les operacions de l'anomenada «Reconquesta d'Espanya», a la Península, però, a causa de la gran mobilització de forces franquistes a la zona, ràpidament hagué de retornar a França. Després de la II Guerra Mundial treballà d'obrer forestal als Pirineus i s'afilià a la Federació Local de la CNT i a les Joventuts Llibertàries de Pau, militant també en Solidaritat Internacional Antifeixista (SIA). Arran de l'escissió sorgida en 1945 en la CNT de l'exili, restà fidel, amb Dionisio Jiménez Álvarez (Juanillo), a la CNT «ortodoxa». En 1947 passà clandestinament a Espanya per buscar sos quatre germans (Carmen, Jesús, Juan i Victor), tots militants cenetistes, que marxaren cap a França. En 1950 s'ajuntà amb Carmen Sánchez, amb qui va tenir dues nines i dos nins. Després del deteriorament de la seva salut, abandonà tota feina que impliqués força i a començament dels anys vuitanta començà a treballar de peó de camins encarregat de la neteja dels carrers dels seu barri. El 17 d'agost de 1992 va ser operat del còlon, però, molt malalt, Jesús Aragüés García va morir el 19 de setembre de 1993 a Pau (Aquitània, Occitània).\n- Celedonio García Casino: El 25 de desembre de 1922 neix a Barcelona (Catalunya) l'anarquista i guerriller antifranquista Celedonio García Casino, conegut com Celes o El Llarg. Amb el triomf franquista en la Guerra Civil espanyola decidí continuar la lluita contra el feixisme. El 14 de juny de 1939, com a militant de la Federació Ibèrica de Joventuts Llibertàries (FIJL) del barri de Gràcia de Barcelona i membre del Comitè Regional de Catalunya d'aquesta organització, va ser detingut amb altres 16 companys. Jutjat el 19 de setembre de 1940 per «associació i propaganda il·legal i tinença il·lícita d'armes», va ser tancat a la presó Model barcelonina, on formà part d'un dels tres grups creats per Manuel Aguilar Martínez, secretari del Comitè Peninsular de la Federació Anarquista Ibèrica (FAI). El seu grup, el responsable del qual fou Enrique Laborda Gómez, estava format per Manuel Graupera Rodilla, Ángel Bernal Lozano i Blas Fuster Carreter. Aquests grups es mostraren força actius en la lluita clandestina a mesura que van ser alliberats. El 23 de novembre de 1945 sortí en llibertat provisional i immediatament entrà en les Joventuts Llibertàries de Gràcia --posteriorment passà a les del Carmel-- i s'integrà en la lluita antifranquista, enquadrat en el grup de Josep Lluis Facerías (Face), creuant freqüentment la frontera entre 1947 i 1949 en missions d'expropiacions i en atacs a les forces franquistes. El març de 1946 assistí al Congrés de la FIJL en l'Exili celebrat a Tolosa de Llenguadoc i amb el material bèl·lic que acaparà retornà el 15 de març a la Península. El setembre de 1946 en un ple clandestí va ser nomenat secretari de Defensa del Comitè Regional de Catalunya de la FIJL. Membre del Moviment Llibertari de Resistència (MLR), el maig de 1947 organitzà un atemptat amb bomba contra la caserna de la Guàrdia Civil de la Travessera de Gràcia --els comunistes s'atribuïren aquesta acció als seus grups guerrillers--; dies després, en juny, participà en la col·locació d'un explosiu en una de les torres del Tibidabo, però va ser descoberta abans d'esclatar. El 6 de juliol d'aquell any va ser nomenat, amb Manuel Ramos Fernández i Manuel Llatser Tomàs, delegat de les Joventuts Llibertàries de Catalunya per al Ple Nacional de Regionals de la FIJL que se celebrà el 15 de juliol i per al Ple de la FAI celebrat a Madrid tres dies després, però no aconseguí que els citats plens assumissin les tesis guerrilleres de l'MLR. En aquesta època durant dos mesos treballà de mecànic a Nimes. A començaments de novembre de 1947 creuà els Pirineus amb Josep Lluís Facerías, Ramón González Sanmartí, Francisco Ballester Orovigt, Domingo Ibars Juanias i Juan Cazorla Pedrero (Tom Mix). El 18 de desembre de 1947, amb Facerías, Francesc Ballester i Pere Adrover Font atracaren la sucursal del Banc de Bilbao del carrer Mallorca de Barcelona i el 30 d'abril de 1948, amb Facerías i Martínez Marín, la sucursal del Banc de Biscaia del carrer Rocafort de la mateixa ciutat. En 1949, amb Facerías, participa en la temptativa de segrest del cap de la policia Eduardo Quitela Bóveda. Celedonio García Casino fou abatut el 26 d'agost de 1949 en una emboscada parada per la Guàrdia Civil a prop de la frontera pirinenca juntament amb Enrique Martínez Marín (Quique). Antoni Franquesa Funoll va ser greument ferit amb dos trets, un a la boca i altre al braç, però Josep Lluís Facerías i altres dos membres del grup van sortir sans i estalvis, i aconseguiren trencar el cercle policíac amb granades i passar a França amb el ferit. Els cossos de Celedonio García Casino i d'Enrique Martínez Marín van ser enterrats al cementiri d'Espolla (Alt Empordà, Catalunya) a la secció no consagrada. Deixà companya, Remedios Falceto, i una filla, Olga.\n- Néstor Perlongher: El 25 de desembre de 1949 neix a Avellaneda (Buenos Aires, Argentina) el sociòleg, antropòleg, poeta, escriptor, defensor dels drets homosexuals i anarquista Néstor Osvaldo Perlongher. D'antuvi milità en el trotskista Partit Obrer (PO) i després, a més de delegat en l'Assemblea Estudiantil encarregat de l'autodefensa en les mobilitzacions a la Facultat de Filosofia i Lletres, participà activament en el moviment anarquista i en diversos grups autònoms, força influenciat pel «Maig del 68» francès. En 1971 fou un dels fundadors del Frentre de Liberación Homosexual Argentino (FLHA, Front d'Alliberament Homosexual Argentí), primera associació política gai de Llatinoamèrica. Després, amb altres companys, creà el grup Eros d'influència llibertària, que es relacionà amb els grups feministes i realitzà xerrades de discussió sobre diversos autors (Freud, Lacan, Reich, Masters i Johnson, etc.). Sempre criticà durament la persecució dels homosexuals als països comunistes (URSS, Cuba, etc.). Amb el seu grup Eros edità el document Sexo y Revolución, on reivindicà la figura del marica com a homosexual rebel, i la revista Somos, que fou l'òrgan d'expressió de l'FLHA. En aquests anys visqué de realitzar enquestes sociològiques. El gener de 1976 fou detingut per les seves activitats i processat penalment, fet que implicarà la supressió de l'FLHA per la dictadura argentina. En 1982 es llicencià en sociologia i, com que l'empresa d'enquestes on feia feina va fer fallida, es traslladà a São Paulo, on es doctorà en antropologia urbana a la Universitat de Campinas, de la qual també fou professor d'antropologia a partir de 1985. En 1984 abandonà la lluita homosexual organitzada i es dedicà a l'estudi dels corrents de pensament més avançats (Bataille, Deleuze, Guattari, Foucault, etc.). En aquest anys estudià la mística del Santo Daime i experimentà amb l'al·lucinògena ayahuasca. La seva obra poètica comprèn sis llibres, Austria-Hungría (1980), Alambres (1987, Premi «Boris Vian» de Literatura Argentina), Hule (1989), Parque Lezama (1990), Aguas aéreas (1990) i Chorreo de las iluminaciones (1992). Creà un estil propi poeticoliterari, el neobarroso, barreja d'estil barroc i del barro del Río de la Plata. En 1992, poc abans de morir, rebé una beca de la Fundació Guggenheim per la seva obra poètica. Col·laborà assíduament en diverses publicacions, com ara El Porteño, Alfonsina, Último Reino, Cerdos & Peces, Fin de Siglo, Folha de San Paulo, Parque, Utopía, Arquivos Brasileiros de Psicologia, Chimères, Xul, Sociétes o Diario de Poesía. Preparà l'antologia Caribe trasplantino. Poesía neobarroca cubana y rioplatense (1991) i publicà assaigs, com ara O negócio do michê: a prostituição viril em São Paulo (1987, traduït al castellà en 1993 sota el títol El negocio del deseo. La prostitución masculina en San Pablo), O que é AIDS (1987), El fantasma del SIDA (1988) o Territórios marginais (1989). Néstor Perlongher va morir de sida el 26 de novembre de 1992 a São Paulo (São Paulo, Brasil). En 1997 es publicaren pòstumament els seus Poemas completos (1980-1992) i el seu recull Prosa plebeya: ensayos (1980-1992); en 2004 s'edità Papeles insumisos i dos anys després Un barroco de trinchera. Cartas a Baigorria (1978-1986). En finar, la seva biblioteca personal fou incorporada a la Biblioteca Central de la Facultat de Filosofia i Lletres i Ciències Humanes de la Universitat de São Paulo (FFLCH-USP) i la Biblioteca de l'Institut de Filosofia i Ciències Humanes de la Universitat Estatal de Campinas (IFCH-UNICAMP). L'«Arxiu Néstor Perlongher», que reuneix manuscrits i força documentació, es troba al Centro de Documentació Cultural Alexandre Eulálio de la Universitat Estatal de Campinas (CEDA-UNICAMP).\n- Maurice Mac-Nab: El 25 de desembre de 1889 mor a l'hospital Lariboisière de París (França) el poeta, cantautor, intèrpret i dibuixant d'origen escocès Jean Valérien Maurice Mac-Nab. Havia nascut el 4 de gener de 1856 al Château de Fay (Vierzon, Centre, França). Es va guanyar la vida un temps com a funcionari de Correus. Instal·lat a París, va començar a interpretar els seus famosos monòlegs al club literari de Les Hydropathes i a cantar les seves obres al «Café de l'Avenir», al Barri Llatí. Després va actuar al cabaret «Le Chat Noir» de Montmartre, on va declamar les seves «cançons-reclam». Amb l'obra paròdica Le Grand Métingue du Métropolitain (1880), amb música de Camille Baron, on fa parlar un obrer revolucionari ebri portat a comissaria després d'una manifestació, va conèixer la celebritat i és una cançó clàssica de la contestació que encara es cantada pels militants revolucionaris en algunes concentracions. Després d'haver escrit una tesi doctoral burlesca sobre la ressaca i amb la salut destrossada, va morir de sobte. Entre les obres que va publicar, podem destacar Poèmes mobiles (1886) i Poèmes incongrus (1887), i les pòstumes Chansons du Chat Noir (1890) i Nouvelles Chansons du Chat Noir (1891). En col·laboració amb el compositor Hirleman el 13 de juny de 1900 va estrenar pòstumament al Théâtre des Folies-Dramatiques de París una opereta en tres actes, Malvina 1ère. El teatre de Vierzon porta actualment el nom de «Théatre Mac-Nab».\n- Joseph Bovshover: El 25 de desembre de 1915 mor a Poughkeepsie (Dutchess, Nova York, EUA) el poeta jiddisch anarquista Yoysef Bovshover, més conegut en la seva versió anglesa com Joseph Bovshover, i que va fer servir els pseudònims M. Turbov i Basil Dahl. Havia nascut el 30 de setembre de 1873 a Lyubavitsh (Moguilev, Imperi Rus; actualment Bielorússia) en una família jueva ortodoxa benestant. Després d'estudiar en escoles religioses, son pare volia que fos rabí, però això no anava amb la seva personalitat i quan era molt jove deixà Lyubavitsh. Atret per la poesia de Heinrich Heine, s'establí a Riga (Vidzeme, Letònia, Imperi Rus; actualment Letònia), on va estudiar l'alemany, alhora que treballava en una botiga de grans. Quan tenia 18 anys, l'octubre de 1891, emigrà a Nova York (Nova York, EUA), on alguns de sos germans ja s'havien instal·lat. En aquesta ciutat treballà d'obrer pelleter en una fàbrica i entrà a formar part del moviment anarquista. Començà a escriure poesia en jiddisch i es dedicava a recitar els seus poemes a la fàbrica. Per les seves activitats va ser acomiadat de la feina i un dels seus germans li va comprar una botiga de queviures, que, donades les seves actituds gaire comercials, va fer fallida immediatament, perdent-se tots els diners invertits. Després va treballar de periodista i fent classes particulars d'alemany, però sempre visqué en la més extrema de les pobreses. Els seus primers poemes i proses els publicà, moltes vegades sota el pseudònim M. Turbov, en periòdics radicals (Arbayter-Tsaytung, Der Nayer Gayst, Fraye Gezelshaft, etc.). Inicialment inspirat amb altres Sweatshop Poets (Poetes de la Fàbrica) –moviment de la literatura moderna en jiddisch creat per treballadors immigrants que visqueren en primera persona les inhumanes condicions de vida a les fàbriques de l'època–, com ara David Edelstadt, Morris Rosenfeld, Morris Winchevsky, etc., acabà desenvolupant el seu propi estil, deixant de banda la poesia revolucionària alemanya i decantant-se per influències de poetes nord-americans, com ara Walt Whitman. La seva poesia fou molt popular entre els treballadors jueus no només de Nova York, sinó d'arreu del món. Coneixia molt bé l'anglès i va traduir la seva poesia en aquesta llengua, publicant-la en periòdics en anglès, aconseguint així una cert fama en els cercles no jueus. També va escriure directament en anglès sota el pseudònim Basil Dahl, col·laborant, entre altres, en la revista anarquista de Benjamin Tucker Liberty. L'estiu de 1895 un grup d'amics li trobaren una feina en una pelleteria de Brooklyn, però durant el primer dia de treball va desaparèixer. Després va marxar a New Haven (Nova York, EUA) on al matí venia diaris, al migdia treballava en un restaurant pel dinar i cinc centaus i després feia algunes hores de feina en una botiga de roba. En 1896, de tornada a Nova York, va trobar feina cuidant un consultori mèdic. En 1898 va traduir al jiddisch The Merchant of Venice (Shaylok, oder der koyfman fun venedig), que incloïa una biografia de William Shakespeare i una prefaci crític per a la posada en escena; la seva primera representació es realitzà en 1901 per Jacob P. Adler per al People's Theatre de Broodway. Aquesta traducció l'obrí les portes al teatre jiddisch, col·laborant posteriorment en diverses representacions. A partir de 1898 començà a partir problemes mentals i en 1899 va ser ingressat en un hospital psiquiàtric de Poughkeepsie fins els seus últims dies. En 1899 publicà l'assaig Vegn poezye (Sobre la poesia), on analitzava l'obra poètica dels seus poetes més estimats (Goethe, Heine, Milton, Petrarca, Ralph Waldo Emerson, Walt Whitman i Edwin Markham). En 1903 el grup editor del periòdic Frayheyt de Londres (Anglaterra) publicà en jiddisch un recull poètic seu sota el títol Poetishe Verke. En 1911 l'editorial anarquista Freie Arbeiter Stimme va publicar una antologia de les seves obres sota el títol Gezamelte Shriften. Poezye un proza. Joseph Bovshover va morir el 25 de desembre de 1915 a Poughkeepsie (Dutchess, Nova York, EUA). Sos germans no informaren ningú de la seva mort i no fou fins el febrer de 1916 que la notícia es va fer pública. Després de la seva mort, va ser inclòs en el panteó dels grans escriptors proletaris jiddisch, juntament amb David Edelstadt, Morris Rosenfeld i Morris Winchevsky. En 1928 l'editorial de l'impressor anarquista Joseph Ishill «The Oriole Press» de Berkeley Heights (Nova Jersey, EUA) publicà una traducció en anglès dels seus poemes sota el títol To the toilers and other verses. En 1918, en plena Revolució russa, una selecció dels seus poemes titulada Geklibene lider va ser publicada a Petrograd (República Soviètica de Rússia) i en 1931 una col·lecció de la seva poesia en jiddisch (Geklibene lider) va ser publicada en l'URSS. Alguns dels seus poemes han estat musicats.\nLe Combat Social, periòdic del qual Durupt va ser gerent\n- Georges Durupt: El 25 de desembre de 1941 mor el militant anarquista i antimilitarista Georges Alfred Durupt. Havia nascut el 24 de juny de 1880 a Épinal (Lorena, França). D'antuvi va ser membre del Cercle Catòlic d'Épinal, però quan en 1900 va deixar el domicili familiar va començar a freqüentar els cercles anarquistes. Com que era coix de la cama esquerra i havia d'ajudar-se d'un gaiato, va ser declarat exempt del servei militar. En 1902 es va instal·lar a Deyvillers, a prop d'Épinal, i va fer amistat amb el perruquer anarquista Victor Loquier. El 30 de març de 1902, quan sortia d'un dinar de la casa de Loquier, va ser detingut per la policia d'Épinal acusat d'haver mutilat les estàtues dels sants que ornaven l'església de la localitat. El 18 d'abril, va ser condemnat pel tribunal correccional a tres mesos de presó i a 100 francs de multa per «degradació d'objectes d'utilitat pública»; va ser alliberat el 30 de juny. En aquesta època va col·laborar en Les Temps Nouveaux, de Jean Grave. Partidari de l'acció violenta, per les seves dots d'orador va prendre la paraula sovint durant les reunions anarquistes. També va col·laborar en Le Libertaire, del qual va ser administrador, i en Le Combat Social, editat per Jean Peyroux. L'abril de 1907 va participar en la fundació de l'anarcosindicalista Federació Revolucionària, de la qual serà membre de la direcció amb R. De Marmande, M. Almereyda, Goldsky i Tony Gall. El març de 1908 va ser nomenat secretari de la secció francesa l'Associació Internacional Antimilitarista (AIA), creada en 1904, i que s'havia reconstituït després de patir una dura repressió. El 2 de juny de 1908 es van produir uns greus incidents a Draveil entre vaguistes i gendarmes que van acabar amb dos morts i desenes de ferits; la vaga, però, va continuar i el 30 de juliol es va organitzar una manifestació a Villeneuve-Saint-Georges on set obrers van ser assassinats. Durupt, que havia participat activament en la manifestació, va ser detingut i condemnat, el 7 d'agost, per l'Audiència de Versalles a tres anys de presó i a 100 francs de multa per «excitació de militars a la desobediència». El juny de 1909 va aconseguir la llibertat i el setembre va crear a París el grup «Les Révoltes», que publicà un periòdic amb el mateix nom, del qual només van sortir dos números, i el gerent del qual va ser René Dolié. Després va intentar crear una organització anarquista d'àmbit estatal, la Federació Revolucionària, d'on va ser membre del comitè directiu. Aquest projecte va ser un fracàs i, en nom de l'eficàcia, va participar a començaments de 1910 en la creació del Partit Llibertari, que reagrupava anarquistes i seguidors de l'anòmal Gustave Hervé, del qual va acabar totalment decebut. Després, en ocasió de les eleccions legislatives de la primavera de 1910, va prendre part d'un «Comitè Antiparlamentari», que un cop acabada la campanya, va donar lloc a la Aliança Comunista-Anarquista (ACA). El maig de 1910 va ser admès al Sindicat de Correctors. En aquesta època va ser administrador de la impremta comunista «L'Espérance», situada al carrer parisenc d'Steinkerque, i que empleava una desena de companys; el desembre de 1910 va imprimir un fullet de suport a la campanya en favor de Jules Durand, titulat Pour l'innocent Durand. També va col·laborar en L'Insurgé, el gerent del qual va ser Petitcoulaud, que havia conegut a Le Combat Social. En 1912 es va establir a Épinal, on va treballar com a tipògraf a la «Imprimerie Nouvelle» del carrer dels Minimes. En aquesta època va col·laborar en el periòdic de Loquier La Vrille, del qual serà un dels principals redactors. També va ser gerent, després de Pierre Ruff, de la revista mensual Le Mouvement Anarchiste, òrgan del Club Anarquista-Comunista de París. El desembre de 1912 va ser demandat per haver publicat en aquesta revista una article titulat «Les anarchistes et la guerre» i va haver de fugir a Suïssa. Va ser condemnat en rebel·lia el 17 de febrer de 1913 per la IX Cambra Correccional del Sena a cinc anys de presó i a 3.000 francs de multa per «provocació a l'assassinat i a l'incendi». Entre 1915 i 1919 va col·laborar en La Libre Fédération, que sortia a Lausana sota la direcció de Jean Wintsch i que feia costat la causa aliada, i entre 1919 i 1921 en La Vie Ouvrière. El 19 d'octubre de 1920 va començar a treballar com a corrector de proves a l'Oficina Internacional del Treball i es va jubilar per invalidesa l'1 de maig de 1934. En aquesta època va col·laborar en la revista Plus Loin, del doctor Pierrot. En 1936 va participar en el congrés de la Unión Anarquista (UA).\n- Jean Souvenance: El 25 de desembre de 1962 mor a Saint-Brieuc (Bretanya) l'escriptor, dramaturg, pacifista, lliurepensador i llibertari Serge Grégoire, més conegut com Jean Souvenance. Havia nascut el 6 d'octubre de 1903 a Antrain (Bretanya). De família modesta, va estudiar secundària a Saint-Brieuc. Va guanyar-se la vida com a cap d'oficina de la prefectura de Morbihan. Va col·laborar en nombroses publicacions anarquistes i anticlericals (Le Semeur, La Voix Libertaire, L'Idée Libre, L'Unique, Ce qu'il faut dire, Défense de l'homme). Com a militant pacifista va fundar, amb Léo Lambert, la Unió Internacional de les Joventuts Pacifistes; va ser membre del Comitè Director de la Lliga Internacional dels Combatents de la Pau; i, després de la II Guerra Mundial, va fundar el Partit Pacifista Internacionalista (PPI). Va obtenir un càrrec a Saint-Brieuc i s'hi va instal·lar, fent una gran amistat amb l'escriptor socialista Louis Guilloux. Va presidir la Libre Pensée de Côtes-du-Nord (Bretanya) fins a la seva mort. És autor de nombrosos llibres, fullets i peces teatrals, com ara Amour d'enfance (1926), Comment elles se donnent: quelques-unes parmi d'innombrables (1930), Alger (1931), Louis Grégoire, artiste-peintre (1872-1928) (1931), Réformé 100 pour 100: tragique histoire d'un ancien poli (1931), Le livre de l'adieu (1932), Anthologie des écrivains pacifistes (1933 i 1937, dos toms), Un Matricule? Non! Un homme (1934), Rammler, héros méconnu (1935), Jours sombres: tristes souvenirs de la vie militaire (1935), A travers l'Europe centrale: souvenirs et impressions de voyage (1936) (1938), Retour d'Italie fasciste (1938), Vengeance féminine: théâtre (1940), Frères inférieurs (1943), Lettres sur l'Islam (1944), Pour un Parti Pacifiste Internationaliste, PPI (1945), Médaillons: notes sur Espé de Metz (1870-1937) et L. Barbedette (1890-1942) (1945), Pour elle (1945), Ce qui fut (1946), Fraternité (1947), La muflerie en guerre (1948), Les hommes déculottés (1952), Rêves et combats (1961), entre altres. Un grup de la Federació Anarquista francesa va prendre, en 2003, per nom «Jean Souvenance».\nNecrològica de Ginés Lidón apareguda en el periòdic parisenc Le Combat Syndicaliste del 21 de febrer de 1974\n- Ginés Lidón: El 25 de desembre de 1973 mor a Bélarga (Llenguadoc, Occitània) l'anarcosindicalista Ginés Lidón, citat a vegades Lindón. Havia nascut cap el 1898 a Lorca (Múrcia, Espanya). De jove emigrà a Catalunya i treballà de paleta a Barcelona, on s'afilia al Sindicat de la Construcció de la Confederació Nacional del Treball (CNT). Durant la dictadura de Primo de Rivera, fugí a França. En 1931, amb la proclamació de la II República espanyola, tornà a Catalunya i s'instal·là a Figueres (Alt Empordà, Catalunya). Arran de l'aixecament feixista de juliol de 1936 s'enrolà en la «Columna Durruti» i combaté al front d'Aragó i a Madrid. Amb la militarització de les milícies lluità en la 26 Divisió fins al final de la guerra. En 1939, amb del triomf franquista, passà a França i fou internat durant gairebé un any al camp de concentració de Sant Cebrià. Més tard es va establir a Bélarga, on pogué reunir-se amb sa companya María, i després de la II Guerra Mundial amb altres companys hi fundà la Federació Local de la CNT. L'octubre de 1973 va caure malalt i va ser ingressat en un hospital de Montpeller (Llenguadoc, Occitània). Ginés Lidón va morir el 25 de desembre de 1973 a Bélarga (Llenguadoc, Occitània), on havia estat traslladat per passar els seus últims dies, i fou enterrat l'endemà. Quan finà era el secretari de la Federació Local de la CNT de Bélarga.


El diputat de Junts pel Sí afirma que “avui és un dia de satisfacció pels 300.000 ciutadans que viuen fora de Catalunya perquè tenim un marc millor”\nEl diputat de Junts pel Sí, Jordi Sendra, ha afirmat que el projecte de llei de la comunitat catalana a l'exterior, que avui ha estat aprovat al Parlament, “garanteix als catalans que viuen a l’exterior l’accés als serveis en les mateixes condicions que els catalans que viuen a Catalunya”. “Avui és un dia de satisfacció pels 300.000 ciutadans que viuen fora de Catalunya perquè tenim un marc millor, no el millor possible, però els fa més fàcil l’accés als serveis i prestacions que com a ciutadans de tenen”, ha afegit. Es tracta de serveis com “rebre informació mitjançant la CCMA, rebre educació a distància gràcies a l’ús de les TIC, rebre ensenyament de la llengua pròpia de Catalunya, entre d’altres”.\nSendra ha recordat que l’anterior llei que regulava aquest marc, de l’any 1996, “havia quedat obsoleta”: “Les necessitats dels catalans havien canviat i havíem d’adequar la legislació amb aquesta nova llei”. El diputat de Junts pel Sí ha explicat que “hem tingut especial cura en reconèixer de forma oficial la realitat d’aquelles comunitats que viuen a l’Estat espanyol, que d’alguna manera se sentien discriminades i les hem inclòs en aquesta llei”.\nEl diputat de Junts pel Sí ha rebatut les crítiques dels altres grups parlamentaris i ha subratllat que “hem fet una llei per tots els catalans que ajudarà a tots els catalans a l’estranger”.


La Salle és una escola concertada que atén alumnes des dels 3 anys fins als 16 anys en les tres etapes educatives obligatòries. Totes tres etapes comparteixen unes línies d'acció basades en programes educatius innovadors que acompleixen el currículum oficial del Departament d'Educació i s'enriqueixen amb projectes propis de La Salle.\nEls nens sobreexposats a les pantalles centren una xerrada.\nL'escola multilingüe, el treball cooperatiu i d'investigació, l'ús de la tecnologia al servei de l'aprenentatge i l'educació emocional són alguns dels projectes transversals desenvolupats. A més, el seguiment acurat de l'alumne i l'atenció a la diversitat, també són màxims objectius de l'escola.\nEl món està canviant i l'educació no pot quedar-se al marge d'aquesta revolució en la manera de viure i adquirir coneixements. La Salle ofereix una resposta a l'escola d'avui, centrant-se en la persona, en els seus talents, i cercant la forma d'ajudar-la a adquirir habilitats i competències que li permetin transformar el món.\nL'aprenentatge dels idiomes estrangers comença ja als 3 anys i progressa fins al moment en què un 33% de la jornada escolar es fa en llengua anglesa. Tot un conjunt de programes i d'activitats garanteixen un bon domini de les llengües estrangeres: anglès i francès.\nEl treball en equip, la investigació i els projectes cooperatius són una constant en el dia a dia des de ben petits fins al final de l'ESO. Es posen en pràctica el treball en equip, la creativitat, les tècniques de recerca d'informació, l'elaboració de productes digitals, la comunicació dels resultats i l'avaluació de les tasques realitzades. Des de ben petits aprenen investigant, manipulant i movent-se pels espais educatius.\nJa fa anys que s'han incorporat dispositius digitals a les aules de forma progressiva. El programa de robòtica comença als 3 anys i continua fins als 16 anys com a eina per cultivar i promocionar les vocacions tecnològiques. Tots els espais de l'escola estan digitalitzats i a partir del Cicle Superior de Primària els alumnes disposen de dispositius digitals per treballar a l'aula.\nEl Pla d'Atenció a la Diversitat preveu una atenció individualitzada dels alumnes. Programes per atendre els alumnes amb dificultats, amb altes capacitats, proves psicotècniques i atenció psicopedagògica. La diversitat a les aules és cada cop més gran i només amb un pla que pugui assolir aquesta atenció individualitzada els alumnes poden progressar en el seu aprenentatge.\nEs contempla l'educació com un tot integral i el coneixement i la identificació de les pròpies emocions, dels companys, els espais per debatre, per planificar i per avaluar, les activitats dissenyades per relaxar-nos, activar-nos, respectar-nos... formen un extens programa transversal per formar persones competents, no només acadèmicament, sinó també com a persones.


Societat Catalana de Geografia : miscel·lània : Castañer; Gutiérrez (1994) : Olot. El medi geogràfic : 1\nMita Castañer i Obdúlia Gutiérrez (a cura de) : Olot. El medi geogràfic. Olot: Ajuntament d'Olot i Diputació de Girona, 1994 (Quaderns d'Història d'Olot, 1); 95 pp. ISBN 84-8067-044-4 Ressenya de P. Alegre :\nEl procés de producció intel·lectual d'aquesta publicació de l'Ajuntament d'Olot recorda extraordinàriament el sistema de treball a mans, a domicili o bé, si us poseu cosmopolites, de putting out. Sabeu prou bé el seu funcionament i no cal definir-lo en detall. És el que, posem per cas, planificaven i portaven a terme els paraires, ara en díriem fabricants de teixits de llana, en la fase del filat, sobretot, però també en la del teixit. Els pobles de la Garrotxa no van pas ser una excepció en l'extensió territorial de les activitats dels paraires. Queda anotat a la pàgina 62 del llibret, quan es rememoren els orígens de la indústria. I com aquest aspecte de la comarca de la Garrotxa, se n'hi plasmen fins a trenta-sis més la llista dels quals la trobareu en aquestes mateixes planes. Si m'entretingués a comentar-los un per un potser en resultaria un text més extens al del propi llibre! Cada tema ocupa només dues planes, les il·lustracions incloses. Més que de capítols caldria parlar doncs de fitxes. El to dels escrits, deliberadament introductoris, reforça aquesta apreciació. Un to, però, que no cau mai, i de cap manera, en esquematismes distorsionadors. Precisament, gràcies al treball a mans, cada capítol o fitxa ha estat encarregat a l'especialista local més capacitat per redactar-lo.\nAixí doncs em veig a la Mita Castañer i l'Obdúlia Gutiérrez com paraires del llibre. Per donar resposta a una comanda, ens podem imaginar fàcilment els seus termes i condicions, varen passar a planificar la seva estructura: una variant més de l'esquema clàssic de geografia regional. És clar que sí: el de reconeguda efectivitat en aquests tràngols. Això és: medi físic, població, activitats i funcionalitats territorials. Desgranats tots els temes per cobrir només calia posar-los a mans dels col·laboradors i col·laboradores: Concepció Camps, Montserrat Camps, Jordi Fernandez, Carme Freixa, Anna Juàrez, Marisa Llongarriu, Jordi Nebot, Anna Ribas, Dolors Rosset i Carles Sanz. Les coordinadores també van filar, vull dir redactar, alguns capítols. Però em fa l'efecte que s'hagueren d'esmerçar a fons en la homogeneïtzació de tot el que varen aplegar. Les tasques d'acabat no admeten fàcilment la divisió del treball. En aquest cas, el resultat de tot plegat és un exemple prou bo d'equilibri en la senzillesa de la presentació. S'aconsegueix una eina excel·lent per a la difusió del medi geogràfic de la Garrotxa, i de la rodalia d'Olot en especial, a un nivell introductori. El turisme cultural, tan abonat a la Garrotxa, crec que n'haurà sortit beneficiat si se n'ha fet la distribució escaient. Aquest extrem, a


Dia Internacional per l'Eliminació de la Violència vers les Dones: Exposició 'Familia. Rotura', a càrrec de Victoria Rodríguez Cruz | Guia BCN: agenda d'activitats, directoris i cursos de Barcelona Dia Internacional per l'Eliminació de la Violència vers les Dones: Exposició 'Familia. Rotura', a càrrec de Victoria Rodríguez Cruz\nART PHOTO BCN – Festival de Fotografia Emergent de BCN\n"Familia" presenta un treball personal, autobiogràfic però no literal, que acaba esdevenint un mapa gràfic d'emocions, tan desdibuixades com belles.\nDesprés d'exposar-se en diferents seus, l'artista comença a\nintervenir en algunes de les fotografies de la sèrie "Familia" a través del trencament. Acció sobre imatge. Treballa amb els fragments esquinçats de les imatges de la sèrie protagonitzada pels seus familiars, la textura de les peces, el seu resultat ondulant. A la foto trencada i recomposta no es percep tant una agressió com un llampec blanc, una serralada sobre els rostres que interromp i dona ritme a la imatge concebuda amb un altre objectiu. Pren vida i canvia.\nDe dilluns a divendres de 10:00h a 14:00h i, de 16:00h a 20:00h Entrada Gratuïta. Visita comentada: Dimarts 3\nde novembre, a les 19.30 h\nExposició figurativa del col·lectiu d'artistes de Sants 'Recomencem l'art és vida''


Celebració de la Pasqua i l'Iftar a les xarxes socials | Tot Raval\nInici » Noticies » Celebració de la Pasqua i l'Iftar a les xarxes socials\nEl dijous 21 de maig, en el marc de la celebració del Dia Mundial de la Diversitat Cultural, el Grup Interreligiós del Raval durà a terme, a través de les xarxes socials, la celebració conjunta de la Pasqua cristiana i de l’Iftar musulmà (trencament del dejuni durant el mes de Ramadà). Sota el títol 'Desitjos per construir la nostra casa comuna', es difondrà un vídeo en el qual es llegiran frases en 10 idiomes diferents que giraran a l'entorn d'aquestes dues celebracions, invocant a la solidaritat, la bondat i la comprensió.\nLa Pasqua és un període de joia i alegria pels cristians, que celebren que Jesucrist ha ressuscitat i alhora celebren l'arribada del bon temps i la renovació de la natura i de la vida després de l'hivern. El Temps de Pasqua és un període de l'any litúrgic que comprèn els 50 dies que van des del diumenge de Pasqua fins a la Pentecosta.\nRamadà és el novè mes del calendari lunar islàmic i els musulmans el consideren un mes beneït. Dejunen durant el dia d'aquest mes des de l'alba fins la posta del sol i fan oracions especials a la nit. El Ramadà simbolitza la disciplina, l'autocontrol i el creixement espiritual.


Èxit rotund del Pessebre Vivent de Sant Feliu de Guíxols • Ràdio Capital de l'Empordà\nEnguany l'objectiu era fer un pessebre teatralitzat on tots i cadascun dels participants pogués interactuar\nSant Feliu de Guíxols ha tornat a tenir pessebre vivent. Aquest divendres 27 de desembre de 2019 a les 7 de la tarda els Jardins del Monestir han obert les portes per mostrar el Pessebre Vivent que ha organitzat l’Ajuntament de la ciutat amb la col·laboració de l’Agrupació Teatral Benet Escriba i l’Associació de Festes Ganxones.\nDes del primer minut ja hi havia una llarga cua de persones impacients per veure què havien preparat. I és que enguany l’objectiu era fer un pessebre teatralitzat on tots i cadascun dels participants pogués interactuar. Uns 80 voluntaris han aconseguit escenificar 13 escenes del pessebre al voltant dels racons més especials dels jardins.\nGràcies a la col·laboració d’alguns comerços del poble, només d’arribar, els visitants s’han trobat amb un mercat medieval en el que es mostraven productes de l’època i podien tastar una tassa de brou. A partir d’aquí ha començat el recorregut per les diferents escenes del pessebre. Pel camí, els visitants s’han anat trobant amb paradetes de menjar i beure, primer de botifarra i després un got de vi. D’aquesta manera han aconseguit que les escenes fossin més innovadores però sense marxar de la tradició del pessebre de tota la vida.\nUna altra de les novetats d’ enguany ha estat la incorporació de tres photocalls on, al final del recorregut, els visitants s’han pogut fotografiar.\nDes de l’organització s’han mostrat molt contents de la feina feta i asseguren que l’objectiu és que el Pessebre Vivent vagi creixent amb els anys, que cada vegada s’hi sumi més gent i així aconseguir entre tots transmetre l’esperit nadalenc tot passant una estona agradable.\nArticle anteriorAcomiada el 2019 amb Ràdio Capital\nArticle següentCarmen Suñén, Bisbalenca de l’Any 2019\nNotícies Redacció - 1 de desembre de 2020 0


12/04/2019.- Visita cultural “Palma al segle XVII: manierisme i barroc” – ICAIB\n12/04/2019.- Visita cultural “Palma al segle XVII: manierisme i barroc”\nEl dia 12 d’abril es durà a terme una visita cultural per conèixer alguns dels llocs més emblemàtics del manierisme i del barroc a Palma.\nA la visita, d’unes dues hores de durada i que dirigirà el senyor Gaspar Valero, hi poden participar els col·legiats i els seus familiars i amics. Les persones interessades a assistir han de completar, abans del dia 10 d’abril, el formulari que hi ha al final d’aquest text (un formulari per cada assistent), en el qual han d’indicar el nom complet, el número de DNI i la data de neixement de cada una de les persones que hi assistiran. En cas que es tracti d’una persona no col·legiada, s’ha d’especificar també el nom i els cognoms del col·legiat de l’ICAIB del qual és familiar i/o amic.\nLes places són limitades. La visita cultural partirà a les 17:00 hores de la plaça de Cort.


Per primera vegada, les regidories de Devesa-Albufera i Protecció Ciutdana elaboren conjuntament el Pla contra Incendis Forestals | L'Albufera de Valencia\nLa campanya estival arrancarà enguany amb un nou Pla Integral de Defensa contra Incendis Forestals, que té com a novetat que ha sigut elaborat de manera coordinada entre les regidories de Protecció Ciutadana i de Conservació d’Àrees Naturals i Devesa-Albufera. L'Ajuntament ha elaborat la proposta, però està a l'espera de l'autorització de la despesa per a açò per part del Govern Central.\nEste matí, la regidora de Protecció Ciutadana, Anaïs Menguzzato, i el regidor de Conservació d'Àrees Naturals i Devesa-Albufera, Sergi Campillo, han donat a conèixer els detalls del protocol als veïns i veïnes de les zones de bosc, així com les novetats que incorpora el pla. En la trobada, que ha tingut lloc en l'Oficina de Promoció Ambiental de Devesa-Albufera, han pres part també l'alcaldessa del Saler, Anna Dolors Batlle, i els caps dels Servicis Municipals de Bombers i de Devesa-Albufera.\nEl Pla ha sigut preparat per a la campanya 2017 i els anys següents. Entre les novetats, els edils han destacat que es convocarà, per primera vegada, una reunió específica de la Junta de Protecció Civil per a abordar les actuacions davant el risc d'incendis forestals. Com és conegut, fins ara únicament es convocaven de manera fixa dues sessions de la Junta Local, en ocasió de les Falles, i a la tardor, de cara als possibles episodis de pluges intenses. Tal com ha explicat la regidora Menguzzato, “es tracta de coordinar a tots els servicis municipals que tenen capacitat d'influir en la prevenció i lluita contra els incendis forestals; així com actuar conjuntament també amb entitats que tenen competències tan importants en este camp com la Generalitat a través del servei 112 i la Guàrdia Civil”.\nPer la seua banda, el regidor Sergi Campillo ha explicat que, pel que fa a les actuacions de silvicultura preventiva, el Servici de Devesa-Albufera actuarà en les zones més properes a les urbanitzacions amb l'objectiu de disminuir el risc d'incendi a força de crear discontinuïtats de vegetació (bosc- màquia- prades) i disminuir la càrrega de necromassa (branques seques) en les zones adjacents a les urbanitzacions i que al mateix temps es conserve la biodiversitat i els valors naturals “tan importants” de la Devesa.\nEs tracta del primer Pla Integral de Defensa Contra Incendis Forestals de la Devesa del Saler, del Parc Natural de l’Albufera, que s'elabora conjuntament des de les àrees de Protecció Ciutadana i de Conservació d'Àrees Naturals i Devesa-Albufera.\nEste pla per a 2107 compta amb 8 torres d'impulsió hidràulica, que s'ampliaran fins a 20 en 2018. Estes torres van a permetre fer un sistema de defensa per a tallar el foc en cas d'incendi. A més, per a l’estiu van a estar operatius 18 canons que van a permetre humitejar les zones que es considere que estiguen en una situació de risc. Es tracta d'un sistema portàtil que es pot canviar d'ubicació en consideració del risc. Anaïs Menguzzato ha precisat que entre 2017 i 2018 està previst que la regidoria de Protecció Ciutadana destine un milió d'euros al desenvolupament del pla integral.\nUna altra de les novetats principals del Pla és que permetrà conèixer específicament l'índex de risc d'incendis que hi haja cada dia en la Devesa. Tal com han explicat als veïns i veïnes de les zones, actualment es pot saber, a través dels servicis de la Generalitat Valenciana, quin és el nivell de risc d'incendis però en l'àmbit comarcal. No obstant açò, amb els recursos i mesures del Pla, esta informació serà exacta per al Parc Natural de la Devesa, amb un mesurament i anàlisi dels factors que intervenen i assenyalen el risc exacte d'incendi en cada punt.\nD'altra banda, segons ha avançat Campillo, durant l'estiu hi haurà voluntariat de Protecció Civil i Creu Roja que anirà vigilant i conscienciat als visitants de gran valor de la zona i la necessitat d'evitar el risc d'incendis en la Devesa. Així mateix es donaran xarrades als veïns, tècnics, bombers i responsables polítics de les mesures d'autoprotecció i de com actuar davant un incendi i vies d'evacuació.\n“És un pla ambiciós –ha conclòs Campillo- que intenta evitar en la mesura del possible els incendis en la Devesa, i en el cas que ocórreguen, com protegir-se d'ells”. En estos moments, tots els plecs per al desenvolupament i gestió de les accions previstes en el pla estan preparats, però l'Ajuntament està a l'espera que el Govern de l'Estat “permeta destinar els romanents municipals al desenvolupament d'este projecte”, han explicat Menguzzato i Campillo.\nDescarrega l'audi de la notícia


22 Mai, 2021, 10:00\nJoan Soler Ferré (Vilafranca, 1974) és president del FCVilafranca en la seva setena temporada. És fill d’una llegenda del club com a jugador, Joan Soler Giró, malauradament traspassat el 1979 als 31 anys d’edat. Molt aficionat a l’esport en general, fou practicant de futbol i, principalment, de bàsquet. Ara, és un destacat empresari tot seguint la vessant familiar dedicada al sector alimentari del peix, pràcticament en la quarta generació. Actualment compagina el guiatge del degà, amb el de directiu del FC Barcelona.\nToni Santisteban: “córrer és un gest senzill que t’acosta més enllà del que mai pots somiar”


Roses, des del respecte i la lleialtat — Ajuntament de Roses\nRoses, des del respecte i la lleialtat\nRoses, des del respecte i la lleialtat http://www.roses.cat/noticies/historic/roses-des-del-respecte-i-la-lleialtat http://www.roses.cat/@@site-logo/escut.png\n15/09/2007 00:00 - Roses, setembre 2007 Magda Casamitjana i Aguilà\nCom a alcaldessa de Roses em permeto, des de la modèstia i la preocupació, fer algunes reflexions sobre la dinàmica que ha pres, en els darrers dies i setmanes, la política municipal al nostre municipi.\nPotser les inèrcies de tants anys de govern de CiU i, també per què no dir-ho, un procés accelerat d’aprenentatge de les tasques de govern per la nostra part, han ajudat a què el to de les argumentacions polítiques hagi superat allò que podríem acceptar com a raonable.\nD’entrada crec que hauríem de reafirmar-nos en dos aspectes fonamentals del sistema democràtic: el respecte institucional i la honorabilitat de les persones. I això és una obligació per a tothom. Personalment i també els meus companys, des d’una posició o altra sempre hem complert aquestes premises.\nHi ha una frase que s’utilitza sovint que diu: "Que els arbres no ens privin de veure el bosc". El bosc és el poble de Roses, la seva gent, els seus problemes, les seves expectatives i, també, el dret a exigir als seus representants una dedicació lleial a la resolució dels problemes i a la garantia d’una convivència modèlica.\nAquests principis, irrenunciables per a qualsevol demòcrata, no tenen per què laminar un debat potent, i si convé dur, sobre el model de vila que cada ú tingui -només faltaria!-, però ha de ser un debat d’altura que superi, en tot moment, petites mesquineses que, al final, no ajuden a ningú i perjudiquen a tothom.\nHem d’assumir, amb humilitat i sentit de poble, els errors que, tots plegats, hàgim pogut fer durant el temps que hem estat a l’Ajuntament perquè són molts menys que els encerts; però no practiquem la pràctica de l’estruç ja que, si ho fem així, no podrem corregir i tornarem a ensopegar en la mateixa pedra.\nTant jo com l’equip de govern que tinc l’honor de presidir sabem que en democràcia govern i oposició garanteixen, uns el bon funcionament del municipi i els altres el control necessari per a què es procuri fer les coses bé. I en aquest escenari la dialèctica no solament és inevitable sinó que és necessària. Aquestes són les regles del joc i estem, tots, obligats a respectar-les.\nEn aquest procés d’adaptació a la nova situació ens hem d’esforçar per a què sigui el més breu possible. Penso que ho aconseguirem perquè, n’estic segura, en el fons tots volem el mateix.\nDes de l’equip de govern, i molt especialment des de l’alcaldia, estem oberts al diàleg per a reconduir la situació i situar-nos en un marc més estable per a què cada ú des de la seva posició pugui desenvolupar el seu treball sense interferències inútils i, al cap i a la fi, sense massa sentit.


Bitllets de ferri San Domino a Termoli, compara horaris i preus\nInici / Europa / Itàlia / Termoli / Ferri San Domino a Termoli\nSan Domino - Termoli és una de les nostres rutes més freqüentades, sovint no queden places durant les temporades altes\nPer a més informació, visita la nostra pàgina de Ferris de Illes Tremiti a Itàlia.\nNavilieres San Domino - Termoli\nFerri San Domino a Termoli\nLa ruta de ferri San Domino Termoli connecta Illes Tremiti amb Itàlia i és operada actualment per 2 companyies de ferri. El servei NLG opera fins a 3 vegades al dia amb una durada de travessia d'al voltant de 1 hour mentres el servei Gruppo Armatori Garganici opera fins a 5 vegades a la setmana amb una durada des de 50 minuts.\nS'ofereix un total de 26 travessies al setmana a la ruta San Domino Termoli, entre Illes Tremiti i Itàlia. Compara-les ara i troba el millor preu per a les dates en què vols viatjar.\nGuia de San Domino\nL’illa de San Domino es troba a l’arxipèlag de les illes Tremiti, al mar Adriàtic, una mica al nord de la península de Gargano. L’arxipèlag comprèn 5 illes: San Domino, San Nicola, Cretaccio, Capraia i Pianosa i, conjuntament, les illes formen una comuna de la província italiana de Foggia; també formen part del Parc Nacional de Gargano. L’illa ha estat habitada des de l’Edat del ferro (segles IV – III aC) i les illes Tremiti han sigut un lloc de confinament des de l’antigüitat. L’emperador romà August va enviar la seva néta, Júlia Menor, a l’illa, on va morir al cap de 20 anys. La cadena d’illes estava regida per l’abadia de Santa Maria a Mare, a l’illa San Nicolas, durant l’Edat Mitjana. Suposadament, monjos benedictins que venien de Montecassino van fundar l’abadia al segle IX. Les illes també es van utilitzar per a la detenció de presoners polítics durant el règim feixista de Mussolini. Tot i així, avui en dia són una destinació turística molt popular gràcies a les aigües càlides i cristal·línes que les envolten. De totes les illes del arxipèlag, San Domino és la que ha desenvolupat més el seu mercat turístic i és on es troba la única platja de sorra de l’arxipèlag.\nGuia de Termoli\nLa ciutat italiana de Termoli està situada a la província de Campobasso, a la regió de Molise, i es troba a la costa del mar Adriàtic. Una atracció popular a la ciutat és la catedral del segle XII, situada a la plaça central de la ciutat, que està dedicada a Santa Maria de la Purificació. La catedral és un exemple meravellós de l’arquitectura romànica de la Puglia i conté les relíquies dels dos patrons de la ciutat, Bassus i Timoteu. La part superior de la façana de la catedral va ser destruïda el 1456 per un terratrèmol i també va ser danyat pels turcs el 1566. Durant la restauració de la catedral, entre els anys 1930 i 1966, es van treure les addicions barroques i, per tant, la façana va tornar al seu aspecte original. Sota la façana s’ha trobat part d'una basílica preexistent, construïda al segle XI sobre una altra catedral més petita, Ecclesia Sanctae Mater, que era la catedral original.\nEls turistes visiten la ciutat atrets per les platges i les aigües cristal·lines. A més a més, a poca distància de la ciutat, els visitants poden accedir als pobles de muntanya de Larino, Casacalenda, Montorio i Montelongo, que han conservat un estil de vida que sembla estar desapareixent en altres parts més desenvolupades d'Itàlia.\nTermoli és l’únic port que ofereix ferris a totes les èpoques de l'any fins a les Isole Tremiti.


BYG Grand Sea View @ Siray Beach Phuket Tailàndia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n41/44 Moo 1 Sirey Beach, Rassada, Muang, Phuket, Koh Sirey, Phuket, Tailàndia, 83000 - Veure al mapa\nMés informació sobre BYG Grand Sea View @ Siray Beach\nSituat en el cor de Koh Sirey, BYG Grand Sea View @ Siray Beach és un lloc ideal des d'on descobrir Phuket. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix BYG Grand Sea View @ Siray Beach asseguren una estada plaentera als seus clients. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara piscina privada, connexió sense fils a internet (cortesia), banyera hidromassatge, habitacions per a no fumadors, aire condicionat per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses platja privada, piscina exterior, jardí, per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a BYG Grand Sea View @ Siray Beach.


Parlem dels nous iPads\nNovember 03, 2013 | 3 Minute Read | tecnologia\nFa unes setmanes (el temps passa tan ràpidament), Apple va presentar els nous iPads. Per una banda el mini Retina i per l’altra l’Air. Aquest últim ja es va posar a la venda divendres, conjuntament amb la rebaixa de preu de l’iPad mini sense pantalla Retina. Així doncs, la línia d’iPads d’Apple queda actualment d’aquesta manera (preus de l’Apple Store espanyola):\niPad Air: 9,7” Retina, A7, des de 479 euros\niPad 2: 9,7” Sense Retina, A5, des de 379 euros\niPad mini amb pantalla Retina: 7,9” Retina, A7, des de 389 euros\niPad mini: 7,9” Sense Retina, A5, des de 379 euros\nHe decidit incloure la pantalla, la resolució d’aquesta i el processador ja que són les característiques que marquen cada iPad. Si ens hi fixem, veurem que els dos dispositius amb pantalla Retina inclouen el mateix processador A7, de 64 bits i acompanyat de l’M7, la mateixa càmera de 5 megapíxels, port Lightning i autonomia idèntica sobre el paper.\nJohn Gruber ho comentava fa uns dies: la diferència actual entre un iPad mini amb pantalla Retina i l’iPad Air és la mida de la pantalla. Amb les reduccions de pes, dimensions i gruix ja no hi ha argument vàlid, una mica com passa amb els MacBook Air i els MacBook Pro. Gruber diu que la diferència és comparable amb el portàtil d’11 i 13 polzades – tot és qüestió de mida, no d’especificacions.\nL’iPad mini de l’any passat, que encara es ven en una versió de 16 GB per 289 euros, va ser criticat amb els arguments habituals antiApple: massa car, la competència és molt millor i més barata, etc. Mentre l’iPad de quarta generació tenia una pantalla Retina impressionant i un processador A6X a l’última, l’iPad mini es va haver de conformar amb les especificacions de l’iPad 2, que també es continua venent per 379 euros. Sobre aquest model podem aplicar les mateixes crítiques.\nCom Apple pot estar venent una tauleta de fa dos anys per un preu similar a tauletes d’última generació, com la Nexus 10 de Samsung i Google? La resposta també és habitual i senzilla: perquè pot. La pregunta important és qui pot estar comprant l’iPad 2. Bàsicament per a escoles ja que és gran, senzill tècnicament i “barat”. Per a comerços també va bé. L’altre apunt que m’encantaria fer és que l’iPad 2 que ven actualment Apple no és el mateix que es va presentar fa dos anys. Ho escoltava a l’últim podcast d’Hacía Falta (un dels millors podcasts en espanyol que es poden escoltar): Apple va actualitzar-lo silenciosament amb canvis al xip per fer-lo més eficient. Tot i així, continua sent una tauleta desactualitzada per culpa del connector antic. Marco Arment deia que és molt possible que l’iPad 2 s’actualitzi a iOS 8 d’aquí a un temps. Si fos cert, sorprendria als fandroids, que aquesta setmana han vist com la versió d’Android per aparells senzills no és compatible amb un mòbil de gamma alta Nexus de fa dos anys. Això sí que és sorprenent.\nTornant als iPads, veiem com Apple ha fet un salt impressionant. En tan sols un any han pogut col·locar una pantalla Retina a l’iPad mini sense sacrificar bateria ni augmentar dràsticament el pes de la tauleta. El mini deixa de ser una tauleta més senzilla i passa a ser una alternativa al model gran, i això dificulta (encara més) la decisió de compra entre l’Air i el mini.\nTambé hem vist com cap dels nous iPads du Touch ID, ni models daurats. En aquest sentit, l’iPhone 5s continua sent “the most forward-thinking iPhone yet”, tal com comentava a la meva peça de “L’iPhone mainstream és el nou iPhone de baix cost”. Segurament, el preu i la disponibilitat dels components són els responsables de la decisió, i no un tema de màrqueting com és fàcil pensar.\n« Egoisme qualitatiu La importància de ser el primer »


Cerca per tema Les FAQ del CCT - Consum Conscient i Transformador QUADRILÀTER. Parlem d’Economies, en plural\nSalvar en Peter (#opcionesycontradicciones)\nConsumAr més = viure millor? (Erotisme i consum conscient, 1a part)\nÚs conscient de videojocs: el cas de Pokémon GO\nSi un servei és gratuït, el producte ets tu. Parlem de les cookies\nOpcions: nova imatge, nou web i nova revista paper. Tot després de l'estiu!\n28 gen 2011 - 22:42 Sembla ser que el discurs que defensa menjar productes de temporada va calant fins al punt d'aparèixer en mitjans de comunicació grans amb titulars com aquestes: "Els aliments de temporada són més saborosos, nutritius i barats, diuen els experts", "Porros, espàrrecs o tirabeques estan en en plena campanya de consum"...Aquí podrem conèixer una interessant aplicació interactiva per a dissenyar un menú de temporada. Aquí el calendari de fruites i verdures de temporada que hem elaborat des de Opcions.\nGràcies per compartir-ho:\nS'estén l'Aliança per la Sobirania Alimentària\n24 gen 2011 - 19:54 Continuen sorgint noves xarxes territorials en el marc de l'Aliança per la Sobirania Alimentària de l'Estat Espanyol. Una xarxa/campanya d'àmbit estatal de recent creació en la qual participa el CRIC. Pròximament serà a el País Valencià on tindrà lloc una trobada sota el títol: Produint i consumint per a construir la Sobirania Alimentària, durant els dies 4, 5 i 6 de Febrer. Llegir més\nTeatre No et consumeixis! a Barcelona\n17 gen 2011 - 18:26 L'obra reflexiona sobre els nostres temps i ritmes, la relació amb les nostres decisions, prioritats, valors i, per què no?, els nostres consums. El vehicle són les vides paral.leles de la Lucia, en Manel i la Núria i el seu intens tic-tac.\nTeatre Quina tela! a Manresa\n13 gen 2011 - 18:22 És la nova obra de Xucrut Teatre, emmarcada en la Campanya Roba Neta.\nTeatre No et consumeixis! a Bilbao\n13 gen 2011 - 18:05 L'obra reflexiona sobre els nostres temps i ritmes, la relació amb les nostres decisions, prioritats, valors i, per què no?, els nostres consums. El vehicle són les vides paral.leles de la Lucia, en Manel i la Núria i el seu intens tic-tac.


El blog de l'Arnau Puig – Aristòcrates i/o plebeus\nAristòcrates i/o plebeus\nPosted 10 de June de 2013\nSembla mentida que després de més de 24 segles que Aristòtil escrigués i plasmés a la “Política” les seves reflexions sobre com estaven i/o haurien d’estar organitzades les societats, les seves reflexions i continguts avui encara siguin advertències per orientar alguns dels nostres passos. Entre altres coses deia Aristòtil que les relacions socials en una societat les veiem estamentades bàsicament entre aristòcrates i plebeus, aquells que poden o es permeten d’ordenar i configurar el treball dels altres i aquells que reben ordres sobre l’organització i/o el sentit de les seves tasques laborals i productives. Avui potser ho traduiríem per empleadors i empleats, els que encarreguen o donen feina i els que la fan o executen, és a dir, capitalistes o empresaris i treballadors, obrers o assalariats.\nEfectivament, amb un llenguatge fins no fa gaire polític i sindicalista, aristòcrates i plebeus. No és un conflicte nou; ja havia esclatat a Grècia i esclataria també a Roma quan les contradiccions entre els dos estaments socials bàsics, els que treballen i els que viuen del treball dels altres, arribaven a tensions que obligaven a prendre en consideració la situació real de la societat. És clar que si bé per la part del proletariat també hi hauria una secessió: no tots els assalariats serien simples oprimits atès que molts, per l’especificitat i responsabilitat de la seva tasca productiva o gestora, atenyerien graus de notable benestar. Per part dels aristòcrates aquests també generarien una subclasse: les oligarquies, que per les prebendes que li escaurien assoliria uns alts graus de domini sobre els estrictament empleats, els cobradors de salaris, aquells a qui se’ls paga per la venda de la seva força de treball. Establerta així l’estructura de la història de la humanitat sense que hom hagi assolit trobar formes consolidades millors (els diferents cooperativismes o les societats fraternals de producció i consum o aquells altres grups socials que avui se’n diuen del preu just), el fet és que cada vegada més la societat es divideix entre aquells que tenen capacitat i mitjans per fer produir a uns altres que només tenen la possibilitat de vendre la seva força de treball més o menys qualificada. I tot a la societat actual entorna aquest esquema entès com bàsic: unes estructures que encarreguen feina i unes altres dedicades a concretar-la en productes. Tanmateix cal reconèixer que hi ha hagut una evolució nominativa del diferents graus del venedor de feina: el plebeu ha passat d’esclau a serf, servent, obrer i empleat. Els aristòcrates també han evolucionat cap a burgesos, capitalistes i financers.\nI les relacions interhumanes? Res de res. Són qüestions de conducta i ètica personal, diuen; de comportament, de creences religioses o de moral, d’equilibri de poder, d’expressió democràtica de la societat. Entre aquest tipus d’esquemes relacionals són admeses les nocions de pietat, de caritat, de proïsme; en algunes societats fins i tot hi ha subestructures o categories dedicades especialment a aquestes atencions, sense que ningú es preocupi del perquè d’aquella estructura bàsica entre aristòcrates i plebeus, de la que el mateix Aristòtil ja reconeixia que si bé la base la tenia en les guerres i el resultat entre vencedors i vençuts, no sempre resultava que els vençuts fossin els pitjors, situació que apel·lava al bon criteri dels vencedors per procedir als arranjaments que calguessin.\nAl món impera el “meu” i el “teu” i cadascú entén – estigui al costat que estigui – que el que posseeix és perquè s’ho ha guanyat o s’ho mereix. És la situació real a les nostres societats tan occidentals com a qualsevol altra estructura. Només hi ha un principi que és acceptat per tothom: que la família és el regulador inapel·lable. “De cadascú segons les seves possibilitats, a cadascú segons les seves necessitats”. Marx l’havia senyalat com el principi ideal, però també generalment real, per a i en tota societat establerta; principi o norma que de tant en tant, com ara mateix entre nosaltres, sembla que retorna després de la denigració en moments d’eufòria econòmica, del rol social integral de la família (que en algunes comunitats més primitives podria tractar-se de clans).\nEn aquesta situació de disbauxa global (evitem el mot egoisme perquè cadascú es amo del seu propi jo i de la dimensió o gruix ètic que doni al seu emplaçament social) les estructures dominants establertes aporten pedaços sota emblemes que es volen i creuen benefactors per tothom sense alterar de cap manera la realitat. La que m’ha sobtat més és la d’entendre els monjos (sí, monjos, seguidors o predicadors del que sigui) com els que fan possible, sense traumes, la transferència del que sobra als que en tenen molt o suficient als que no tenen res. Són sorprenents els invents verbals, transferits a entitats reals, de que és capaç la societat inamovible.\nVist: 213 vegades