General | 52 tallats | El primer blog d'entrevistes sobre discapacitat i trastorn mental\nEscrit el 21 novembre 2013 by admin\tPublicat a Blog, General | Deix un comentari\nEns donem cita a les instal·lacions d’Affinity. Hem vingut des de Vilafranca les dues juntes i no sabem exactament on cau l’edifici on hem d’anar. Mentre mirem embadalides els carrers no ens adonem que ben bé atropellem dos vianants… Dues persones que ens són familiars i que no esperàvem: el director i el gerent de la Fundació Mas Albornà. Ells també venien i no ho sabíem! Ens trobem tots al vestíbul d’entrada sense saber si podrem entrar perquè, en no saber que ells venien, no els havíem “comptat” a l’hora de demanar passis d’entrada. Finalment, això no suposa cap impediment perquè tots quatre enfilem pisos amunt.\nEns cedeixen una sala on fer l’entrevista i decidim que s’hi ha de posar una mica “d’atrezzo” per a fer l’entrevista més atractiva a càmera. Molt amablement des d’Affinity s’impliquen en la fita i en pocs segons fem una buidada de la companyia i ens instal·lem un autèntic “set de rodatge” ple de paquets i mostres dels pinsos i dels productes de l’empresa.\nQuan tots els entrebancs semblen superats, només ens queda fer l’entrevista, la qual, afortunadament, transcorre amb tota la normalitat i la màxima fluïdesa de la mà del nostre entrevistat.\nUna proposta via e-mail\nEscrit el 14 novembre 2013 by admin\tPublicat a Blog, General | Deix un comentari\nQuan rebem un e-mail del Carlos proposant-nos que la Glòria sigui una de les persones entrevistades al projecte 52 tallats, no ho dubtem ni un moment: és perfecte! El Carlos, tècnic de comunicació de Femarec (organització amb la què col·labora la Glòria) ens explica com ella fa anys que dirigeix un grup de teatre en aquesta organització i que creu que podria ser interessant el seu punt de vista en un doble sentit: com a actriu que treballa amb el teatre social i com a persona amb discapacitat. Dit i fet.\nEn ple estiu quedem amb la Glòria per a fer-li l’entrevista. Fa calor però a casa seva s’hi està bé. Veiem com casa seva està tota adaptada a la cadira de rodes de manera que tot és molt diàfan i amb sensació d’espai.\nParlar amb ella és posar-te a la seva pell. Potser és perquè és actriu i això li ve de mena, però de la manera com ens explica les seves sensacions, vivències i pensaments ens traslladem a allà on ella ens condueix i sentim el que ella ens transmet i entenem el que ens explica.\nUn gran tallat, el que fem amb la Glòria.\nQuedem que quan estreni l’obra de teatre, ens avisarà i serà llavors quan publicarem la seva entrevista. Ara és aquest moment… ens la perdrem?\nMés val una imatge…\nEscrit el 7 novembre 2013 by admin\tPublicat a Blog, General | Deix un comentari\nEns trobem al Parlament. Hi anem tres persones de Vilafranca i ens rep el Jordi, cap de premsa de la CUP, també penedesenc. Tot queda a casa!\nMentre preparem les càmeres i l’entrevista, arriba el David. Ens parla de l’agenda atrafegada que porta: reunions, trobades amb agents socials, sessions al Parlament… “Només som tres”, ens explica.\nTot i el volum de feina, estem contentes que hagi trobat un espai per nosaltres. Ens sorprèn d’entrada el seu to de veu, baix, amable i afable. Tot al contrari del seu discurs: fort, convençut, combatiu i amb uns idearis molt pronunciats.\nAl cap de poques setmanes, com fem amb tots els participants al projecte, li fem arribar una capseta amb una tassa per a prendre’s un tallat, un tovalló i un paquet de cafè “52 tallats” que el nostre patrocinador, Cafès Lider, ha elaborat especialment per a aquest projecte.\nI per sorpresa nostra rebem un email amb l’agraïment pel detall amb aquesta foto adjunta que testifica que realment hem pres un tallat amb el David Fernàndez.\nEntrevista per sorpresa\nEscrit el 31 octubre 2013 by admin\tPublicat a Blog, General | 1 Comentari\nHem quedat a la tarda al despatx del Miquel Roca. Entrar a l’edifici ja imposa des del primer moment: pisos i pisos plens d’advocats sempre crea un impacte en els visitants.\nEns habiliten un espai on preparar la càmera… Mentre esperem, anem xerrant amb el Joan, el nostre director, qui avui ens acompanya. Ell, sempre de la broma, ens explica com sempre li ha agradat fer entrevistes, que li encantaria dedicar-se aquest món (i al de l’espectacle) i que se sent molt còmode fent-ho. Com que mai sabem si parla en broma o no, aquesta vegada ens prenem la seva afirmació molt seriosament (potser massa) i interpretem que el que ens estava demanant era poder entrevistar ell mateix el sr. Roca.\nEn aquell mateix instant, apareix el Sr. Roca i com que té un temps limitat, hem d’anar per feina. Sense dubtar-ho, li indiquem al sr. Roca que qui li farà l’entrevista serà el nostre director, Joan. Ell, amb cara de sorpresa infinita, mira de fit a fit la situació i per tal de no mostrar dubtes davant del nostre entrevistat, s’asseu a la cadira i comencem l’entrevista…\nQuina situació! Nosaltres pensant que el Joan volia fer realment l’entrevista; el Joan enmig d’una situació ben estranya ja que ell només bromejava i ara es trobava fent d’entrevistador; i un dels Pares de la Constitució parlant-nos de dret i lleis.\nFinalment, tot surt perfectament. El que ens explica Miquel Roca sempre té component que el fa molt interessant. Ens mostra una sensibilitat pel nostre tema i no escatima cap minut a estar amb nosaltres i fer-se les fotografies que li demanem.\nPer acabar-ho d’adobar, en sortit del despatx i comentar el malentès, ens trobem la nostra amiga Lloll Bertran… Tot un dia de casualitats, mals entesos però amb desenllaços feliços!\nVTV (Vilanoví de tota la vida)\nEscrit el 24 octubre 2013 by admin\tPublicat a Blog, General | Deix un comentari\nEns donem cita a l’Hotel César de Vilanova i la Geltrú, segona casa del Joan. Són les 16h i la temperatura és agradable. Avui fa solet. Arribo uns minuts abans i em prenc un cafè mentre espero. Ja és aquí. La seva veu és incofusible!\nfer auqesta entrevista em fa especial il·lusió, en tractar-se d’una persona VTV (Vilanovina de tota la vida) i jo ser també filla de la capital el Garraf. Tot queda a casa.\nAmb un vichy sobre la taula (no pas un tallat) ens posem a xerrar. Conversar amb ell és una de les coses més fàcils que hi deu haver a la vida. Ell es defineix a sí mateix “comunicador” de manera que tot flueix.Parlem de tot una mica: des del perquè es va canviar el nom fins a la seva vocació i professió, les seves experiències amb la discapacitat… Els minuts passen i arribem a la darrera pregunta “amb qui aniria a fer un tallat?” la qual posa fi a la nostra trobada.\nDesprés de la conversa, identifico el meu ADN vilanoví i al cap de pocs segons ja ens tenim ubicats: fill de cal tal, amic de pasqual, veïns de fulanito… Vilanova, al cap i a la fi, és un poble!\nUn inspector inspeccionat\nEscrit el 17 octubre 2013 by admin\tPublicat a Blog, General | Deix un comentari\nÉs estiu i ens citem a la comissaria de la Policia Local de Vilafranca del Penedès. Ens acreditem i entrem al despatx de l’inspector en cap, el Ramon Dosaigues.\nEns rep amb l’uniforme i el primer que ens diu és que està molt nerviós i alhora orgullós de poder ser entrevistat. “La meva mare estarà molt contenta” ens etziba. Aquesta primera presa de contacte sorprèn venint d’una persona amb una llarga trajectòria en el camp policial i en formació com la seva.\nSembla fins i tot un pèl nerviós. Vol que tot surti perfecte i té cura de tots els detalls: des del seu aspecte fins a les respostes que ens dóna.\nLa conversa flueix. Ens submergim en un món de policies i lladres, de bons i dolents, del deure del policia, de la tasca que desenvolupen i que sovint no es veu… Sens dubte ens trobem davant d’un apassionat de la seva professió i això es transmet i s’encomana.\nAcabem l’entrevista i immediatament ens pregunta com ha anat, si aquella resposta ha estat adient, si cal repetir res…\nLi agrada estar segur que les coses rutllen bé… per alguna cosa és l’inspector!\nEscrit el 10 octubre 2013 by admin\tPublicat a Blog, General | Deix un comentari\nQuedem amb l’Elisenda, la cap de comunicació de Salut Mental Catalunya. Ens deixa entrar a la sala per preparar la càmera i tot el que ens cal per a fer l’entrevista.\nVeiem que per captar una millor imatge ens cal algun que altre decorat o element representatiu i li demanem un roll-up, un cartell… alguna cosa que permeti l’espectador identificar i ubicar el personatge. Finalment, ens decantem per uns cartells que situem en un dels únics llocs disponibles i factibles, com és la finestra. El fet de fer l’entrevista al costat de la finestra és per qüestions de llum i d’angle de manera que ens veiem limitats. L’anècdota ve quan enmig de l’entrevista, un dels cartells cau amb l’ensurt que això ens provoca… A més a més, mentre fem l’entrevista, diferents treballadors passen per darrere dels vidres per la qual cosa aquesta ha estat una de les entrevistes més accidentades!\nTot i així, i a banda de les anècdotes, conversar amb el Xavier va ser tot un descobriment per la capacitat d’explicar de manera fàcil i entenedora una realitat complexa i difícil d’entendre.\nUn dia amb la Riera\nEscrit el 3 octubre 2013 by admin\tPublicat a Blog, General | Deix un comentari\nLa cita és als estudis Imagina on s’enregistra cada dia la famosa sèrie “La Riera”. Ens rep l’Anna, la productora de la sèria, qui prèviament ens havia facilitat un planell de com arribar a aquests estudis. Ens deixen una sala i ràpidament comencem a fer calibracions sobre quina de les escenes de la sèrie es podria haver enregistrat en aquella sala… No ens en sortim\nArriba la Mercè. Pentinada i maquillada ja que es troba en ple rodatge. Com sempre, plena d’alegria i predisposada a tot. A ella ja la coneixíem ja que va participar al Calendari Social Mas Albornà 2010 i des de llavors havíem mantingut el contacte.\nUna de les primeres coses que ens diu és que “no sé què em podeu preguntar, ja que jo de la discapacitat ben poca cosa sé”. Ella, com molts d’altres entrevistats els resulta estrany i difícil ser entrevistats per parlar d’un tema que no és el “seu”, que desconeixen o que en tenen ben poques nocions. I això sempre fa respecte.\nLi expliquem que precisament el que pretenem és que parlar-ne de manera natural, amb els coneixements i experiències que cadascú té.\nI encertem. La seva visió de la vida, de les prioritats, de la societat… fa que la conversa sigui molt i molt enriquidora.\nQuan acabem, com a premi l’Anna ens ensenya els decorats de sèrie i que -aquesta vegada sí- reconeixem: la cuina, la casa, el restaurant… Com és de dur veure la realitat després d’haver-ho vist a la tele!\nEns n’anem contentes d’haver passat un matí amb la Riera.\nEscrit el 26 setembre 2013 by admin\tPublicat a Blog, General | Deix un comentari\nCom si estiguéssim prenent un tallat\nEscrit el 19 setembre 2013 by admin\tPublicat a Blog, General | Deix un comentari\nTruquem al timbre. Al cap de pocs segons sentim el soroll característic i obrim la porta, però encara no podem entrar del tot. Abans hem de passar per un detector de metalls i apuntar el número dels nostres DNI a l’home de seguretat que treballa enmig d’una sala plena de pantalles. Obrim la segona porta i anem cap a una altra recepció, on ens indiquen que el responsable de premsa vindrà de seguida. Seiem en un dels sofàs i mirem vagament la televisió que hi ha penjada a la paret. La botiga de marxandatge està tancada. Al fons, hi ha un prestatge amb revistes que treuen en portada una entrevista amb Pere Navarro. El color vermell i les inicials del partit ens confirmen que som a la seu del PSC.\nPugem al segon pis i ens trobem amb tres homes del departament de premsa. Un d’ells acompanya el Pere Navarro. Ell ens saluda amb dos petons i de seguida ens pregunta pel projecte. Li ensenyem el nostre llibre Mira’m. Contes de vides especials, un recull de contes d’escriptors catalans sobre la discapacitat i també el calendari casteller. Al final acabem parlant dels minyons de Terrassa, la seva ciutat natal.\nAbans de l’entrevista, sembla que la càmera ens vol fer una mala passada. La pantalla es queda en negre i triga uns segons a respondre, però de seguida torna a la feina. En Pere Navarro ens explica que, una vegada, va haver de repetir una entrevista sencera perquè la gravadora s’havia quedat sense piles enmig de la conversa. Esperem que a no ens passi el mateix!\nTot seguit m’assec a la cadira, la Cristina prem el REC i comencem a parlar sobre com Pere Navarro veu la discapacitat. Amb un to informal, de conversa. Com si estiguéssim prenent un tallat.


Assemblea de Joves de Cervera: L'AJC contribueix en els actes cerverins d'una Diada que farà història\nL'AJC contribueix en els actes cerverins d'una Diada que farà història\nGran èxit de participació en els actes en motiu de la Diada de l'11 de setembre organitzats a Cervera els dies abans de la gran mobilització a Barcelona.\nTal i com es preveia, aquesta ha estat una Diada Nacional hisitòrica i multitudinària, en que la participació ciutadana ha assolit un paper fins ara mai vist. Cervera no ha estat una excepció i tots els actes realitzats els dies previs a l'11-S relacionats amb aquesta data, i en els quals l'Assemblea de Joves de Cervera hi ha participat activament, han gaudit d'una elevada participació.\nActe del divendres dia 7 a la tarda\nFa temps que hem anat prenent consciència de que alguna cosa està canviant al veure els balcons de la Segarra inundats d'estelades, gràcies a la feina de Segarra per la Independència. Nosaltres mateixos vam poder comprovar l'entusiasme general de la gent en la paradeta d'estelades que vam muntar el divendres dia 7 al mercat de Cervera.\nEl mateix divendres dia 7, una trentena de persones es donaven cita a la sala Francesc Buireu a les 7 de la tarda. El motiu era la projecció del documental "Operació Garzón", produït per llibertat.cat, el qual fa un repàs de l'escalada repressiva que va patir el moviment independentista l'any '92 i de les tortures que van patir alguns militants en aquell context, sota les ordres de l'ex-jutge de l'Audiència Nacional Baltasar Garzón. Tant o més interessants que el documental, van ser les intervencions dels companys José Miguel Cuesta (llibertat.cat) i Ramon Piqué (detingut l'any '92), als que des d'aquí volem enviar una forta abraçada, i del posterior debat que aquestes van generar.\nMarxa de torxes (10-9-12)\nSeguint amb els actes previstos per la diada, el dilluns dia 10 al vespre va tenir lloc la ja tradicional marxa de torxes, la qual des de l'any passat és convocada de forma unitària per diversos partits i entitats de la ciutat, entre ells el Centre Obrer i l'Assemblea de Joves de Cervera. Enguany, la marxa va pràcticament doblar la participació respecte a l'edició anterior, amb unes 300 persones que van omplir el centre de Cervera de torxes i estelades. La marxa va concloure amb unes paraules de Ramon Royes, actual Paer en cap de la ciutat, i amb un sopar popular que va aplegar una setantena de persones.\nL'endemà, dia 11, una dotzena d'autocars sortien des de diversos punts de la comarca de la Segarra amb rumb a la gran manifestació de Barcelona, la qual va aplegar prop de 2 milions de persones a la capital catalana clamant per la independència de Catalunya. A hores d'ara, ningú s'atreveix a negar que la manifestació va ser històrica i que marcarà un abans i un després en la vida política catalana.\nDes de l'Assemblea de Joves de Cervera estem molt satisfets de la feina que hem realitzat aquests dies, coorganitzant i participant activament en els actes realitzats. Creiem que la unitat és el camí que cal seguir i des d'aquestes línies volem animar a tothom a treballar per aquest objectiu comú, que no és altre que el dret a l 'autodeterminació dels Països Catalans i de tots els pobles oprimits. No n'hi ha prou en sortir al carrer un cop a l'any i, a dia d'avui, dimecres 12 de setembre: LA LLUITA CONTINUA!! Siguem-ne tots conscients!\nPublicat per Assemblea de Joves de Cervera a 21:36


PAG 1/409 - TOTAL 4.897 Propietats\nPis - Castilleja de la Cuesta (Nueva sevilla) , Superfície Construïda 81m2, 3 Habitacions, 1 Banys, Ascensor,...\nPis - Mairena del Aljarafe (Pisa) , Superfície Construïda 91m2, 2 Habitacions, 2 Banys, piscina.\nAdossada - Coria del Rio (Coria) , Superfície Construïda 109m2, 3 Habitacions, 2 Banys.\nPlanta baixa - Castilleja de la Cuesta (Nueva sevilla) , Superfície Construïda 75m2, 3 Habitacions, 1 Banys.\nPis - Sevilla (Nervión) , Superfície Construïda 115m2, 3 Habitacions, 2 Banys, Ascensor.\nAdossada - Espartinas (centro) , Superfície Construïda 171m2, 4 Habitacions, 2 Banys.\nPis - Castilleja de la Cuesta (San francisco javier) , Superfície Construïda 55m2, 1 Habitació , 1 Banys.\nPis - Castilleja de la Cuesta (Santo domingo de guzman) , Superfície Construïda 80m2, 3 Habitacions, 1 Banys,...\nApartament - Castilleja de la Cuesta (Centro) , Superfície Construïda 55m2, 1 Habitació , 1 Banys,...\nApartament - Castilleja de la Cuesta (Calle Real) , Superfície Construïda 35m2, 1 Habitació , 1 Banys,...\nApartament - Castilleja de la Cuesta (Castilleja de la cuesta centro) , Superfície Construïda 60m2, 1...


tasques unitat 2 « Cursos de distància a Gavà\nEntrades amb l'etiqueta ‘tasques unitat 2’\ntasques unitat 2, Unitat 2\nD’entrada, us he de felicitar pel desenvolupament de les tasques de la unitat 1. A més, heu sabut treure el màxim rendiment de la pàgina de comunació. Espero que continueu participant-hi.\nEn aquesta unitat, les tasques que haureu de desenvolupar se centren a fer-vos adonar que l’escriptura és un procés en què intervenen diferents fases.\nHeu d’ajudar-me a resoldre uns dubtes que he tingut mentre llegia les presentacions vostres. Obtindreu 0,5 punts.\nAra que us he validat les vostres propostes, cal que publiqueu el text inicial. Per això cal que aneu a la pàgina Textos inicials i publiqueu el text a la pàgina del vostre curs. Obtindreu 1 punt.\nSi hem de tenir en compte tot el procés textual, cal que l’expliquem. Així doncs, heu d’explicar tots els passos que heu fet per redactar el text anterior. Obtindreu 2 punts.\nTot i que la majoria ja sabeu navegar pel bloc, recordeu que hem decidit elaborar conjuntament un manual que ens facilita aquesta tasca. Heu de recomanar un manual que ens serveix de model. Obtindreu 0, 5 punts.\nCal que planifiquem el manual. Així doncs, heu de respondre a una de les dues preguntes. Obtindreu 1 punt.\nTeniu fins al 10 d’abril per resoldre totes les tasques. Recordeu que cal que escrigueu el nom i el curs en cada participació que feu al bloc. És requisit imprescindible per obtenir la puntuació.\nCompto que ara no us arronsareu, oi?


Tornar a Grau en Disseny\nProjectes de Grau en Disseny\nper Abril Romero\nEn una societat hipermoderna, on tot i tots estem connectats entre nosaltres via mass media, on la globalització fa que tot sembli més accessible i, en conseqüència, més igual. Té sentit que pensem que és el propi individu l’únic partícip en la creació de la seva identitat? Aquest projecte es basa en un estudi etnogràfic dels joves del meu entorn. Planteja una reflexió sobre la constant necessitat de diferenciar-se dels altres, utilitzant la seva vestimenta com a eina per a això. Però tot i així, s’observa una uniformitat estètica entre els individus, ja que tots estem influenciats per les mateixes fonts d’informació. La formalització es presenta com una col·lecció d’objectes que representen la sobreinformació i l’excentricitat que caracteritza aquesta generació de joves.\nper Álex Trullàs, Roger Mitjans\nEns trobem dins un sistema capitalista dominat per la sobre producció material, la pressa social, la saturació d'informació i la globalització. Les nostres vides es limiten a complir les normes establertes d'aquest sistema per tal de sobreviure, sense tindre en compte el sofriment i el malestar que aquestes ens generen. De vida només hi ha una, i és més divertida si gaudim del dia a dia.\nAquest projecte consta d’un videoclip que neix de la lletra d'una cançó de Marialluïsa, un grup de pop metafísic català. El videoclip d'Estrès es la representació del món intel·ligible de la cançó de Marialluïsa a partir de metàfores visuals, que mostren la transformació de l'ésser humà com a ésser egocèntric dominat per la cobdícia i l'ambició de poder, a l'ésser humà purificat, lliure de sofriment, responsable dels seus propis actes i l'amo del seu propi destí.\nEl projecte dóna molta importància a la investigació de tècniques de producció i llenguatge audiovisual creatives i busca la millor manera de comunicar les idees que es volen transmetre a partir del moviment, la composició, el color i la textura de cada escena, de manera que aporten un to i un significat que donen coherència a la narrativa.\nper Sergio Lairisa\n'Al pie de la letra' surgeix d'un interès per la visió del llenguatge des del disseny. La majoria d'investigacions i estudis sobre les llengües estan realitzats per historiadors d'art o lingüistes, metre que el dissenyador ocupa un segon pla quan aquest està permanentment en contacte amb les lletres. Aquest projecte explora les polítiques del llenguatge occidental i del seu context actual. Llegim d'esquerra a dreta, el mateix sentit que les agulles del rellotge, les majúscules només serveixen per empoderar, l'emoji és l'idioma més parlat del món i no és suficientment inclusiu. Aquesta publicació és una resposta a aquestes inquietuds, s'expliquen les principals polítiques a partir de connexions entre reflexions i investigacions de grans dissenyadors gràfics i de tipografia com Jan Tschichold, Adrian Frutiger, Gerard Unger, Joan Costa, o Ruben Pater. És una proposta on es dóna una visualització e importància al llenguatge des del disseny, mitjançant una publicació.\nper Aitana Serrà\nEls objectius principals d’aquest projecte són conscienciar i fer reflexionar a la societat sobre el record d’espais de memòria. Treballant amb llocs ja oblidats per alguns, que gradualment aniran desapareixent de les nostres platges i la seva història amb ells. Focalitzant la recerca en la tipologia d’espai bunqueritzat, aquest treball té com a finalitat aconseguir recuperar i reutilitzar el búnquer. Mitjançant una extensa recopilació d’arxius, fets històrics i records entorn a aquesta zona, junt amb l’estudi de referents que tracten el mateix tema, dissenyar una intervenció en forma d’instal·lació artística, pensada per a ser vista des de la platja on s’assenta actualment el búnquer. Aquesta acció farà que l’espectador sigui conscient del futur pròxim inevitable que viurà aquest espai de memòria, la desaparició, degut a la pujada del nivell de la mar a causa del canvi climàtic. Aquest treball vol territorialitzar la memòria i fer del passat recent un document viu per a l’aprenentatge i la reflexió. La intenció és rescatar aquests espais oblidats i fer que continuïn formant part de la nostra memòria col·lectiva. Pel que respecta a la metodologia de treball, s’han investigat els fets que constitueixen la història i memòria d’aquest espai, col·leccionant records i històries del passat i present, creant cartografies i plans de la seva situació geogràfica, aconseguint aquesta constel·lació d’informació al voltant de l’espai del búnquer. [Búnquer. Memòria anegada. Memòria històrica. Oblit. Records. Ofegar. Abandonar. Extinció. Reflexionar]\nper Ruth González\nLa forma líquida del diseño gráfico\nper Carlos Castro\nEn un món globalitzat ple de signes, cal analitzar el desenvolupament de la societat, els seus canvis i conductes al llarg de la història, per així comprendre la connexió i relació que aquesta té amb el disseny gràfic. Com a referent principal he pres a el sociòleg i filòsof Zygmunt Bauman amb el seu terme "modernitat líquida" (Zygmunt, 2010) en el qual manifesta que la societat contemporània és líquida, ja que s'adapta a qualsevol forma i es desplaça lliurement sense barreres o límits amb seus continus canvis i noves formes. L'objectiu és reflexionar sobre el vincle que tenen els canvis en la societat amb el disseny gràfic i com aquest és també líquid. Es generarà una exposició efímera d'instal·lacions i de pòsters interactius on cada un d'ells ajuda a construir una narrativa sobre la nova forma de el disseny gràfic.\nMiradas de Poder: Estrategias hacia una militancia tecnopolítica\nper Tamara Cortés\nDes d’un punt de vista antropològic, hi ha condicions materials que travessen la nostra vida. El gènere, la classe, l’orientació o l’origen natal determinen en gran mesura la nostra manera d’entendre el món. Totes aquestes condicions les assumim transversalment, arribant a ser determinants en les nostres formes de socialització. I de la mateixa manera en què som, avancem amb eines que ens permeten desenvolupar precisament aquestes formes de socialització; així podríem definir la tecnologia sense desconnectar-la del que és social. Mentrestant, el Poder sempre ha subordinat totes aquestes condicions i les ha combinat de manera exacta per a poder continuar perpetuant-se a si mateix, generant que per raó d’aquestes mateixes condicions hi hagi qui en pagui les conseqüències en clau de desigualtat.\nEn aquestes tensions entre el que és públic i el que és privat, el que és comú i el que és individual, s’originen les lluites socials que avui dia coneixem, i moviments assemblearis que tracten de subvertir, o en qualsevol cas recuperar, la mirada que en algun moment els va ser negada. De maneres molt subtils, aquestes desigualtats socials se’ns colen també a les tecnologies: falta de representació de cossos en imatges generades per lògica computacional, algorismes presumptament racistes, marges d’error en el gènere a través del reconeixement facial, etc. Aquestes mirades de poder abasten totes les etiquetes que el dispositiu/càmera-codi ens assigna en veure’ns, que no deixa de ser una cosa construïda socialment. Enmig d’aquest escenari tecnològic, les mal anomenades noves tecnologies generen el rebuig per part dels quals encara lluiten per causes històriques, precisament pel fals relat construït al voltant de les tecnologies que ens suggereixen que l’ús de les mateixes és, o ha de ser, una cosa relegada a perfils calculadors, tècnics, urbanites o moderns.\nÉs urgent comprendre les tecnologies com un eix transversal més a contemplar en les nostres vides, a connectar amb elles per a comprendre l’articulació de les desigualtats d’una manera més completa en un escenari híper-visual, híper-digital i súper-vigilat com és l’actual. És urgent acostar la crítica tecnològica a organitzacions assembleàries per a habilitar l’empoderament de l’eina a través d’un discurs, deconstruir la fantasia del hacker i repensar el modus operandi de l’activista actual.\nper Laura Núñez\nper Daniel Chavarria\nLa representació pictòrica sempre ha estat present en la història de l’art però a meitats del segle XX, gràcies als avenços tecnològics sorgeixen artistes com John Cage, Luigi Russolo o Erik Satie, que utilitzen com a base de les seves propostes el so, amb la intenció de posar l’art sonor al mateix nivell conceptual que el plàstic.\nEmile Jacques-Dalcroze dissenya una metodologia de treball per a músics basat en la rítmica, que tracta d’ensenyar a l’artista com investigar en els seus propis ritmes. Aquestes composicions musicals caòtiques però que transmeten emocions, ¿no són per ventura superiors a altres composicions amb una harmonia tècnicament correcta però sense originalitat?\nL’objectiu és investigar i experimentar la relació que tenen l’expressió corporal i el so. La percepció sonora, el llenguatge audiovisual i el gest són l’eix central pel qual s’ha desenvolupat tot el procés de treball.\nCal experimentar i sentir per saber, per la qual cosa el projecte, es basa en l’ús de metodologies i llenguatges experimentals, mitjançant el trasteig ja que la part pràctica és clau per al desenvolupament de la part creativa. A partir d’una sèrie d’experiments que giren al voltant del mateix concepte s’analitzaran els resultats i els coneixements adquirits.\nper Iñigo Osés\nEn la societat occidental, tradicionalment s’ha pensat que algú era masculí o femení segons el seu sexe, però Judit Butler a “El género en disputa” (1990), explica que el gènere és simplement identificació, i que es tracta d’una fantasia dins d’una altra, tractant-se doncs d’un acte purament performatiu. Des del moment en que naixem el gènere ens es assignat en base al sexe i és una cosa implantada per la societat occidental des de fa molt temps, però existeix un degradat de variacions entre la masculinitat i la feminitat, i també una diversitat molt ampla de rols de gènere. La socialització i la cultura agafen un paper primordial, però no són els únics factors que intervenen amb el desenvolupament de la identitat. La meva metodologia ha estat una sèrie d’experimentacions tipogràfiques estètiques i alhora conceptuals. Una sèrie d’experiments i exercicis tipogràfics com a maneig de formes i espais, representacions i dibuixos, generant canvis a la mirada tractant de mostrar la diversitat actual de la nostra societat del segle XXI. El gènere és un acte purament performatiu, i estem en una societat dual o bé de sistema binari, quan en realitat el gènere no és una construcció binaria. Amb aquest propòsit, vull portar-ho alcamp del disseny gràfic i tipogràfic, i crear així una família tipogràfica amb totes les seves variacions i pesos per poder fer visible altres realitats, donar veu, donar poder i normalitzar la diversitat de gènere.\nper Víctor López\nDurant el 2018 es van generar a la ciutat de Barcelona 1.556.908 tones de residus, fixant una mitjana de 1,28 quilos d'escombraries per habitant al dia. Aquestes xifres van en ascensió des de l'any 2013.\nLa proposta posa l'accent principalment en la transformació material a partir de l'experimentació, en com es reinterpreten els objectes i els mètodes de producció on s'involucra a l'usuari com a part del procés de disseny.\nEs pretén obrir un camí d'aprenentatge generant noves xarxes de coneixement alhora que es reflexiona i modifica la cultura actual del residu, implicant els usuaris i convidant-los a relacionar-se i a actuar d'una manera diferent amb els diferents nous materials en la vida quotidiana.\nA partir dels residus generats a casa, l'usuari pot utilitzar les seves deixalles per a generar els seus propis dissenys barrejant-los amb productes que podem tenir a mà en qualsevol llar i donar-los així una nova vida. D'aquesta manera, ja no es recicla en contenidors sinó que es duu a terme un procés domèstic on és el propi usuari qui genera l'objecte amb el seu propi material. Com podem involucrar a la ciutat per a aquest canvi? Pot el material modificar el procés un objecte?\nLa proposta de disseny consta de set tamborets formats a partir de l'experimentació material realitzada, que, sense buscar una solució immediata, pretenen fer reflexionar sobre la generació de nous materials a partir dels residus produïts en del dia a dia. El projecte consta també d'una pàgina web que pretén servir de plataforma als usuaris per a tenir accés al receptari dels materials de manera que puguin produir nous objectes i al seu torn, es propiciï la incorporació de noves receptes per a augmentar el receptari i els dissenys amb nous models o productes.\nper Ana Martín\nMiscelánea, és la unió d’elements inconnexos, consta d’un projecte d’autoconeixement a partir de l’estudi de l’arbre genealògic personal, en el que tracta el tema de la identitat des de la memòria, l’herència i la diversitat cultural amb arrels nòrdiques i mediterrànies. Sorgeix a partir de la lectura del llibre escrit per l’àvia paterna, Las cosas que a mi me gustan, que va despertar un interès personal per la història familiar i té com objectiu principal cultivar la memòria per prendre consciència del passat, comprendre el present i preveure el futur. La metodologia aplicada consta d’evocar la memòria com a procés creatiu i d’investigació. El resultat és una col·lecció en la que es destaquen les característiques heretades de la família, transmeses de generació en generació a partir de l’evolució de diverses tipologies de peces, siluetes, teixits i colors. Finalment s’arriba a la conclusió de que la identitat no és estàtica i aquest fet és el que converteix Miscelánea en un projecte infinit i en creixement constant.\nper Maria Pineda\nNomadic Room, és adaptable a l’usuari i a les seves necessitats, emmagatzemant en el seu interior de 57 centímetres cúbics, el mobiliari i els objectes que un necessita per a viure. La producció amb fabricació digital i el codi obert acosten a tots la possibilitat de crear i conviure amb Nomadic Room.\nCreat a partir de diferents peces de mobiliari que faciliten el seu muntatge i desmuntatge, és capaç de crear una infinitat de variacions i ajustos en la distribució de l’espai. La fusta, clau en el seu disseny, es desgasta de la forma més respectuosa, deixant i respectant les seves qualitats visibles en el producte, aportant tacte i el rastre de la memòria de qui hi conviu.\nNeix amb la intenció de millorar l’experiència del nomadisme, i proposar a tots la construcció el seu propi món.Es contextualitza en una situació de tecnologia avançada i consum en massa, intentant revertir aquests factors aprofitant les eines que la tecnologia ens dóna, i reduint el consum.\nEnfocat als nòmades urbans, Nomadic Room és una forma de vida que vincula la persona amb l’espai que habita, generant així uns llaços de records i costums amb el mobiliari que a la vegada fa que sigui més reconeixible l’entorn.\nMitjançant una producció intuïtiva, disseny en 3D i fabricació digital amb fresadores de control numèric, s’ha avançat el projecte d’una forma molt natural, dividit en tres fases clares que han estat la de conceptualització, el disseny i producció i les eines de comunicació. Amb un posterior testatge, que ha demostrat la seva usabilitat.\nper Ariadna Jobani\nAquest projecte neix d’una necessitat personal d’expressió i comunicació que trobo en la disciplina de la dansa. Històricament, els estils clàssics (ballet, danses tradicionals, folklòriques) es regien per unes normes d’execució de figures i moviments molt limitats. En el segle XX, amb la dansa contemporània, grans referents com Pina Bausch i Isaac Suárez, proclamen la importància de la gestualitat intrínseca i la pròpia personalitat del ballarí, la qual també s’utilitza com a eina d’autodescobriment i d’autoconeixement. Aquest serà el punt de partida de INMOVE, que es configura como una eina wearable per a ballarins i espectacles, que serveix per visibilizar l’expressivitat dels moviments dels ballarins amb l’objectiu d’evidenciar i potenciar l’essència de cada intèrpret. Mitjançant les eines del disseny interactiu (plaques arduino i potenciòmetres), s’han generat 4 dispositius portàtils que traquejen el moviment a temps real dels colzes i genolls. Aquest moviments es tradueix en dades que poden ser utilitzades com a base per a la creació de visuals generatius, en aquest cas amb llenguatge processing. El resultat pot utilitzar-se tant a mode d’eina d’autoconeixement i millora de la pràctica, com d’acompanyament visual i/o escenogràfic en un espectacle de dansa.\nper Roger Sabaté\nCa l’Andiano és un projecte que parla sobre diferents personatges i experiències que han fet definir, i d’una forma o altra segueixen fent, la identitat d’una casa. A la vegada juntament amb altres elements, com són els relats, han ajudat a configurar la identitat d’un poble, en aquest cas de Pratdip. Es comença parlant, ja que és allí on es troba l’origen, sobre el món dels indians i que caracteritza els seus viatges al nou món, posteriorment és passa a parlar sobre els temps de Guerra i Postguerra Civil Espanyola i sobretot de quina forma s’acostumava a viure amb aquell conflicte en una zona tan petita com és la del poble en qüestió.\nFinalment i arribant a l’actualitat es fa una reflexió sobre la idea del poble relacionada amb els tabús, les intoleràncies i la salvació que es troba davant d’aquest tema viatjant a la gran ciutat, en aquest cas se centra a Barcelona, ja que és on transcorre l’acció en aquest precís moment. La relació de tots els elements trobats a la part teòrica i conceptual es veuen formalitzats i evidenciats a l’hora de fusionar els codis que definien les tipologies de roba utilitzades per la gent dels pobles durant la meitat del s. XX amb la novetat i l’actualitat, acompanyada per nous materials i nous recursos experimentals que pretenen innovar però a la vegada conservar certs trets que defineixen i codifiquen el passat, sempre d’una forma positivista i donant un valor afegit al resultat de l’ensamblatge. D’aquesta manera en el projecte es protegeixen aquestes tipologies de peces mitjançant processos d’embalsamatge.\nEl projecte, com també la gent que defineix la casa, podria definir-se com un arbre genealògic d’experiències que mai para els seus motors i ningú sap quin serà el seu pròxim destí. Ca l’Andiano va ser, és i serà.\nper Josep Pagà\n¿Per que les peces tenen una part bona i una part dolenta? Aquesta pregunta pot provocar un desacord amb que la roba tingui parts bones i dolentes. Llavors per què no te la poses del revés? Hi ha una sèrie de codis socials -derivats del sistema de producció- que s'han definit al llarg de la història, en el qual l'objecte com a tal, està compost per un exterior i un interior. L’exterior respon a l'obligació de mostrar de la manera més impol·luta les peces de vestir (per què és allò que veiem) i el que es queda dins és tot el que fa referència al procés que ha dut a terme la construcció d'aquesta (el que no veiem). Aquest fet porta a especular si es podria desdibuixar aquesta dualitat, trencar amb el límit que les separa, i revertir o equiparar entre producte final i el procés que hi hagut per arribar-hi. El valor actual de les peces de vestir està desajustat, a causa d'una manca de coneixement del que realment costa produir-les. Conceptes sorgits de la necessitat de poder mesurar la realitat per tal d'ordenar l'espai. Les peces de vestir també constitueixen un espai, que al seu torn aquest es mou i interactua amb el cos humà. Per tant, el cos com a base que sosté un objecte de disseny, és al mateix temps un element que pot estar dins i fora d'aquest. Tot un conjunt de percepcions que evoquen a diferents propostes de disseny que es desenvolupen sota les paraules claus: #exterior, #interior, #espacio, # límit, #estructura, #volumen, #forma, # percepció, #realidad, #transparencia, #valor, #proceso.\nA partir de la recerca en el com es construeixen i s'estructuren, es plantegen uns possibles prototips, que puguin ser capaços de desdibuixar els codis que marquen actualment per quin costat cal posar-se la roba, proposant noves opcions.\nRepensar la norma\nper Laura Solana\nCom es defineix l'amplada entre un esglaó i un altre? Per què aquestes mesures son sempre les mateixes? Mentre Dreyfuss ha implementat unes mesures que serviran fins a dia d'avui per unificar uns estàndards en el disseny de producte, sorgeixen dubtes en quan a la proporció humana real ino a una proporció ideal, basada en els gèneres binaris i unes mesures que fan tan sols referència a l'home occidental (Pater, 2016). Per una altra banda, Walter Porstmann amb el sistema DIN i les mides de paper proporcional entre ells mateixos, anticipen la formula de Neufert a construir edificis i mobiliari en base a unes mides proporcionals i ja estandarditzades, a fi de facilitar i economitzar la producció en massa (Neufert, 2013). D'aquesta manera hem estat sotmesos a un procés de normalització constant en el nostre dia a dia i en la nostra educació, per una banda sentint-nos relegats a acceptar el nostre entorn a pesar d'ajustar-nos o no a les normes i per una altra banda, a renegar d'allò normal.\nAquest projecte te com a objectiu observar la normalitat en la seva forma ontològica, social i funcional a fi de repensar allò normal, posar-ho en valor a través d'un contenidor visual amb pràctiques d'arxiu i en format d'atles, que fa una exploració gràfica a partir d'unes premisses establertes per a catalogar totes les imatges presents a l'arxiu. Es pretén donar valor a allò que no està sobredissenyat a través de l'apropiació dels codis que es mostren a l'arxiu.\nLa conclusió a la que ens duu el projecte, és una sèrie de preguntes que no tenen intenció de donar resposta, si no de refer la pràctica en el disseny. Potser allò normal no existeix, però existeix el que és freqüent o compleix unes normes, o allò que no destaca, o el que sí que destaca i allò que comença essent experimental en la investigació, acaba sent polític.\nRecipientes. Espacios de transformación\nper Emma Llorente\nEl projecte sorgeix d’una inquietud personal sobre la forma en què habitem el món i com ens relacionem amb ell. Considero que vivim en societats disperses, vivim fora de nosaltres, a causa de la manca de silenci i pausa en els nostres ritmes de vida hem perdut la capacitat contemplativa, la capacitat d’observació del món que ens envolta.\nEl present treball busca fugir de “la mirada embadalida del vianant indiferent” de la que parla Goncourt. Induïm a la pràctica contemplativa mitjançant l’estimulació de l’experiència sensible a través de la creació de diferents peces on transitem el concepte de recipient com a espai de transformació. És precisament aquesta metàfora la que ens serveix de pretext per a parlar de l’alquímia com a transmutació de matèria i treballar aquesta idea a través de diferents eines tant artesanals com tecnològiques, aprenent a respectar els tempos dels elements de la naturalesa que intervenen en la pràctica creativa. Sempre projectant des d’una metodologia de recerca basada en la pràctica. Pràctica guiada per la intuïció i l’estètica moguts en primera instància per un interès formal, matèric i cromàtic del món, mitjançant diferents exercicis de disseny, experi ments i tallers que transiten entre la ciència i la màgia, generant un diàleg entre totes dues disciplines. El concepte d’iteració també és summament rellevant en el projecte, com la capacitat creativa humana és capaç de derivar-nos contínuament d’una idea a una altra sumant capes, creant així una constel·lació infnita de possibilitats. “El que realment mata a l’home és la rutina; el que li salva és la creativitat. Si es mira bé tot és sempre nou i diferent” (Weil, ÿćĆĄ).\nCadascun dels diferents apartats que es plantegen en el projecte proposen una manera diferent i creativa d’aproximar-se a un objecte o concepte, concretament al got (alquímic), a les arrels de les plantes i a l’úter (o matriu), creant narratives al voltant d’ells sempre entorn al concepte de recipient com a objecte o cavitat destinada a rebre i conservar dins de si una altra entitat.\nper Pau Pino\nAmb 1339 milions d’habitants, l’Índia esdevé una superfície humana inabastable per l’objectiu occidentalitzador, influenciat en masses ocasions per les visions uniformes que tracten d’entendre un territori des de l’alteritat, relegant-lo a una llunyania exòtica marcada per la comparació d’identitats entre la societat blanca i la oriental. Bullici, aglomeracions i canvis vertiginosos son tres conceptes que sustenten aquesta globalització tan furiosa, tot creant un nexe amb les àrees rurals generalment invisibilitzades per la fotografia del cromatisme exòtic dels paisatges. Aquest projecte pretén documentar aquests canvis cada cop més notoris en la societat india a partir de compartir la quotidianitat de quatre personatges de diferents parts del país.\n10 procesos, 9 sillas, 1 investigación en diseño\nper Ana Guerrero\nEl projecte té dos objectius, el primer és aprendre, aprofundir i entendre la meva pràctica com a dissenyadora. Atendre com afronto d’una manera o una altra un projecte, entendre com comencen i es desenvolupen, que camins recorro, que eines utilitzo i indagar patrons o punts recurrents. Ser conscient i sobretot honesta amb el procés que seguiré és una part molt important per a entendre tot això.\nEl segon objectiu té a veure amb acostar-me al debat, sense resoldre, sobre en què consisteix una recerca en disseny. En aquest cas es fa a partir d’icona del disseny de producte, la cadira Sedia 1 de Enzo Mari, (1974) i es proposen diferents aproximacions metodològiques a aquest objecte a través del procés d’aprendre i aprofundir en les formes d’investigar que hi ha dins del disseny. La cadira passarà per 10 processos diferents que van des de replicar la cadira original a dissenyar des de l’atzar, passant pel mínim, la fabricació digital, el joc, l’artesania, la comunitat, l’objecte sonda, l’experimentació material i l’economia circular.\nLa intenció és generar un diàleg entre objectes i processos per a respondre preguntes sobre ells però sobretot per a generar noves. Utilitzar la cadira com a recurs per a formalitzar la meva recerca. En el projecte la cadira es presenta com un dispositiu que no totalitza ni tanca processos, sinó que implica obertures a nous camins.


Dia del treball decent, encara avui una aspiració global | ACO\noctubre 05/Joan Andreu Parra/\nTal i com indica l’Organització Internacional del Treball, OIT, el treball decent “es basa en el reconeixement que el treball és font de dignitat personal, estabilitat familiar, pau a la comunitat, democràcies que actuen en benefici de tots, i creixement econòmic, que augmenta les oportunitats de treball productiu i el desenvolupament de les empreses”.\nUs enllacem un vídeo i una animació que expliquen què és el treball decent.\nUs enllacem els actes previstos que organitzarà la Pastoral Obrera de les diòcesis de Barcelona i Lleida, en els quals participarà també l’ACO.\nI els testimonis de tres militants de l'ACO (Joan Comella, Montse Garrido i Andrés Viedma) que parlen sobre el treball decent i la renda bàsica de ciutadania.\nPodeu seguir l’esdeveniment a les xarxes socials amb l’etiqueta que ha creat el Moviment Mundial de Treballadors Cristians #decentworkMMTC.


Els ERTO afecten ja vora 350.000 treballadors valencians - À Punt\nEls ERTO afecten ja vora 350.000 treballadors valencians\nFins al 10 d’abril s’han presentat 58.734 expedients de regulació temporal d’ocupació a la Comunitat Valenciana.\n13 d'abril 2020 - 12:23\nL’allau d’expedients de regulació temporal d’ocupació (ERTO) per la crisi del coronavirus no dona treva a la Comunitat Valenciana. Així, entre el 12 de març i el 10 d’abril, la Conselleria d’Economia Sostenible, Sectors Productius, Comerç i Treball ha rebut 58.734 sol·licituds que afecten 348.916 treballadors i treballadores.\nLa Direcció Territorial de València, amb 27.777 expedients, n’acumula pràcticament la meitat del total, que afecten 145.168 persones (41,6%). La segueix Alacant, amb 23.416 expedients (4 de cada 10) per a 116.425 treballadors (33,4%), i Castelló, amb 6.891 ERTO (11,7%) que n’afecten 34.864 (un de cada 10).\nA la Direcció General de Treball, on els registren les empreses amb centres de treball en més d’una província, s’han presentat 650 ERTO per a 52.459 treballadors.\nLa immensa majoria d’aquests expedients, el 93%, s’han presentat per causa de força major. Així mateix, el 92% dels ERTO suposen la suspensió de l’activitat i només el 2,4% la reducció.\nLes empreses més afectades són les que tenen entre 1 i 10 treballadors (89,5%) i les d’11 a 50 (9,4%).


El Taller de la Cristina : de gener 2017\n- de gener 20, 2017 Cap comentari:\nAnar al gimnàs, sortir a córrer o anar en bici ja és una cosa habitual en el nostre dia a dia perquè els seus avantatges són innegables.\nRealitzar una rutina d'exercicis diaris, o almenys d'un parell de dies a la setmana, de vegades resulta molt complicat per a aquelles dones que treballen, tenen fills, volen passar estona amb els amics o gaudir de la seva parella. Però practiques exercici amb assiduïtat és imprescindibles: augmenta la densitat òssia, ajuda a perdre pes, millora el nostre sistema immunitari, l'estat d'ànim, l'eficiència a la feina...\nA més d'activar la circulació sanguínia, l'esport ajuda a tenir un aspecte més jove: aconsegueix que la teva pell llueixi sense imperfeccions i es regeneri gràcies a l'augment dels nivells de col·lagen i elastina. Això és degut al fet que la transpiració i l'augment de la circulació nodreixen l'epidermis, netegen les impureses i aporten més elasticitat i brillantor, creant un cutis sa. A això també cal sumar-li que l'exercici és la manera més natural de sentir-se bé. Les endorfines i les substàncies químiques que alliberen tant el cos humà com el cervell quan es fa exercici provoquen una agradabl sensació de felicitat i bon humor.\nBlinda el teu sistema immune\nL'esforç físic que realitzes fent esport (o pilates, zumba, ioga ...) també ajuda amb les autodefenses del cos, ja que fa augmentar la velocitat amb la qual flueixen els anticossos a través de la sang, protegint-nos de contraure malalties (la pujada de la temperatura fa que sigui difíci per a moltes infeccions sobreviviren nostre organisme.\nSeràs més eficient\nPotser sigui un dels efectes de l'exercici físic menys conegudes, però està demostrat que ens ajuda a ser més participatius i al millor el nostre compromís amb els objectius que on és plantegem dia a dia, per exemple a la feina. Si anem a gym normalment, tenim menys mandra i així evitem caure en un cercle viciós de mals hàbits (en general, com menys exercici pràctiques, menys ganes tens d'aixecar del sofà.\n- de gener 02, 2017 Cap comentari:


727 quilos per habitant: Balears és la comunitat que més residus urbans produeix\nLa gran quantitat de població soportada fa que cada ciutadà de les Illes produeixi el doble de mitjana que un madrileny\n4 min. Palma 07/12/2015 20:36\n651x366 La planta incineradora a Son Reus. ARA BALEARS La planta incineradora a Son Reus. ARA BALEARS\nBalears és la comunitat més insostenible des del punt de vista de la generació de residus, amb una generació per habitant de 727,4 quilograms, xifra que situa les Illes al capdavant de la classificació de producció d'aquest greu problema ambiental.\nEl segon de la llista és també una comunitat turística, Canàries, però cada ciutadà d'aquell arxipèlag va generar 'només' 571 quilograms en un any, segons les dades publicades per l'Institut Nacional d'Estadística corresponents a 2013, el darrer exercici del qual es disposa informació comparativa.\nÉs evident que aquesta xifra inclou la generació de residus del sector turístic, que suposa repartir el que produeixen els 13 milions de visitants entre 1 milió de persones, que és la població de dret. El fet que Canàries tingui més habitants fa que la mitjana situï les Illes en la pitjor posició. Andalusia, que també té una important oferta turística i residencial, ocupa el tercer lloc, mentre que les comunitats amb menys producció de residus urbans per habitant són Castella-Lleó, Galícia i Madrid, aquesta darrera amb només 365 quilograms per habitant, menys de la meitat que Balears.\nCom ja han dit diferents experts al llarg del temps, per molt que Balears tingui aquest 'handicap' de la població suportada, el fet real és que és la menys sostenible de l'estat espanyol respecte de la producció de residus, i això té a veure sens dubte amb l'absència de polítiques de reducció de residus, sempre orientades, en el millor dels casos, al reciclatge.\nEn el cas del sector turístic, la implantació progressiva del tot inclòs, un sistema que fa que els turistes tirin un tassó de plàstic al fems cada vegada que beuen, i així amb tots els estris, representa un veritable despropòsit ambiental que l'actual Govern va anunciar que estudiaria. En declaracions a l'ARA Balears, la directora general de Turisme va assegurar poc després de la seva presa de possessió que “el model actual del tot inclòs genera una barbaritat de plàstic i ho hem d’evitar”.\nEls 727,4 quilograms per habitant que genera un illenc són uns 250 quilograms més per persona que els 467,6 quilograms de residus que va produir de mitjana cada espayol, una xifra que va suposar la reducció d'un 2,4% sobre els registres de 2012.\nLes empreses gestores de residus urbans van recollir a tot l'Estat 21,8 milions de tones de residus el 2013, un 2,7% menys que l'any anterior. D'aquests, 17,9 milions corresponien a residus barrejats i 3,9 milions a residus de recollida separada.\nSi als residus d'origen urbà s'hi afegeixen els industrials i els que generen les diferents activitats econòmiques, les empreses de gestió de residus varen recollir el 2013 a Espanya 45,5 milions de tones de residus, nombre que va suposar un 1,4% més que l'any anterior.\nEl 96,0% dels residus tractats van correspondre a la categoria de no perillosos. En concret, es van tractar 43,7 milions de tones, un 1,3% més que el 2012. Per la seva banda, els residus perillosos van arribar a 1,8 milions de tones, un 2,9% més que el 2012. Del total de residus, el 55,3% es va destinar al reciclatge, el 37,4% a l'abocament i el 7,3% a la incineració.\nEl 2013 el sector dels serveis va generar 5,4 milions de tones de residus no perillosos i 0,5 milions de tones de residus perillosos. Les categories de residus no perillosos més rellevants quantitativament dins el sector serveis van ser paper i cartró (1,2 milions de tones), residus mesclats (1 milió) i residus minerals (0,7 milions de tones). En l'àmbit dels residus perillosos destaquen els químics (0,2 milions) i els sanitaris i biològics (0,1 milions).\nPer activitats, el comerç minorista i el comerç majorista van ser les que van generar una major quantitat de residus (2,8 milions de tones), seguides de les activitats immobiliàries, professionals i científiques (0,9 milions), les activitats sanitàries, dels serveis socials i activitats veterinàries (0,7 milions) i l'hostaleria (0,7).


TEMA 1 (Què és el contracte)  | Dret Civil III (UAB) | Unybook\nTEMA 1 (Què és el contracte) (2015)\nTEMA 1 (Què és el contracte)\nTEMA 1. QUÈ ÉS EL CONTRACTE? Fet jurídic: acte natural que succeeix en la vida diària.\nActe jurídic: fet al qual el nostre ordenament li dóna rellevància jurídica.\nDeclaració de voluntat: declaracions que emet una persona i que produeix efectes jurídics (ex: quan et cases, “sí quiero” firmes).\nNegoci jurídic: acte d’autonomia privada i voluntari. Una declaració de voluntat que comporta, per qui l’emet, una determinada situació jurídica.\nSegons el contingut, els negocis jurídics poden ser: a) Dret patrimonial (dins d’aquests, el més important són els contractes, però no tots els negocis jurídics patrimonials són contractes: el testament, és un negoci jurídic perquè produeix efectes jurídics (i de caràcter patrimonial) però no és un contracte ja que es tracte d’una declaració de voluntat unilateral en la qual no es necessita l’acceptació de la persona que rebrà l’herència).\nb) Dret de família (adopció i matrimoni).\nc) Drets de personalitat (dret de la pròpia imatge).\nEn els de dret patrimonial, cal dir que no tot són contractes. Segons les declaracions de voluntat, pot ser: a) Unilateral: només cal una declaració de voluntat.\nb) Bilateral: 2 (donació, regal: és necessària l’acceptació de la persona que el rep).\nc) Plurilateral: més de 2 (contracte de societat).\n*La donació és un contracte ja que necessito que l’altre part accepti.\nEl contracte normalment sempre serà bilateral o plurilateral (1254 CC), però també, segons les circumstàncies, poden haver-n’hi d’unilaterals (ex: donació, només una part està obligada). Existeix contracte des de que una o varies persones estan d’acord en obligar-se, respecte d’una altra/es persona/es, a donar alguna cosa o prestar algun servei.\n*Contracte de consum: (regulació especial) aquell celebrat entre un consumidor/ usuari i un empresari. El més protegir per la llei sempre serà el consumidor. El silenci no té valor jurídic a menys que ho pactin les parts. En aquest tipus de contractes, si rebo alguna cosa que no he demanat, no tinc perquè retornar-la ni pagar-la. El seu àmbit d’aplicació el trobem definit en el “texto refundido” de la Llei de Consumidors i Usuaris (1/2007). I tindran cabuda tots aquells contractes realitzats entre un consumidor/usuari i un empresari.\nPrincipi d’autonomia: (1091) les obligacions que neixen en els contractes tenen força de llei entre les parts i s’han de complir. En un contracte podem pactar el que vulguem sempre que 1255 estableix uns límits: no sigui contrari a la llei, moral ni ordre públic.\nPel que fa a la llei, en el dret civil la majoria de normes són dispositives (normalment actuen en l’àmbit dels contractes, sempre es podrà disposar d’elles a menys que es pacti una altra cosa). El límit de l’art. 1255 es refereix únicament a normes imperatives. Una norma de dret civil imperativa LAU. Segons la moral, són els principis o valors ètics que predominen en la societat i completen un concepte jurídic indeterminat. I, finalment, l’ordre públic, mentre que la moral són valors ètics, aquest són conceptes jurídics rectors del nostre sistema.\nAquells principis jurídics que emanen de la CE.\n4. ELEMENTS DEL CONTRACTE 1261 CC: Requisits: 1) Consentiment (1262-1270): és l’essència del contracte. Es manifesta per les declaracions de voluntat de la oferta i l’acceptació (1262). Requisits (1263): - No poden prestar consentiment els menors emancipats, ni menors d’edat per tant, es necessita plena capacitat d’obrar.\n- Que no hi hagi cap prohibició legal (ex: (1459) casos en que persona major d’edat no pot prestar-lo: el tutor del tutelat).\n2) Objecte (1271-1273): poden ser objecte de contracte les coses i els serveis. És el bé susceptible de valoració econòmica. Requisits: - Possibilitat: (1272) no poden ser objecte de contracte les coses o serveis impossibles. La futuritat sí que està permesa (ex: pis que encara no està construït).\n- Determinació: identificació o individualització de l’objecte. El problema és quan el bé no està especificat, aleshores el CC diu que ha de ser determinable, com en el cas de les vendes de coses genèriques (l’objecte es determina per la seva qualitat o quantitat). Un altre supòsit és quan les parts deixen a l’arbitri d’una 3a persona la determinació de l’objecte del contracte. I també quan es fixi per valors determinats exteriors, els quals no són objecte del contracte.\n- Licitud: pel que fa a les coses, aquestes no són lícites si estan fora del comerç dels homes.\nPel que fa als serveis, no seran lícits aquells que siguin contraris a les lleis o a les bones costums.\n3) Causa (1274-1277): és la finalitat objectiva o immediata del contracte, o bé, la funció econòmica i social que es coneix com a rellevant d’aquest contracte. Per definir la causa ens preguntem “perquè es celebra el contracte?”. La causa no té res a veure amb l’objecte del contracte. La causa ens diu si un determinat objecte és objecte de compravenda o de donació, és a dir, si transmeto un bé a canvi de res donació; si transmeto un bé a canvi d’un preu simbòlic (1€) també es considera donació, però la causa és per beneficiar a l’altre, no per lucrar-se. El nostre sistema de contractes és causal, és a dir, perquè existeixi contracte ha d’existir causa. El contracte sense causa o causa il·lícita no produeixen efectes. Requisits: - La causa ha d’existir.\n- Ha de ser veraç.\n- Lícita (és il·lícita quan s’oposa a les lleis).\n5. FORMA Principi espiritualista: els contractes són vàlids independentment de la forma en que es celebrin (1278) sempre seran obligatoris independentment de la forma (sempre que compleixin els requisits anteriors).\nPrincipi de llibertat: existeixen uns tipus de contracte que per llei, i per política legislativa, la forma sí que és essencial. Són els contractes formals o amb forma ad solemnitatem. Són pocs.\n- - Forma ad solemnitatem: només són vàlids si concorre una forma contractual determinada. L’exemple típic el trobem en l’art. 1633 CC: perquè sigui vàlida la donació de béns immobles ha de constar en escriptura pública (com a mètode de garantia del donant).\nForma ad provatione: (1279-1280) aquells contractes que tinguin per objecte la transmissió de drets reals de béns immobles han de constar en escriptura pública. La llei exigeix aquest forma especial, però no vol dir que si s’incompleix aquesta forma el contracte sigui nul. Si un dels contractants no ho fa per la forma especial (escriptura pública), l’altre part pot exigir-li que ho faci.\nDret civil III - TEMA 1. AUTONOMIA PRIVADA. EL CONTRACTE I ELS SEUS ELEMENTS (2016) Apunte


Redacció 16:00 14/11/18\nL'SLOP incorpora 25 noves ofertes de treball per a restaurants de menjar ràpid a Parets\nparets gestiona Les ofertes DE LAjuntament\nSector IVECO Parets del Vallès\nL’Ajuntament de Parets del Vallès, de la mà del Servei Local d’Ocupació de Parets (SLOP), gestiona les ofertes laborals del nou establiment de menjar ràpid del sector IVECO Kentucky Fried Chicken, que té previst obrir les seves portes a finals de novembre. També les del McDonalds, establiment ja consolidat de menjar ràpid del mateix sector. Les 15 places de la multinacional que començarà a operar en uns dies, s’han publicat al web municipal. Es tracta de personal d'ofertes per a cobrir places de cuina, de caixa i de pack, que tindran una oportunitat laboral amb aquesta nova apertura a Parets del Vallès.\nD’altra banda, també es gestionen 10 ofertes laborals per a un establiment ja consolidat de menjar ràpid al sector IVECO, com és el restaurant McDonalds: cuina, caixa, atenció al client i neteja. En total, 25 noves ofertes de treball al sector IVECO gràcies a la col·laboració público-privada. Cal recordar que el mes d’octubre a Parets va reduir-se l’atur i la taxa és, actualment, del 8,95%, de les més baixes del Vallès Oriental.\nL’alcalde de Parets del Vallès, Francesc Juzgado, es mostrava content amb la col·laboració de l'Ajuntament amb els operadors privats perquè "genera oportunitats laborals per a les persones, per a les paretanes i els paretans. Tot el que sigui sumar en matèria d’ocupació i en benefici de la gent i de les nostres veïnes i veïns és una bona notícia”.\n354 famílies de Mollet opten als 80 nous habitatges protegits de La Vinyota\nL'Ajuntament de Parets convoca 29 nous plans d'ocupació laboral


Roda el món i torna al bloc: Estats d'ànim...\nEls estats d'ànim canvien, veritat, amics i amigues blogaires?\nQuan la Carme em va emplaçar per fer algun apunt en aquest blog i em va dir que "ja" havien passat tres anys, no m'ho podia creure. Per què? doncs perquè potser quan vaig votar i vaig decidir, com la majoria de vosaltres, que abans no tornéssim a trobar-nos havien de passar ben bé tres anys, no pensava que aquests tres anys passarien tan ràpid. I quantes, quantes coses hem arribat a viure, en tres anys...\nQuan reflexiono sobre la meva vida - i també, com no podria ser d'una altra manera, sobre la vida dels que m'envolten i, cada vegada més, dels que m'envoltaven i que ja no hi són- no me'n sé avenir. Fa quatre dies "els grans" em deien "Tens tota la vida per endavant, aprofita-la". Ara sóc jo, que els dic als fills, als néts "Aprofita, tu que encara tens tota la vida al teu davant", perquè sé que jo, a hores d'ara, ja no la tinc tota, i podria dir sense por d'equivocar-me, que potser me'n queda un terç... amb sort!\nPotser no hauria d'haver entrat "avui", amb aquest missatge de mitja desesperança, jo que des del meu mar sempre havia estat una persona positiva, que tirava endavant, que reia, que cantava... ho sento, amics, ho sento, amigues: els moments polítics i socials que ens està tocant viure i veure no són els més adients perquè el meu missatge pugui ser gaire positiu.\nI malgrat tot... endavant les atxes i seguim! Els blogs no has mort, tot i que potser estan ferits. O, qui sap, potser han de canviar de format i no me n'havia adonat...o no ens n'havíem adonat. O potser, aquesta sensació només la tinc jo!\nEndavant, endavant i endavant!\np.d.- Amics, amigues, acabo d'escriure el text d'una tirada i no crec que tingui ganes de retocar-lo. I també he de dir que he escrit sense llegir res del que heu anat ecrivint vosaltres abans, ni tan sols he obert cap text dels que hi ha programats. Així doncs, quan llegiu, sigueu indulgents!\nEl Pedraforca, vist des del monestir de Montgrony. La foto és meva i, per una vegada, no està feta des del meu mar...\nEtiquetes de comentaris: estats d'ànim, Gener 2018\nMcAbeu 22 de gener de 2018, a les 9:37\nÉs normal (i compartit) tenir un estat d'ànim no gaire positiu amb tot el que ens està tocant viure però jo no he sabut (o no he volgut) veure aquesta desesperança de que ens parles. Si tu mateixa acabes el post amb un "endavant, endavant i endavant!". Doncs és això, tirem endavant que és el que toca (tant a la vida en general com als blogs en particular encara que ens calgui "canviar el format"). Ànims!! :-)\nPons 22 de gener de 2018, a les 10:25\nHem d'aprofitar el limitat temps de vida que tenim, i més tenint en compte que com més hem viscut més ràpid en passa el temps, si fins fa quatre dies jo era jove, què ha passat?!\nxavier pujol 22 de gener de 2018, a les 11:15\nComptat i debatut, tenim més motius ara que fa uns anys per ser optimistes.\nPel que fa a l'edat, només de néixer ja estem advertits que la vida algun dia s'acabarà, i lògicament com més la vivim, més a prop tenim la fi.\nSergi 22 de gener de 2018, a les 13:12\nParles del temps que ens queda i d'aprofitar al màxim mentre es pot. Però la veritat és que no sabem quant ens queda, l'edat no és cap indicatiu, perquè un accident ho pot capgirar tot en un segon. O una malaltia. Així que un terç és encara molt temps, pot ser-ho, així que ningú baixa, seguim ben aferrats a aquesta vida i a aguantar el que vingui, cadascú com pugui.\nM. Roser 22 de gener de 2018, a les 15:37\nRealment tens raó totel què estem vivin no convida a gaires somriures, però malgrat tot continuem amb pensaments positius...Per sort no sabem la vida que ens queda, però jo he comprovat que ans quan complia anys deia un any més , però ara hi afegeixo o un any menys...\nCarme Rosanas 22 de gener de 2018, a les 16:13\nMontse, m'alegro de veure't per aquí, encara que quan passes pel teu blog també et llegeixo. I de moment, tard o d'hora sempre hi vas passant.\nEls estats d'ànim sempre canvien, cap ni un ens durarà per sempre. I la cosa més curiosa és que canvien no només segons les situacions que ens toca viure, sinó que canvien fins i tot dins d'una mateixa situació. Els estats d'ànim determinen com vivim cadascuna de les situacions o fins i tot dels moments. I ara amb aquesta repressió que ens retorna a temps antics a vegades els ànims decauen, però en un altre moment tornem a dir, com tu, endavant!\nO sigui que endavant i amunt els ànims!\nignasi 22 de gener de 2018, a les 16:23\nDoncs potser no és el missatge més esperançador de tots, però veient el Pedraforca des de la finestra a mi se m'eixampla el cor i se m'omple d'esperança per a l'avui i per al demà. Salut!\nmontse 22 de gener de 2018, a les 17:21\nNecessitem fer pinya quan veiem que el nostre ànim decau. Un bon remei es acudir a Roda el món i torna al bloc.\nJoan Guasch 22 de gener de 2018, a les 17:50\nDe petits, el temps no passava mai, els estius eren llaaaargs i els hiverns també (no com ara que quasi que no el notem). La vellesa era lluny, lluny. Però el temps, inexorablement, passa, i arriben les edats adultes i mires el temps teòric que et queda i ho vols fer tot, i saps que tot no podrà ser, però, com a quell que va en bicicleta, no pots parar de pedalar, per no caure. I més si, com ens passa, ens toca viure temps tan intensos com els que vivim. Jo soc optimista. Hem arribat on hem arribat i mirem el camp de batalla: les posicions i les forces de cadascú són a la vista. Respirem i estudiem estratègies. Guanyarem perquè els altres són una colla de gamberros mal educats i aquests acaben malament.\nsa lluna 22 de gener de 2018, a les 20:42\nVaja si canvien i no cal que passin anys, ni tan sols minuts. De vegades basta ben poc i d'altres han de caure muntanyes. Remuntar és més complicat que la baixada, pero ho fem d'una manera o d'altra...\nM'agrada molt la foto que has posat, gràcies per compartir-la.\nM. Antònia 22 de gener de 2018, a les 23:00\nHem d'estar preparats per superar les adversitats, i l'única manera és ser forts i optimistes cara el futur.\nTeresa Ribera 22 de gener de 2018, a les 23:33\nHo sabem, del poder guaridor de l'escriptura i poder compartir estats d'ànim per mitjà d'un bloc, encara que sigui en un aplec puntual, és un esbarjo per l'ànima i també una sorpresa sensible. Canviar el mar per la muntanya también és una bona opció.\nGarbí24 28 de gener de 2018, a les 12:20\nEn una cosa t'equivoques.....la vida la tens tota, potser ja viscuda, però això no ens treu a cap que la tenim i molta gent signaria per repetir la nostra.\nLa política tot i que ens marca, no ens ha de dir com hem de viure, la plenitut la podem trobar arreu, però no la busquis mai en la gent que treballa per el seu bé a costa dels altres.


Roda d premsa d presentació del F.Social a la casa de la Fed. d´ONG - Indymedia Barcelona\nRoda d premsa d presentació del F.Social a la casa de la Fed. d´ONG\nper Garcia\t 08 abr 2014\n-el proper dijous 10 d’abril-\nel proper dijous 10 d’abril: Federació Catalana d’ONG, Tàpies 1-3 amb Arcadi Oliveres i Itziar González.\nEls propers 11, 12 i 13 d’abril tindrà lloc a la seu de Plaça Universitat de la UB, la quarta edició del Fòrum Social Català-FSCat. Amb la defensa dels drets socials bàsics, a Catalunya i arreu, com a teló de fons, compta amb l’adhesió de més de 100 col·lectius, organitzacions, plataformes i moviments, que s’han donat cita en 72 espais diferents de treball, entre tallers autogestionats, conferències i taules rodones.\nNascut set anys després del primer Fòrum Social Mundial – que va néixer com a rèplica altermundista al Fòrum econòmic de Davos-, el FsCat es celebra cada dos anys, des del 2008, i constitueix un espai de trobada de multitud d’activistes que continuen treballant per fer un altre món possible. El FSCat rebutja el capitalisme agressiu, les polítiques neoliberals i vol posar la persona al centre del sistema polític i econòmic. Per al Comitè organitzador, la gran varietat i riquesa de propostes d’aquest any posa de manifest el moment d’efervescència social i política del país, i la voluntat de coordinació entre elles.\nEl FsCat no només es celebra a Barcelona: l’edició gironina va tenir lloc el passat dissabte 5 d’abril. A Barcelona l’acte d’obertura, divendres 11 d’abril, comptarà amb la participació de Gabriela Serra, activista històrica dels moviments socials catalans i Ada Colau, de la Plataforma d’Afectats per la Hipoteca, que parlaran sobre l’articulació local-global de les diferents lluites socials. Serà moderada per Rita Marzoa, periodista i responsable del programa “Solidaris” de Catalunya Ràdio. Posteriorment, es farà un passi del documental “Libre te quiero”, particular visió del director Basilio Martin Patino sobre el 15M.\nEl dissabte 12 d’abril es desenvoluparan els 72 tallers, conferencies i taules rodones, distribuïts segons els eixos temàtics de “Desobediències, resistències i crítiques”, “Constituint sobiranies, construint democràcies” i “Experiències alternatives”. Com a espai d’articulació local i internacional que és, al FSCat hi seran presents algunes de les últimes i més innovadores iniciatives de radicalització democràtica i transparència com el Multireferèndum, els Observatoris Ciutadans Municipals o el Parlament Ciutadà, i participaran plataformes d’arreu el territori com l’Assemblea de Docents de les Illes o Escola Valenciana. El FSCat comptarà també amb Regies Quartier i activistes internacionals com Marcos Arruda, economista i educador brasileny i un dels impulsors del Fòrum Social Mundial o el veneçolà Andrés Antillano.\nPer finalitzar, diumenge 13 d’abril tindrà lloc a plaça Catalunya una Assemblea de Moviments Socials oberta a la participació de tothom, amb l’objectiu d’elaborar una declaració final i construir una agenda comuna de mobilitzacions per als propers dos anys.\ncomunicacio ARROBA forumsocialcatala.cat\nFACEBOOK: Fòrum Social Català


Alone and free: La familia a la Tàrrega\nLa familia a la Tàrrega\nEm torno a trobar a peu de la Roca dels Arcs per començar una nova escalada en companyia de la família.La via escollida ha sigut la Navarro,que té un grau assequible,però que per el contrari es troba força desequipada.\nA sota un efecte solar en aquesta muralla.\nMentre esperem a que una cordada tiri amunt,fem petar la cherrada a peu de via,fins que de cop sentim uns sorollets que ens fan ficar la pell de gallina,efectivament es tracta de pedres caient pel nostre voltant degut a les maniobres dels del davant.\nDe sobte saltem tots contra la paret per protegir-nos i ens arresarem sota un arbret.\nTotal,que al final decidim canviar-nos de via i ens dirigim cap a la Tàrrega,que és uns metres més enllà i sembla que no l'està fent ningú.\nA sota,la familia a peu de la Navarro.\nAixí que sobre les 12 del migdia em disposo a obrir el primer llarg sota un solet d'hivern deliciós.\nAquesta via ja l'he fet varies vegades,una en solitari i un altre amb el meu germà Lluís.\nA sota la meva mare començant el primer llarg i després foto de Mar,Andrea i jo a la primera R.\nUn cop superats els primers metres començem a agafar ritme i alçada gaudint de passatges fantàstics amb trams força aeris.\nA sota la meva mare Sara i la meva germana Mar superant el mateix tram,un esperó aeri amb molt bons cantells.\nCal dir que escalar en aquestes dates amb camiseta curta es un regal.Les últimes tres vegades que he trepat per aquí ha sigut immers dins d'una boira espessa a més no poder.Tot està sortint perfecte!\nA sota uns moments captats desde diferents angles de l'arribada de la Sara i Mar a la segona reunió.\nEn ocasions,la sensació de buit es pronúncia,extranyament és on algunes persones disfrutem més de l'entorn,i sinó mireu a me mare descansant a la reunió tota feliç ;D\nAl final la tònica ha sigut la de obrir la via amb tres cordes lligades del budrier de manera que els meus companys de cordada poguessin pujar tots de segon i disfrutar d'una escalada sense cap compromís més que el d'apropar llaços familiars.\nA sota la familia reunida a la reunió i me mare sortint de la mateixa afrontant un dels passatges més verticals.\nEls dos últims llargs de la Tàrrega són una mica de tràmit,una mica rampossos i d'anar fent,però que també estan bé per acabar una jornada com aquesta.\nAixí que després de 3 horetes i mitja i presenciar un rescat dels bombers amb l'helicopter i tot per treure un accidentat de la paret,arribem al cim de la Roca dels Arcs dessitjant menja-nos l'entrepà.Només queda la baixada relliscosa fins al cotxe i desfer el camí fins a casa tot xerrant de les anècdotes del dia.\nFelicitats per la via i per poder escalar en família.\nUn comentari lingüístic, el que va de primer no obre la tirada o la via, això ho van fer els que van obrir la via , fa la tirada o fa la via de primer, que és molt diferent.\nJajaja,es veritat! un petit canvi de paraules que comporta en ocasions molta diferència en l'activitat.\nIgual que "equipar" no és POSAR LES CINTES A LA VIA...( m'afegeixo al comnet del JB, ho he setit moltes vegades...hehehe).\nJOER BOW, enveja sana per poder fer aquetes activitats amb ta mare..quina passada!!\nSalut i amunt bow.\nMes correccions quan dius que escales la muralla (no es la muralla) sino la muntaña, sino estaries en un castell. matao. bona escalada amb la famili.\nQue cabroncete aquest anònim...jejeje si no sapigués qui ets encara m'enfadaria.matao!


Fran Ripoll, “Gaudim d’una salut de ferro” | Esportiu Maresme\nEntrevista: TONI FRIEROS · Fotos: PEP MORATA\nEl Balís és un dels grans clubs nàutics de referència a Catalunya. La seva capacitat per organitzar grans competicions està a l’altura del seu gran múscul social.El seu president ens fa una radiografia del moment actual de l’entitat.\nDe quina salut gaudeix avui dia el club?\nD’una salut de ferro, sense que soni petulant, si us plau. Estem sanejats econòmicament i hem anat fent ‘guardiola’. En l’aspecte social tenim una gran activitat gràcies als nostres 3.216 socis i esportivament parlant continuem recollint molts èxits i organitzant proves d’envergadura.\nQuin pressupost té El Balís?\nUns quatre milions d’euros anuals, aproximadament.\n“Un dels meus objectius principals com a president del CN El Balís és renovar les dues concessions del Port i deixar el tema resolt per molts anys”\n3.216 socis és una xifra considerable.\nSí, i la millor notícia és que ens estem rejovenint. Fa uns cinc anys la mitjana d’edat del club era de més de 60 anys i ara estem per sota dels cinquanta.\nHa fet referència als èxits esportius.\nRecentment la Real Federació Espanyola de Vela va fer un rànquing i el CN El Balís era el més llorejat de tot el Mediterrani, només per darrere de tres o quatre clubs en tota Espanya. No obstant això, hi ha una altra dada del qual em sento més orgullós.\nComparteixi-ho amb nosaltres…\nQuan vam fer l’últim acte de presentació de la nostra flota, així com de reconeixement als campions que va tenir el club durant el 2018 en diferents modalitats i categories, vàrem lliurar prop de 160 premis! Com diu un amic meu, “si no hi ha massa, no hi ha Messi”. Com a club tenim dos ‘potes’ i una d’elles és la inversió en la promoció de l’activitat esportiva i l’atenció al nostre soci, així com donar suport al territori.\nPodem dir que El Balís és la gran referència en Vela del Maresme?\nSegurament sí, tot i que la resta de clubs fan també una activitat extraordinària. La nostra política esportiva comença des de la base, primer en la captació i després en la formació. Cada any, entre nens i adults que volen aprendre a navegar, tenim més de 2.500 alumnes en les nostres instal·lacions. La vela és un esport molt sacrificat, tant per als joves com per a les seves famílies. Moure’s amb un vaixell per competir en diferents ports és complex. La vela s’associa als mesos d’estiu, però també s’entrena i es competeix en els mesos de més fred i això és molt dur físicament.\n“Les regates internacionals són una de les nostres principals vocacions, per això organitzarem aquest estiu, entre el 29 de juliol i el 9 d’agost, el Mundial de Classe Europe 2019”\nQuantes flotes té ara El Balís?\nOnze diferents, des de l’Optimist fins al 470, encara que també comptem amb secció de rem (llegut català), pesca i motos d’aigua. Fa uns anys no teníem motos i avui dia comptem amb vuit pilots que entrenen aquí i defensen el nostre gallardet.\nDe què se sent més orgullós des que va arribar a la presidència del Balís fa ara tres anys?\nEl Balís és un club molt actiu i organitzem moltes proves, algunes amb marques pròpies de vela lleugera, com la MedSailing o el Trofeu Cornudella i unes altres de Creuer, com el Gran Premi El Balís o la Regata Dragonera. Sens dubte, el repte més gran de la nostra història va ser l’organització l’any passat del Mundial Classe Finn Màster. Per primera vegada un sol port va acollir prop de 500 embarcacions. Va ser un gran èxit en tots els sentits.\nI no es deté aquí…\nLes regates internacionals són una de les nostres principals vocacions, per això organitzarem aquest estiu, entre el 29 de juliol i el 9 d’agost, el Mundial de Classe Europe. Serà el cinquè gran esdeveniment que acollim en cinc anys. Això ens dóna la veritable dimensió del club.\nUn club que també té una altra activitat, la gestió del port… Un port que no és de la seva propietat.\nVostè ho ha dit: ho gestionem nosaltres, nosaltres som els concesionaris. Tot el terreny guanyat al mar és propietat de l’Estat i la gestió està cedida a la Generalitat de Catalunya que, a la vegada, ens ha donat aquesta concessió. El Port del Balís té dues concessions; una sobre el port antic, el primer que es va construir, i la segona sobre l’ampliació del mateix en una segona fase. Oferim tots els serveis que pugui necessitar el propietari d’un vaixell: marina seca, servei tècnic, gasolinera i un llarg etcètera.\nUna concessió que s’acaba…\nSí, la del primer port venç el 2020 i la segona, el 2022. Un dels meus objectius principals com a president del Balís és renovar aquestes dues concessions i deixar el tema resolt per molts anys.\nQuants amarradors té El Balís?\n800 amarradors que s’han d’actualitzar perquè en l’actualitat els vaixells es construeixen d’una forma diferent, són més amples, per dir-ho d’alguna manera, i segurament amb aquesta regularització disposarem de menys amarradors però el mateix espai per a atracar.\nLi agradaria continuar com a president?\nHe de dir-li la veritat: sí. Per tot el que abans li explicava. Queden coses molt importants per fer i el club va per molt bon camí. Sap que ens faltaria?\nTenir un campió o campiona del món nascuda en les Tres Viles.\nTenen a Bàrbara Cornudella i Sara López, olímpiques en Rio de Janeiro…\nSí, però no han nascut al Maresme ni viuen aquí, encara que passin una gran part de les seves vides en El Balís. La història de Bàrbara, per cert, és molt bonica.\nComparteixi-la amb nosaltres…\nAquest any la Federació Catalana de Vela la ha triat com la millor esportista del 2018. Bàrbara és besnéta de Josep Cornudella Capdevila, el primer president que va tenir el club, constituït el 1965 gràcies a un grup de metges, i d’altres, estiuejants a Sant Andreu de Llavaneres i Sant Vicenç de Montalt. Ells varen crear el Club Nautic El Balis i van guanyar la primera concessió per construir un espigó que va generar la platja del Balis. El 1974, com a homenatge al besavi de la Bàrbara, es va crear el Trofeu Cornudella, una regata de vela lleugera que s’ha mantingut al llarg del temps fins als nostres dies i que és l’esdeveniment esportiu amb més tradició del club.\nNo ens oblidem de José María Van der Ploeg…\nPer descomptat que no. Per al club és un honor comptar amb un campió olímpic. Aquell or en la classe Finn en els Jocs Olímpics de Barcelona ’92 és un gran orgull per a nosaltres … i presumim d’ell, és clar.\nCom ha de ser… •


BBHI Como mantener el cerebro sano a lo largo de los años - Investigació\nGràcies als avenços en medicina i salut pública cada vegada vivim més anys. El repte actual consisteix, tanmateix, a reduir l'impacte del deteriorament cognitiu associat a l'edat i a les malalties neurodegeneratives. La seva incidència —el nombre de casos nous per any— i prevalença —el nombre de persones afectades— creixents les converteixen en un dels desafiaments principals per a la salut pública i, segons dades de l'Organització Mundial de la Salut, una de cada quatre persones desenvoluparà al llarg de la seva vida un trastorn neurològic o psiquiàtric. La pèrdua conseqüent de persones grans sanes i amb plenes capacitats mentals és un cost que la societat actual no es pot permetre.\nTractar les malalties neurodegeneratives és una estratègia necessària, però no suficient, ja que els símptomes solen manifestar-se dècades després que comenci el dany que la malaltia causa al cervell. Per tant, és essencial mantenir la salut cerebral al llarg de tota la vida, fent al cervell més resistent als canvis o malalties que puguin aparèixer. Aquest enfocament en la prevenció de malalties mitjançant la promoció de la salut cerebral representa un canvi de paradigma i requereix un replantejament des de la salut pública, les polítiques sanitàries i, sobretot, els hàbits i els estils de vida de cada persona.\nLes intervencions multimodals no farmacològiques, basades en modificacions de l'estil de vida, poden ajudar a millorar la funció cognitiva i mantenir el cervell sa, però el seu nivell d'eficàcia i les claus per personalitzar-les romanen encara sense definir. Ens cal saber més sobre els biomarcadors que prediuen la capacitat d'un individu per mantenir la salut del cervell i indiquen si els esforços per promoure la salut cerebral funcionen o s'han de modificar. Un cop identificats i validats, aquests biomarcadors ajudaran a guiar programes de promoció de la salut cerebral en la població, i a reduir la càrrega humana, sanitària i econòmica associada a les principals malalties neurològiques i psiquiàtriques.\nDes de Barcelona Brain Health Initiative (BBHI), un projecte promogut per l'Institut Guttmann amb la col·laboració de l'Obra Social "la Caixa", busquem aportar el coneixement i l'evidència científica sobre estratègies que permetin, en un futur, millorar la salut cerebral de les persones:\n·Mecanismes per prevenir o retardar l'aparició de malalties neurològiques.\n·Programes personalitzats per aprofitar i optimitzar la capacitat del cervell de promoure la salut i el benestar general, a cada individu, al llarg de les diverses etapes de la vida.\nPer convertir els resultats en polítiques sanitàries públiques eficaces és imprescindible la participació de la societat. Cada participant suma i contribueix a l'avenç científic i clínic del projecte, i estén el benefici social a la resta de la població. Actualment, més de 4.000 voluntaris sans, d'entre 40 i 65 anys, han proporcionat informació sobre els seus hàbits de vida, cosa que demostra la gran acollida del projecte per part de la societat catalana, conscienciada sobre la importància de la salut cerebral per millorar la qualitat de vida. Estem ja aprenent coses noves que es traduiran en beneficis per a tothom, però continuem buscant més informació. Cada voluntari és important.\nbbhi cervell malalties neurològiques salut\nexposició col·laboració esport energia nanotecnologia crg finançament vídeo cosmología dia mundial de la diabetis neurociència terapèutica global llenguatge saludable retina open science asma rritools


pizza – @Gastrono_Vi\nPizzeria la nit de Llinars\nPosted on 09/06/2013 by @Gastrono_vi\nPizza a la Nit de Llinars\nLes pizzeries en ocasions són un d’aquells llocs que gastronòmicament no donen gaire joc per parlar-ne, ja que la pizza està més a prop del menjar “fast” que no pas del “slow” i tampoc està considerada un plat de alta cuina. Aquesta apreciació segurament esdevé pel servei que ofereixen cadenes com Telepizza, PizzaWorld i una gran multitud de establiments de repartiment a domicili que podem trobar a qualsevol població. Ara també trobem molts establiments a les ciutats que venen talls de pizza, com des de fa molts anys es fa a grans ciutats americanes.\nA Llinars del Vallès, tenim la Pizzeria la Nit. Hi podem trobar un assortiment de plats de la cuina italiana, com amanides, pastes, i com no, pizzes (diria que més de 30 diferents). A més de les clàssiques carbonares, margarites, hawaianes, etc.. aposten per altres tipus, per exemple en tenen una amb Butifarra de Can Gay de Llinars del Vallès, mostra de que aquesta gent també vol fer poble!\nTerrassa pizzeria la nit de Llinars\nEl passat dijous dia 6 de juny estrenaven la terrassa d’estiu, i com que feia un dia bastant bo, vàrem decidir anar-hi. La terrassa la tenen al darrere del restaurant i és un pati bastant ben decorat i on et trobes molt a gust. Només arribar ens van convidar a uns Gintonics per la inauguració de la terrassa. Tot un detall! No estic acostumat a veure Gintonics abans del sopar, però aquest va entrar de meravella!\nGintonics a La nit de Llinars\nUn altre sorpresa va ser veure que no sols tenen cerveses de les marques habituals, tenen cerveses artesanes de Arts (Canovelles). Com no, vaig demanar-me la IPA.\nLes pizzes com sempre, bones, i grans!\nLa sorpresa final va ser poder gaudir a la mateixa terrassa d’un concert en directe de música jazz, tot un luxe!\nEn resum, que el que podria ser anar a menjar una “simple” pizza, es pot transformar en un sopar del més agradable oferint valor afegit entorn el menjar.\nL’única cosa que vaig trobar més fluixeta va ser la carta de vins, ja que hi havia poques coses i crec que cap vi català.\nRectifico! Tenen carta de vins i segons comenten tenen 2 vins de cada zona de Catalunya, així que encara millor!!! El pròxim dia la demanaré.\nUs animo que aquest estiu aneu algun dia a sopar i ho proveu vosaltres mateixos.\nFelicitats i no pareu de fer coses!\nPizzeria la nit de Llinars.\nCarrer Major, 30. Llinars del Vallès.\nTel. 938 41 07 06\nPosted in Restaurants Llinars del Vallès\tEtiquetat Llinars del Vallès, pizza, pizzeria, Vallès Oriental\t6 comentaris


Coutinho: "Estic ansiós per debutar a la Champions"\nEl crac blaugrana, que la temporada passada no va poder jugar la Lliga de Campions amb el Barça, ha assegurat que "serà una nit molt especial i important"\nTorna la Champions al Camp Nou. Després d'un gran inici de temporada blaugrana -amb la consecució de la Supercopa d'Espanya i sent líders en la Lliga- els homes d'Ernesto Valverde reben al PSV (18:55) a l'estadi. Philippe Coutinho ha parlat en roda de premsa aquest dilluns, on ha destacat: "Serà una nit especial i important, estic molt ansiós per poder debutar a la Champions ja que el passat curs no la vaig poder jugar amb el Barça".\nEl crac brasiler ha expressat: "Som el Barça i volem guanyar tot el que disputem. La Champions és el campionat europeu més important i tenim moltes ganes de fer coses grans". A més, Coutinho ha afegit que "l'exigència en aquesta competició és molt alta pel equips que participen i la seva grandesa, però tant els jugadors com l'afició tenim ganes de guanyar".\n"No hi ha favorits, tenim un grup molt difícil que es decidirà en detalls"\nEl '7' blaugrana també ha parlat de noms propis, destacant: "Iniesta és un geni, és difícil compárame amb ell ja que cada un té la seva manera de jugar, però intento ser jo mateix. Però ser comparat amb un gran com ell és un gran elog ". També sobre Messi, al·legant que "és el millor jugador del món i segurament de la història, i igual que tots nosaltres té moltes ganes de guanyar grans coses, i la Champions és una d'elles".\nA més, Coutinho ha assegurat que "tenim un grup molt difícil que es decidirà en petits detalls, hem d'estar al 100% en tots els partits i no pensar en favorits". Finalment, ha parlat de l'aspecte tàctic, explicant que "sempre intento aportar en totes les posicions del camp, treballar i ajudar els companys". "Em sento més còmode quan estic per l'esquerra ja que sempre he jugat aquí però m'intento adaptar a totes les posicions", ha conclòs.


Villa Antonia Castellabate Castellabate Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nContrada Franco San Giovanni, Castellabate, Castellabate, Itàlia, 84048 - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Villa Antonia Castellabate\nConvenientment situat a Castellabate, Villa Antonia Castellabate és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nVilla Antonia Castellabate també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Castellabate. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen magatzem d'equipatge, transport hotel/aeroport, habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, visites turístiques.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen piscina exterior, parc infantil, jardí estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Villa Antonia Castellabate.\nEls clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements. Cal que informeu el Villa Antonia Castellabate de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.


No hi ha president més il·legítim que Puigdemont | Opinió | EL PAÍS Catalunya\nNo hi ha president més il·legítim que Puigdemont\nTarradellas va preservar la continuïtat institucional, mentre que l'exalcalde de Girona l’ha destruït\n5 FEB 2018 - 11:25\tCET\nPuigdemont intervé per vídeo als Premis Gaudí. efe\nLa tergiversació és el mètode. Sí, l'antiga tècnica tan ben descrita per George Orwell en la seva novel·la 1984, en la qual ens mostra un sistema polític en què les paraules adopten un significat contrari a la seva accepció original. No en faré ara la llista, però el procés sobiranista permetria redactar un diccionari sencer de tergiversacions semàntiques, però la més recent i la més viva, que sí que es mereix un comentari, és la legitimitat de Puigdemont com a president.\nL'exalcalde de Girona i ara també expresident de la Generalitat ha superat totes les plusmarques d'il·legitimitat en la seva reivindicació de la màxima magistratura catalana i, precisament per aquest motiu, els seus partidaris el reclamen com a president legítim.\nPer començar, cal recordar l'origen i principi de la presidència, designat per Artur Mas, a qui la CUP havia vetat. Aquella candidatura presidencial ja va ser prou accidentada perquè tenia una legitimitat original més dubtosa: el candidat sobiranista era Mas, amagat al quart lloc, darrere del cap de llista fals que era Raül Romeva; i Puigdemont ocupava el tercer lloc de la llista de Girona; de manera que van ser els dirigents de la CUP i no els votants els qui van acceptar la seva candidatura com a president.\nAl vici d'origen s'hi va afegir després el del seu balanç de govern: zero, nul, res pel que fa als interessos i a la qualitat de vida dels ciutadans, a causa de la dedicació exclusiva al procés independentista, l'únic motiu i raó de la seva presidència. Molts presidents d'origen dubtós es legitimen després pel bon govern, però aquest no és el cas de Puigdemont, enfilat a la presidència de l'autogovern estatutari i constitucional, però entestat a convertir-lo en la presidència d'una preindependència antiestatutària i inconstitucional, gràcies, entre moltes altres coses, a l'absència de la majoria social suficient i legalment necessària per poder fer una aposta tan arriscada.\nTampoc la zona gris de la preindependència ha servit perquè adquirís cap mena de legitimitat. Una de les principals curiositats que ofereix el procés és que els que han estat objecte de més mofes i enganys per part del Govern de Puigdemont són els seus soferts i ingenus seguidors independentistes, a qui se'ls va prometre la lluna i se'ls ha lliurat un cove ple de carabasses.\nL’engany més gran s'ha donat, a més, per duplicat. Puigdemont va declarar la independència en una primera ocasió, el dia 10 d'octubre, però es va fer enrere immediatament, vuit segons després, i va suspendre així la declaració a expenses d'unes negociacions que mai van arribar a materialitzar-se. Ho va tornar a fer el 27 d'octubre, aquesta vegada mitjançant una declaració del Parlament, redactada de manera que no fos legalment vinculant, per intentar eludir les responsabilitats penals que se'n poguessin derivar.\nPerò el més greu de tot és que després de mobilitzar i excitar els seus seguidors durant tant de temps, després de la falsa proclamació de la República catalana, va abandonar el Palau del Govern, sense arriar la bandera espanyola, sense aprovar ni un sol decret i sense sortir al balcó a arengar els seus seguidors, i després va fugir a Bèlgica, abans fins i tot que el jutge emetés l'ordre de cerca i captura.\nLa fugida, presentada com un exili amb pretensions mítiques respecte al president Tarradellas, és el moment més vergonyós de la farsa pseudorepublicana. Encara no hi ha ningú que hagi explicat les raons polítiques perquè uns es quedessin a Barcelona, es presentessin davant de la justícia i anessin a la presó, i uns altres fugissin a Bèlgica. Tampoc s'ha explicat com i quan es va prendre la decisió, ni si cadascuna de les dues opcions responia a una estratègia diferent respecte al desenllaç del procés. Ningú des del món independentista ha demanat ni explicacions ni responsabilitats, especialment pel que fa a la fugida a Brussel·les i les conseqüències perfectament previsibles respecte a la presó incondicional dels qui s'han quedat.\nTot això és un tabú desmobilitzador per a l'independentisme, que no vol ni furgar ni mostrar les seves baralles internes, tot i que contribueix a deslegitimar la presidència de Puigdemont i, en canvi, millorar la imatge de l'exvicepresident Junqueras. Només faltava la impertinència de Puigdemont respecte a la impossibilitat de presidir la Generalitat des de la presó, perquè quedi ben clar, encara que no ho vulguin reconèixer els independentistes, que Puigdemont és un president il·legítim, que ha lliurat i perdut una batalla interna contra el PDeCAT i externa contra Esquerra per aconseguir tot el poder de l'independentisme.\nNomés va faltar que Arrimadas fos la candidata més votada perquè Puigdemont perdés l'actiu de jugar amb la legitimitat dels vots. Per jugar amb la legitimitat dels escons, dins de la legalitat estatutària i constitucional, s'hauria d’haver quedat a Espanya i seguir la sort de la resta del seu Govern, que va enfrontar-se primer a la presó i es va presentar després a les eleccions, optant així a participar en la votació d'investidura i probablement també –coneixent els antecedents de l'etarra Yoldi– a presentar-se a una investidura presidencial.\nEn la investidura, com en tot, l'independentisme es troba atrapat en el mètode tergiversador adoptat des del 2012. Puigdemont va ser un president legal i legítim gràcies a la Constitució i a l'Estatut, i va deixar de ser-ho, en aplicació d'una disposició constitucional com és el 155, el dia que va decidir trencar el marc legal que l'havia fet president. No ha tingut mai la majoria de vots populars d'una lectura plebiscitària de les successives eleccions i sí que ha tingut, en canvi, majoria parlamentària estatutària, que serveix per governar dins de la llei però no per destruir-la. Va rebutjar el 155 però es va presentar a les eleccions convocades pel 155. Vol que s'aixequi el 155, però ningú treballa tant com ell perquè es mantingui el 155.\nNo és el president d'una República tan inexistent que ni tan sols va arribar a néixer. No és el president de tots els catalans, sinó el president pretès per la meitat dels votants independentistes i en bona part un president contra l'altra meitat dels catalans. No va guanyar legitimitat governant i encara n'ha guanyat menys resistint des de l'estranger a la normalització constitucional i estatutària, la que atorga l'autèntica legitimitat.\nNo és, finalment, l'èmul de Tarradellas, que va saber guardar a l'exili la continuïtat legal i legítima republicana per fer-la coincidir, en tornar, amb la legitimitat de la naixent democràcia constitucional espanyola, sinó tot el contrari, un destructor del que Eugeni d'Ors deia la "santa continuïtat". Puigdemont és un president il·legítim i un autèntic destorb per al retorn a la normalitat després d'aquests cinc anys desastrosos per a Catalunya.