dedins, defora – Albert Llanas Rich\n“Màster en Creació i Tecnologia del So”\nmonòleg amb música\n1.- Presentació i Agraïments\nAquest treball respon a un encàrrec del Festival Grec-97 a l’escriptora de teatre Lluïsa Cunillé i al compositor Albert Llanas. “Dedins, defora” és doncs un monòleg amb música per a actriu, grup instrumental, veus en off i electroacústica, que fou presentat com a producció pròpia al llarg del Festival Grec-97 al Mercat de les Flors el dia 15 de juliol.\nVull fer palès que aquest treball no hauria estat possible sense la col·laboració de moltes persones e institucions. D’una banda el Festival Grec i en Xavier Albertí qui en qualitat de director del mateix fou qui va concebre l’idea de realitzar un espectacle que donés cabuda al no massa freqüent retrobament de música i escena, i també per haver intuït les possibles concomitàncies entre les respectives obres de Lluïsa Cunillé i Albert Llanas. Altrament estic molt honrat pel fet que en Xavier Albertí hagi acceptat formar part del jurat qualificador d’aquest projecte, donat la seva dilatada trajectòria com a actor i director de teatre. A Xavier Serra, Gabriel Brncic, Eduard Resina i tot l’equip de professors del màster en Creació i Tecnologia del so per les seves brillants explicacions sobre tecnologia musical i per el recolzament rebut en tot moment.\nA Perfecto Herrera pel seu ajut en les preses de so de les locucions fetes a l’estudi de so de l’IUA i pel seu suport tècnic.\nA tots els músics membres de Barcelona 216 i el seu director Ernest Martínez Izquierdo, qui varen mostrar professionalitat i entusiasme en tot el procés de muntatge.\nA Alberto Bokos pel seu excepcional treball de concepció escènica i per haver sabut donar en el clau malgrat haver tingut poc temps per a fer la seva feina.\nA la resta de l’equip tècnic – so, il·luminació – i al personal del Mercat de les Flors per la seva professionalitat i col·laboració.\nMolt especialment he de destacar el que ha representat per a mi treballar amb Lluïsa Cunillé, una de les més brillants plomes del teatre català i espanyol actual. També, la col·laboració amb ella ha estat, sense cap mena de dubte, un repte al voler afrontar el projecte ja des de l’inici com un treball d’absoluta complicitat entre els llenguatges teatral i musical, sense que això dugués de forma implícita que algun d’aquest elements s’imposes o bé quedés relegat a un segon terme. La química creativa va funcionar des de les primeres converses i d’ací endavant tot va anar fluïnt quasi bé per generació espontània. Tan a nivell de forma i estructura – aspecte que com comentaré abastament més endavant va ésser considerat d’antuvi – , de continguts, de detall i filigrana la comunicació va ser sempre fluïda i el acord gairebé total.\nTambé vull fer menció a part del gran treball dut a terme per Rosa Cadafalch qui va captivar-me des del primer instant en saber afrontar una tasca difícil i compromesa. Ella va saber resoldre el seu paper de manera d’allò més esplèndida, demostrant en tot moment absolut domini de la situació escènica com correspon a una actriu de gran experiència i professionalitat.\nactriu: Rosa Cadafalch\ndirector d’escena: Alberto Bokos\ndisseny de llums: Jordi Casasayas\nDes del primer moment tant Cunillé com jo mateix vàrem manifestar una preocupació formal comuna. Això va condicionar el fet que aquest fos el primer punt que va ser considerat. Encara no hi havia una idea definida ni cap fil argumental o dramàtic, però el punt de partida estava damunt la taula. A la preocupació formal s’hi va afegir una concepció d’espectacle global. Malgrat la denominació monòleg amb música amb que finalment fou presentat en societat l’espectacle – perquè creiem que era la que s’allunyava menys, al no trobar-ne un de millor -, no s’ha d’entendre el projecte ni com una acció dramàtica amb música con s’acostuma a entendre dins del teatre musical, ni com una música duta a l’escena amb una intenció més o més coreogràfica. Es tractava d’idear un espectacle on els recursos dramàtics i musicals es fusionessin en una única direcció, en un tot, de manera que no fos possible reconèixer com a elements autònoms tan sols els seus components d’una o altra mena, i altrament que només trobessin la seva justificació dins del context global. És a dir, que un determinat element musical no fos “per se” autònom, que el text no fos autosuficient i estès concebut tenint cura de la seva musicalitat tant pel que fa al ritme, la dicció i fins i tot el grau de denotació, aspectes que haurien d’incidir en la seva estructura.\nEn aquest sentit varem començar el treball fonamentat en un intens diàleg que es va produir al llarg del període comprés entre novembre de 1996 i gener de 1997. Mentre s’anaven perfilant el contorns del projecte, concretàvem aspectes formals: l’obra havia de ser un tríptic en tres escènes, aprofundíem en la temàtica acordada i mentre es comentaven i apuntaven possibles eines expressives, retòriques, escèniques entre d’altres, ben aviat varen ser conscients de que el tipus d’objectiu que ens estaven fixant comportaven una sèrie d’aspectes a considerar:\n1 .- La estructura, la forma havia d’estar per damunt dels elements individuals: text i música, però calia cuidar especialment el moment dramàtic i la seva cadència pròpia.\n2.- La pretesa fusió d’elements dramàtics i musicals comportava un cert desdibuixament individual del elements de cada tipus, fet que feia pensar en una música que lluny de resignar-se al paper de mer d’acompanyament no fos absolutament autosuficient. En els mateixos termes calia fer un text no lineal que deixés, espais – no necessàriament temporals – buits, que no fos, en una paraula, complert. Estava clar que cap dels dos elements havia de monopolitzar el discurs i per tant s’havia de trobar el equilibri just. Dels adequats perfils, i no només de la proporció quantitativa, depenia l’èxit del projecte.\n3.- Tan aviat cadascú va tenir clar el que no havia de fer, varem ser conscients del potser primer gran problema: l’adequat tractament del temps. El temps musical i el temps dramàtic malgrat evolucionar paral·lels no segueixen una mateixa gradació. Aquest fet ha estat resolt d’allò més acomodada en el teatre musical, a l’òpera, i no cal dir-ho en el drama wagnerià o en el teatre diem-ne pur. Encara hi ha una gran diversitat del que podríem anomenar “gradacions del desequilibri temporal” afavorint text o música segons els cassos, la tònica general ha estat l’adequació – més o menys forçada – del temps teatral al musical – drama wagnerià, àries “comentari” en l’òpera italiana i francesa -, o viceversa – teatre “pur” amb música de “moublement” – o simplement fresses sonores en onomatopeia, la major part dels recitatius operístics -. Aquest aspecte havia de ser un dels fronts on més calia insistir-hi si no volíem córrer el risc de fracassar ja que qualsevol decantament no controlat en un sentit o altre provocaria de forma immediata un efecte d’emmascarament en favor del text o de la música que ens immergiria en el tòpics anteriorment apuntats.\n4.- Altrament un text generalment explica una història, en llenguatge més o menys directe i el contingut lèxic del mateix permet, a nivell de superfície, menys estiraments i arronsaments que el que es permissible en la música on la memòria hi juga un paper més fàcilment dilatable. Aquest punt va ser potser el més delicat de tota aquesta primera fase. Ens havíem d’esforçar en treballar una mica diem-ne “contra-natura”, fent que el text estès concebut no tant musicalment però si articulat, escrit, … de fet no trobo la paraula més adient, musicalment. Per la seva banda, la música havia de renunciar al seu aspecte més d’alquímia en favor d’una immediatesa que la situés a un nivell lèxic proper al de l’articulació de la frase declamada. Un excessiu allunyament d’aquesta zona d’intersecció dialèctica, provocada per la radicalització dels camps d’articulació propis, provocaria el distanciament i l’autoafirmació de dos discursos paral·lels distints, fent que es trenqués l’equilibri perseguit. S’hauria produït altra vegada la dicotomia text, d’una banda i música, de l’altra. Per posar un exemple per via de la metàfora imaginem una sistema HI-FI estèreo on quan més obert resta el panorama més clarament pot adonar-se l’oïdor del que està sonant en cadascun dels canals dret i esquerra; quant això passa immediatament es produeix una dissociació L/R que en aquest cas al tractar-se de dues senyals del mateix tipus – sonores – propicien una resultant: la sensació d’espai. En canvi, traslladant aquesta idea al nostre imaginari sistema estèreo text-música, la dissociació ja es dóna per pròpia natura al tractar-se de dues gramàtiques diferents però sense generar aquesta fusió espaial. Si hom escolta d’una cançó qualsevol el text per l’altaveu dret i la música per l’esquerra lluny de apreciar una sensació d’augment de l’espai el que obtindré és l’allunyament i la dissociació total. El que nosaltres ens vàrem marcar com a objectiu va ser buscar aquesta fusió de llenguatges que esdevingués una mena d’hibridació d’ambdós. Teniem la convicció que no era per la via de la autoafirmació i radicalització dels respectius signes de cadascun la forma d’aconseguir el resultat òptim. En el cas del sistema L/R d’àudio si que funciona perquè tenim senyals similars, de la mateixa naturalesa significant. En el cas del sistema TEXT/MUSICA la veritable fusió, l’equivalent a la sensació d’espai del sistema L/R d’àudio, s’aconseguirà per mitjà del procediment d’aproximació de les respectives dialèctiques.\n5.- Ambdós tinguérem molt clar des d’un principi que aquest mena d’experiment havia de contar amb un únic actor o actriu d’alt nivell que sabés sintonitzar amb el projecte, ja que s’havia pactat que fos un monòleg. Al llarg del més de febrer varen tenir el primer contacte amb Rosa Cadafalch. D’aquest primer contacte on se li va explicar abastament el projecte i se li va fer a mans l’esborrany del text de la primera escena, va sorgir la necessitat d’enregistrar unes locucions curtes a fi d’efectuar les modificacions necessàries i incorporar-les dins la segona escena. A la sensació de calma tensa que molt probablement va produir en R.C. les característiques atípiques del projecte, hi seguí una total col·laboració i un entusiasme encomiable. L’altre aspecte que en aquest moment ja s’albirava com crucial era la de contar amb un bon director d’escena. Aquest aspecte va quedar resolt més tard amb la incorporació d’Alberto Bokos.\nEs prengueren en consideració les següents eines i mitjans.\n• Text (en directe, en off)\n• Música instrumental (Orgànic de 12 músics)\n• Processament informàtic de les locucions enregistrades prèviament.\nEsquema de les possibilitats d’interacció:\nEncara que considerarem diverses alternatives de donar diferents significaments a cadascuna de les possibilitats d’interacció de les quatre fonts esmentades, posant-les en relació amb afectes i situacions amb significació dramàtica específica, finalment desestimarem aquesta categorització tant global per considerar-la excessivament evident. En canvi si que varem acotar la instrumentació de cadascuna de les escenes d’acord al següent plà:\n• Contingut dramàtic\nA la llum de totes les especulacions esmentades més amunt es començava a perfilar la idea dramàtica. No volíem però, que el fil conductor fos massa clar, doncs és ben cert que en art les cosses excessivament evidents solen seduir de manera efímera i massa sovint esdevenir fins i tot de mal gust. L’espectacle havia d’ocupar una part del concert i comportava una durada respectable, per sobre de la mitja hora. La durada final va ser de 40 minuts desprès d’ajustar en l’última part de la fase de muntatge les durades de la segona escena a la dinàmica de la posta en escena d’en Bokos i degut a la supressió d’una part del text de la tercera.\nEs varen triar tres històries que posessin a l’espectador davant d’un mateix dilema però des de tres òptiques distintes i el personatge va quedar clar que havia de ser femení. Arribat aquest punt vull afegir un breu comentari, escrit en el seu moment en forma d’exercici d’auto-reflexió per tal de donar una idea del que podia esdevenir finalment “Dedins, defora“:\n“Quina impressió pot esperar l’espectador d’una proposta elaborada amb elements dramàtics i musicals? “Dedins, defora” proposa un diàleg interior, íntim i a la vegada en veu alta, que dibuixa amb colors difuminats un seguit de sentiments per mitjà de les vivències d’una dona, que potser s’adona que roman atrapada i no gosa, o no pot, revelar-se.\nRetornem potser al mite… Tan se val, a qui li importa ara el mite!. L’home roman atrapat en una teranyina confegida amb tecnologia i cultura. Cultura i tecnologia…, com pot l’individu alliberar-se de tanta ferralla, alçar la mirada altra vegada envers la lluna, seguir el curs del rierol,… Com pot ser que envoltats de multituds hi hagi tanta tristor. I per què, en el fons ens sentim tan sols?\nLlibertat, sí!, però per a què?. En que consisteix la llibertat.? Què és el que hom ha de decidir?. Què és el que hom a d’esperar?. Val la pena esperar?… Hi ha quelcom més? …No hi ha escapatòria.\nL’ull, la mà i la frontera són els sots-títols de cadascuna de les tres escenes. Cadascuna giravolta a l’entorn d’una possible poètica de la auto-negació per la impotència. L’individu roman castrat i assumeix amb resignació el seu rol, però, qui sap si…\nEn la primera escena l’observació d’una situació trivial que té un desenllaç cruel és l’element emprat per conduir el discurs fins un punt àlgid. La mà, presenta una situació d’espera, en qualsevol indret on hi ha molta gent: un aeroport, una estació,… Mentre espera, s’entreté observant i escoltant converses creuades que contrapuntegen i coexisteixen en una mena de paisatge sonor on el temps resta aturat. Veus en off i efectes electroacústics ajuden a configurar aquesta secció que invita l’espectador a immergir-s’hi.\nA la frontera és on hi ha més reflex d’aquesta impotència. El text és més generós pel que fa a la descripció, i el diàleg esdevé més direccional.”\nL’ull, la mà i la frontera són doncs els sots-títols que Lluïsa Cunillé va proposar per a cadascuna de les escenes. El tema de fons és obvi: la necessitat de comunicació i els efectes que se’n deriven en l’individu. No cal insistir en la seva actualitat, doncs la comunicació és la paradoxa de la nostra societat de les hiper-comunicacions. Però aquí no es parla de xarxes, ni mass-mèdia, sinó d’aquella mena de comunicació que afavoreix la realització interior de la persona, la reconforta individualment a la vegada que li dóna legitimitat dins del seu grup o entorn.\nEn “L’ull” una dona observa una situació que succeeix més enllà de la seva estància i la descriu a un suposat acompanyant amb un sentiment de frustració al no saber ni tan sols si li afecta com per decidir-s’hi a intervenir, brillant metàfora de la que sol ser l’actitud d’un televident enfront una escena dura que identifica com externa, llunyana i, en definitiva, que no és digna de ser considerada un signe alterador de la seva consciència, esdevenint una simple anècdota. Aquesta fràgil relació individu-entorn resta mediatitzada per aquestes finestres virtuals que hi influeixen i molt probablement legitimen que hi hagi tanta injustícia i desigualtat.\n“La mà” tracta de la relació persona-persona. Una dona que molt probablement espera algú en un aeroport. Mentre camina per aquesta infinita espera vol desesperadament establir comunicació amb d’altres individus sense èxit … , cadascú parla el seu propi llenguatge i la comunicació esdevé impossible. Segons el meu parer aquesta és potser l’escena on s’aconsegueix més la fusió teatre-música. El paisatge descrit fa una re-col·locació de text i so obrint una dimensió perceptiva diferent que les embolcalla i les desdibuixa individualment. Fins i tot l’acció escènica – prou evident en aquest cas – en resulta afectada, resta com en una estranya perspectiva.\nTotalment diferent és “La Frontera” on el text conté un cert regust minimalista deixant d’aportar nous elements a partir de la quinta represa. Llavors s’anirà desintegrant fins al no res. La part musical fa una mena de mirall d’aquesta estructura tipus “cross-fader” contraposant a la desintegració del text una textura instrumental que va engruixint-se de manera progressiva i que està articulada sobre un isoritme en compàs d’amalgama de cinc temps. Quan el text deixa d’aportar nous elements la textura sonora incorpora a més modulacions rítmiques característiques.\nI – L’ull\n• text (extracte)\n“Hi ha algú a fora. Un home que passeja un gos, em sembla.\nSemblava que venien cap aquí però s’han aturat.\nEl gos és gairebé blanc, d’aquells que arrosseguen trineus a la neu.\nL’home mira a dintre el contenidor d’escombraries, què deu buscar…\nNo l’hauria de duu solt, si no va en compte l’atropellaran.\nAra s’ha tret una cosa de la butxaca i l’ha llençada lluny.\nTé ganes de jugar, deu ser molt jove.\nÉs blanc i gris. És molt maco.\nL’home s’ha ficat les mans a les butxaques, deu tenir fred. Deu fer fred allà a fora. A més aviat es farà fosc. Aviat haurem d’encendre la llum. Així que se n’hagin anat l’encendrem.\nS’ha tret la cadena de la butxaca de l’abric. Ara segurament el lligarà i se l’endurà a casa… No, l’agafa del collar i l’arrossega… No crec que així se’l pugui endur gaire lluny… A més, com s’ho farà per creuar el carrer… L’hauria d’agafar en braços i amb el que deu pesar…\nSegur que té una caseta damunt la gespa a prop de la porta enreixada del jardí, al costat d’un caminet de pedra que porta fins a la casa. Totes aquelles cases són així, el jardí al davant i la casa al darrere, amb tot aquells esbarzers plens de punxes a les parets perquè ningú no s’hi enfili.\n…. L’os de plàstic cau de la vorera i va a parar a sota un cotxe… L’home ha agafat la fusta llarga… l’ha agafat amb totes dues mans i se la mira… Ell li està ensenyant les dents … té tota la boca plena escuma i li ensenya les dents… Si s’acosta el mossegarà. Dóna un cop de fusta a terra… Ell prova de mossegar-lo… no hi arriba… S’està escanyant amb la cadena, però no hi arriba… Li dóna un altre cop de peu al ventre i el llença contra l’arbre… l’ha estavellat contra l’arbre… Té la panxa rebentada… Ara agafa la fusta… S’hi acosta a poc a poc però ell no s’aixeca … no es pot aixecar… Li dóna una garrotada al cap… Una altra garrotada… Una altra… Una altra… Una altra… Una altra… Una altra… Una altra.. Una altra… No deixa de donar-li garrotades… No s’atura… No es mou.. No s’aixeca… És mort… Han encès els llums…”\n• materials musicals\nS’obtenen unes relacions lliurement extretes del títol de la partitura “Dedins, defora”:\nAquest material s’elabora seguint la teoria dels Pitch-class d’Alan Forte:\nAquest set de 7 sons, a més de les seves transposicions, genera una sèrie de sots-sets que tot seguit és detallen:\nTambé s’empraran els sets obtinguts per multiplicació:\nTanmateix hi ha una altre material derivat que tindrà certa rellevància al llarg de l’escena.\nAmb els elements descrits s’elabora tant el text com la partitura definitiva amb el següent pla formal pactat d’antuvi:\nAquesta estructura tipus “cross-fade”, en que la música després d’afermar-se inicialment, embolcallar e integrar-se dins del discurs – narració molt carregada d’elements descriptius -, a partir d’un cert punt cedeix progressivament el protagonisme al text, no és una opció gratuïtament adoptada. De fet l’aparent senzillesa d’aquesta estructura temporal s’ens va revelar immediatament com la més adequada a fi i efecte de potenciar l’efecte d’un desenllaç d’una gran duresa dramàtica. El text de Cunillé s’orienta cap un punt climàtic de gran tensió. Aquesta tensió requeria protagonisme mentre la part musical havia de jugar molt acuradament el seu paper. Ben aviat vaig veure clar quina era la imatge sonora adient. El pedal electrònic – que es tracta de la primera aparició important de so electrònic- en el registre agut sobre el que flueix la part final del text “quasi a solo” lluny de molestar o voler compartir protagonisme, subratlla des del suggeriment el clima de tensió interior no resolta fins al final del text, intensificant l’efecte dramàtic.\nA continuació fem una anàlisi de la part inicial de l’escena fins l’entrada del text (lletra d’assaig G):\nDes de l’entrada del text la relació dramàtica música-text és la marcada por les durades de les distintes seccions. Val a dir que vaig dividir del text en tres seccions diferenciades en funció del diferent accent dramàtic:\nsecció 1 (descripció neutra, indiferent): paràgrafs 1 al 11\nsecció 2 (canvi de caràcter, menys distant, més èmfasi en la descripció, certa distensió): paràgrafs 12 al 20 (des de “L’home li acaricia el cap”)\nsecció 3 (canvi brusc, ascens immediat cap el clímax dramàtic): paràgrafs 21 i 22 (des de “És estrany…”)\nLa part musical que precedeix l’entrada del text fa un preludi a aquestes tres zones expressives:\nsecció 1 – – – – – – secció agressiva\nsecció 2 – – – – – – interludis metalls i diàlegs ascendents\nsecció 3 – – – – – – kluster\nD’altra banda hi han més elements que es poden reconèixer al llarg de l’audició de text i música, certes claus recurrents que s’han pres com a referents:\nglissandi de la trompa i piccolo – acció d’encendre el llum.\nobstinat percussiu – Violència física.\ninterval 10 (asc i desc) – premonició del desenllaç\nII – La mà\nGairebé són dos quarts… L’última vegada era un quart i mig, no? És a dir, tres migs quarts. Quan siguin dos quarts hi haurà mig quarts més. O sigui que m’hauré esperat quatre migs quarts exactament.\nNo, no tinc foc. Si després em cal ja l’hi demanaré a vostè, gràcies. Ha estat molt amable d’oferir-me el seu foc abans que jo l’hi demanés.\nDues mans es troben i una li pregunta a l’altra: “Has vist la meva mà dreta?” I l’altra mà li diu: “No, no l’he vista”, i també li pregunta: “I tu, que has vist la meva mà esquerra?”. “No, no l’he vista”. Li contesta l’altre mà. “Doncs si la veus no li diguis que m’has vist”. “Molt bé”, ho faré si tu tampoc no li dius a la meva mà dreta que m’has vist”.\n“D’acord, no li diré res”. Llavors totes dues mans es donen la mà i cadascuna se’n va per la seva banda.\nSap de quina manera es pot beure sense tocar el got ni la palleta? Ho vol saber de debò? Doncs no hi ha cap manera. Ja sigui amb la mà o amb els llavis, sempre s’ha de tocar una cosa o l’altra, el got o la palleta. No hi ha escapatòria.\nJo sóc càncer ascendent càncer. I vostè?\nEl dies passen volant i les tardes quequejant.\nPoso una moneda, marco el número però comuniquen. Penjo, torno a posar la moneda, marco i encara comuniquen. Torno a penjar, poso una altra vegada la moneda, marco i ja no comuniquen però llavors penjo de seguida abans no soni el contestador.\nDotze passes fins a la màquina del tabac, deu fins al lavabo, set fins al telèfon, i vint fins al carrer.\n• manipulació sonora\nÉs l’aspecte més elaborat. Així com la primera escena era majoritàriament concebuda acústicament, la segona està articulada com una mena de paisatge sonor, on fins i tot el text, l’actriu i els moviments d’escena hi queden immergits, com a elements d’un tot que es resisteix a qualsevol desgranament. El fil conductor el du la part electrònica elaborada a partir de fresses, locucions que s’escolten en “off” i sons manipulats o generats amb ajut de la computadora. Les demes intervencions estàn en funció d’aquest discurs principal.\nEl programari emprat al llarg del processament i manipulació ha estat el seguent:\n• Csound “Csound Homepage”\nCompilador de so basat en llenguatge C. Presenta grans possibilitats de síntesi així com esdevé una eina molt interessant per a processar sons externs. Existeixen dos tipus de fitxers: orquestra (.orc) i partitura (.sco). A l’orquestra queden definides totes les instruccions que fan referència a la síntesi del so, poden contenir una única orquestra múltiples instruments de gran complexitat. La partitura “score” conté les taules d’ona i les diferents crides “notes” als sons de l’orquestra. He utilitzat diversos instruments però molt especialment el següent: “Phasor“\n• Lemur Pro 4.0.1\nEs tracta d’una molt potent eina que analitza un so i n’extreu dos fitxers amb informació aillada respecte a la part determinista (part més harmònica del so) fent una estimació de les trajectòries de cadascun dels components, i la part estocàstica o residu. Aquesta anàlisi pot refinar-se molt mercès a una sèrie de paràmetres de control que l’usuari pot acomodar a les característiques del so que es vol analitzar. Altrament sobre aquestes anàlisis es pot intervenir efectuan modificacions de certs paràmetres abans d’efectuar la re-síntesi. D’aquesta forma es pot aconseguir una amplia gamma de modificacions que van des de l’obtenció d’un so idèntic a l’original fins a sons molt diferents. Inclou: Time-streching, Convolution, Hibridation, Modulation i modificació de la freqüènciai amplitud. En tots els cassos les tranformacions actúen en el moment de la re-síntesi i l’aplicació té una amigable interfície gràfica que facilita el seu ús. Un gran nombre d’envolupants permet que les modificacions siguin variables en el temps. SMS va ser ideat per Xavier Serra sobre la plataforma NeXT, sent portat posteriorment a màquines windows, on ha rebut un impuls gràcies a la col·laboració de Ramón Loureiro i actualment és una de les eines d’investigació i desenvolupament més interessant dutes a terme a l’Institut de l’Àudiovisual (IUA).\nAquest programa va ésser desenvolupat a l’IRCAM i ha estat del precursor d’altres projectes posteriors com AudioSculpt. Malgrat haver treballat amb una versió beta del programa vaig aconseguir interessants resultats pel que fa a síntesi creuada i múltiplicació d’espectres. També va ésser molt útil per a fer el que li dòna nom. vocoder de fase, és a dir, transposició en el domini freqüèncial. Els millors resultats els vaig obtenir a partir de locucions enregistrades de l’actriu.\n• SoundHack “SoundHack Homepage”\nSoundHack és un programa de processament d’àudio per a Macintosh dissenyat per Tom Erbe d’una llarga tradició i amb un gran nombre d’usuaris per tot el món. Un dels seus mèrits principals és la seva facilitat d’ús. A més, els requeriments de maquinari són mínims ja que funciona amb microprocessadors Motorola de la sèrie 68000 (lents i força antics) i també funciona amb gran rapidesa sobre microprocessadors RISC tipus PowerPC. Permet fer una extensa varietat de processats destacant: síntesi creuada, Time-streching, Convolution, Mutacion, Vocoder de fase, etc…\nEs tracta d’una modesta però potent aplicació de síntesi modular (per a Macintosh) a la manera dels sintetitzadors analògics. Incorpora distints UG (generadors unitaris) digitals: oscil.ladors, generadors de soroll, filtres dinàmics i ressonants, generadors d’envolupant, delays, harmonizers, moduladors AM, FM i de fase, difussors i mescladors. A més permet usar un fitxer de so extern com a punt de partida i processar-lo amb les eines del programa.\n• Reverb 5.2\nPrograma de reberveració per software per a Macintosh.\nPer a l’edició i el montatge final s’empraren:\n• ProTools 3.0 (4 pistes)\n• elements musicals acústics\nLes intervencions instrumentals són condicionades per la situació i rol escènic, i molt especialment pel color tímbric. Així la primera intervenció (lletra A d’assaig) apareix sobre el fos d’una textura de sospirs amb gongs, tam-tam i sintetitzador (so de campanes) mentre el metall fa una mena de sonoritat d’esglèssia que invita a l’introspecció. Té la funció de interludi-comentari.\nLes dues següents intervencions acústiques tenen més significació. Tenen en el intèrpret de viola el seu protagonista amb qui l’actriu intenta sense èxit comunicar-s’hi. La primera amb el recolzament dels bongos és un virtuosístic fragment construït lliurement amb sons harmònics. Una música absolutament “demodé”, d’un lirisme expressiu i de gran efecte omple la segona intervenció de la viola, mentre la trompa i el piano l’eixopluguen.\nDe les intervencions que segueixent només faré referència a la lletra d’assaig H i la que clou l’escena. La primera està construïda a partir del material dels sets multiplicació. Es tracta d’un teixit de sons ràpits on el color predomina sobre la linea individual de cada instrument.\nL’última part presenta harmònics de la corda i platerets, whistle-tone en la flauta, un so metàl·lic extret de l’estirament de la locució “dedins” i diversos sons de sirènes.\nUna dona arriba a la frontera i quan es a punt de travessar-la, un guàrdia fronterer l’atura i li mana que obri la maleta que porta. Però la dona li respon que no pot perquè ha perdut la clau pel camí. El guàrdia fronterer fa que registrin la dona, però ningú no li troba la clau. Llavors li fa saber que haurà de passar a l’altra banda de la frontera sense la maleta o tornar enrere. La dona sense pensar-s’hi li contesta que passarà a l’altra banda si ell li guarda la maleta fins que torni. El guàrdia li diu que abans vol saber que hi ha a dintre la maleta. I la dona li contesta que només hi porta el seu cor. Aleshores el guàrdia fronterer fa callar tothom, acosta I’orella a la maleta però no sent cap batec. Interroga la dona una altra vegada i ella li explica que no hi ha cap cor que tancat en una maleta bategui prou fort perquè es pugui sentir des de fóra. El guàrdia fronterer llavors li pregunta si no té por de deixar el seu cor allà i anar-se’n. I ella li diu que no perquè mentre ningú no obrí la maleta no hi ha cap perill. El guàrdia llavors li pregunta què passaria si algú obris la maleta i ella li respon que l’aire assecaria el cor i s’aturaria. El guàrdia fronterer decideix guardar la maleta fins que ella torni i la deixa travessar la frontera. Passa el temps i la dona no torna. Passen els anys i el guàrdia fronterer cada vegada sent més ganes d’obrir la maleta. I un dia, després de molts anys, quan ja està completament segur que la dona ja no tornarà per aquella frontera, fa que un manyà obri la maleta. I així que queda oberta el cor que hi ha a dintre s’asseca i deixa de bategar.\nUna dona arriba a la frontera i quan és a punt de travessar-la, un guàrdia fronterer l’atura i li mana que obri la maleta que porta. Però la dona li diu que no pot perquè ha perdut la clau pel camí. El guàrdia fronterer fa que registrin la dona, però ningú no li troba la clau. Llavors li fa saber que haurà de passar a l’altra banda de la frontera sense la maleta o tornar enrere. La dona demana de parlar a soles amb el guàrdia fronterer i aleshores li ofereix tots els seus diners a canvi de deixar-la passar. El guàrdia fronterer agafa els diners, els compta i li diu que s’esperi fins a la nit. Quan arriba la nit, de sobte se’n va la llum a la frontera, i la dona passa a l’altra banda sense que ningú no la vegi.\nUna dona arriba a la frontera i quan és a punt de travessar-la, un guàrdia fronterer l’atura i li mana que obri la maleta que porta. Però la dona li diu que no pot perquè ha perdut la clau pel camí. El guàrdia fronterer fa que registrin la dona, però ningú no li troba la clau. Llavors li fa saber que haurà de passar a l’altra banda de la frontera sense la maleta o tornar enrere. La dona decideix tornar enrere i provar de passar per una altra frontera. Compra una maleta mes gran, posa la seva a dintre, la tanca amb clau, i de seguida que hi arriba demana pel guàrdia fronterer i li pregunta si vol que obri la maleta, però el guàrdia li diu que no cal i la deixa passar a l’altra banda de la frontera.\nUna dona arriba a la frontera i quan és a punt de travessar-la, un guàrdia fronterer l’atura i li mana que obri la maleta que porta. Però la dona li diu que no pot perquè ha perdut la clau pel camí. El guàrdia fronterer fa que registrin la dona, però ningú no li troba la clau. Llavors li fa saber que haurà de passar a l’altra banda de la frontera sense la maleta o tornar enrere. La dona torna enrere i decideix esperar-se un any i tornar-ho a provar. Passa l’any i la dona decideix esperar-se fins l’any que ve. Passa un altre any i la dona s’estima més deixar-ho per l’any que ve. Passa un altre any i un altre, fins que arriba un any que la dona ja no hi pensa més.\nUna dona arriba a la frontera i quan es a punt de travessar-la, un guàrdia fronterer l’atura i li mana que obri la maleta que porta. Però la dona li diu que no pot perquè ha perdut la clau pel camí. El guàrdia fronterer fa que registrin la dona, però ningú no li troba la clau. Llavors li fa saber que haurà de passar a l’altra banda de la frontera sense la maleta o tornar enrere.\nUna dona arriba a la frontera i quan es a punt de travessar-la, un guàrdia fronterer l’atura i li mana que obri la maleta que porta. Però la dona li diu que no pot perquè ha perdut la clau pel camí. El guàrdia fronterer fa que registrin la dona, però ningú no li troba la clau.\nUna dona arriba a la frontera i quan és a punt de travessar-la, un guàrdia fronterer l’atura i li mana que obri la maleta que porta. Però la dona li diu que no pot perquè ha perdut la clau pel camí.\nUn dona arriba a la frontera i quan es a punt de travessar-la, un ‘ guàrdia fronterer l’atura i li mana que obri la maleta que porta.\nUna dona arriba a la frontera.\nLa part musical conté una progressió creixent que s’oposa a la progressiva desintegració del text. Text i música no coincideixen mai. S’alternen en forma antifonal. L’augment de la textura es manifesta en el sentit acumulatiu dels instruments a cadascuna de les entrades: s’obté major complexitat polifònica i una resultant tímbrica diferent i més complexa. La caixa i la trompeta amb sordina hi tenen un paper destacat. També els “chimes” són emprats de forma recurrent sobre les últimes paraules de cada ritornello del text i assenyalar l’inici d’una nova secció instrumental. També la durada de les diferents intervencions instrumentals va sent progressivament més dilatada.\nA partir del moment en que el text deixa d’aportar nous elements i inicia el procés de reducció, la part intrumental respon introduint variacions mètriques sobre la textura que ja està totalment conformada. A més la caixa que emprat els “bordoni” fins ara, els treu i tocarà com a tom-tom fins la penúltima repetetició on no intervindrà; àdhuc en aquesta penúltima apareix el so electrònic del sintetitzador i en l’última les campanes tubulars.\nL’esquema formal torna a presentar una mena diferent d’estructura “cross-fader” a la rondó com mostra l’esquema següent:\n6.- Cost del projecte\nDeixant a part els costos generats per la producció i muntatge de l’espectacle només faré referència aquí al cost del procés de creació que acaba amb l’entrega d’una partitura acabada, parts electroacústiques, particel·les i tots els elements necessaris per a que es pugui inciciar el procès de muntatge.\nCostos temporals hores\nReunions prèvies 20\nComposició de la part dramàtica (text) 75\nComposició part musical 250\nProcessament informàtic 150\nElaboració partitura (còpia definitiva) 100\nPaginació i impressió particel·les 50\nPostproducció i muntatge part electroacústica, elaboració de materials per al concert 40\n685 hores * 2000 ptes/hora 1.370.000 pts.\nCostos materials import (pts)\nGastos estudi 40.000\nFotocòpies i enquadernacions partitura i particel·les 60.000\nResum costos import (pts)\nCostos temporals 1.370.000\nCostos materials 120.000\nTotal cost projecte 1.490.000\nAnnex 1Exemple de la interfície de Lemur:\nDistribució de la percussió al llarg de les tres escènes:\ncròtals (re, re#, mi)\nP-II (segona escena):\n3 címbals (a-m-g)\ncròtals (do#, re, re#, mi, fa, sol, la)\ncampanes tubulars (la#, si. do, do#)\ntambor redoblant (snare-drum)\nFull de communicació pública de l’espectacle “Dedins, defora”\nFestival d’estiu de Barcelona Grec/97\nEsquema de elaborat per la periodista Núria Àlvarez sobre el procès de creació de l’obra.\nPublicat per la revista “Amadeus” ( nº 53 Juny-1997)


Marc Sanz i Maria Toran són els campions autonòmics cadets de tennis Marc Sanz i Maria Toran són els campions autonòmics cadets de tennis\n24 de març de 2014 - 00: 02\nDurant una setmana les pistes del Club Tennis Dénia han acollit la disputa del XXXIX Campionat de la Comunitat Valenciana Cadet de tennis. En la categoria masculina el nou campió va ser Marc Sanz que va vèncer a la final a Nicola Khun per 7-6 i 6-4.\nVa ser una gran final, jugada de poder a poder per ambdós jugadors. Es van viure moments d'un gran tennis malgrat l'edat tan jove dels finalistes. El major empenta de Marc Sanz, amb un joc molt equilibrat des del fons de la pista li va valer per endur-se el títol de campió autonòmic.\nEn la categoria femenina la vencedora va ser Maria Toran a l'imposar-se a Noelia Bouzo per 6-1 i 6-2. Aquesta final va tenir molt poca historia, ja que Noelia va saltar a la pista amb molts nervis. Això el va portar a cometre molts errors no forçats. Maria Toran va saber temperar el seu joc i no pas problemes per adjudicar-se el títol de campiona autonòmica.\nLes finals van comptar amb la presència del President de la Federació de tennis de la Comunitat Valenciana, Fernando García Armengol, el vice-president, Julián Crespo i el president del Club Tennis Dénia, Vicente Devesa.\n24 març, 2014 a les 2: 37 pm\nLa campiona va ser Noelia Bouzo. Revisin el seu article, gràcies.


Èxit de l’Educant de Cara al Futur 2018 | Bell-lloc\nDurant el capvespre de divendres i el matí de dissabte van tenir lloc les conferències de l’Educant de Cara al Futur d’enguany. Les Alzines i Bell-lloc van tenir el plaer de gaudir de dos grans professionals dins dels seus respectius àmbits treball. Per una banda, el metge psiquiatra Dr. Luís Gutiérrez Rojas va donar algunes idees pràctiques sobre la il·lusió en la família i sobre l’educació però des de un toc humorístic. Per altra banda, la Sra. María Zalbidea periodista, comunicadora y blogger de cosiendolabrechadigital.com, va donar pautes clares i concises sobre com hem d’actuar entre les tecnologies i els nostres fills.\nLes Alzines i Bell-lloc van tenir el plaer de gaudir de dos grans professionals dins dels seus respectius àmbits treball. Per una banda, el metge psiquiatra Dr. Luís Gutiérrez Rojas va donar algunes idees pràctiques sobre la il·lusió en la família i sobre l’educació però des de un toc humorístic." data-share-imageurl="">


El Crèdit, Teatro en La Vila Joiosa – Ocio en Informacion.es\nEstás en: Información > Ocio > Agenda > Alicante > Teatro > La Vila Joiosa > El Crèdit\nDemanar una hipoteca s'ha convertit en una tasca quasi imposible. Bé, demanar-la no, però que te la donen, sí. El text tracta este tema de màxima actualitat dins d'un context de crisi com el que vivim amb l´humor que ens té acostumats.\nEl Crèdit és una mostra més de l'habilitat de Jordi Galceran per construir diàlegs plens de matisos i amb una arquitectura teatral fantàstica, on suren assumptes com la fragilitat de les relacions humanes, la desesperació i la crisi, econòmica i de parella.\nEn paraules de Belbel, "Una obra tant necessària com balsàmica".\nAutor: Jorge Galceran.


Enviat per xfebrer el Dm, 29/10/2019 - 20:33\nQui l'ha vist i qui el veu! Voldria parlar amb els socialistes de fa uns anys i que encara es mantenen dins del PSC perquè m'expliquessin el canvi. Com és possible que fa res Iceta afirmava que el final s'havia d'acabar amb un referèndum d'autodeterminació, i que un cop abandonada la idea, es va agafar en el federalisme, i que ara veu i escolta el seu amo, el president espanyol en funcions, com descarta federalisme i plurinacionalitat! No li fa vergonya?\nLa resposta és que no, perquè no en té de vergonya. S'ha de ser molt hipòcrita per seguir en política després de tot el seu historial. El PSC ja fa uns anys que va desaparèixer com a partit polític i s'ha convertit en la secció catalana del PSOE. Només això pot explicar el canvi sofert en els seus principis.\nEl PSC creixerà, perquè no hi ha una alternativa socialista a Catalunya i qui li va esgarrapar vots, el C's, està en hores baixes, tal com es pot esperar d'un partit polític que només existeix per provocar i crear embolics. Però la crescuda del PSC no és per mèrits propis, sinó per demèrits dels altres. No cal dir que prefereixo veure créixer el PSC a que sigui C's, però em provoca vergonya aliena l'actitud i discursos d'Iceta. Ni moral ni ètica, sinó simplement ànsies de poder i de defensar els mobles, al preu que sigui.\nI vergonya la ministra Carmen Calvo amenaçant el govern belga si no intervé en el conflicte judicial. El govern espanyol té massa cregut que no hi ha independència del poder judicial i pensa que això passa a tots els estats democràtics. Algú li ha de fer veure que pixa fora test.


Cursos – Cuina Miracle\nCuinar al restaurant\nEn Joan i la Miracle us rebrem a la nostra cuina per aprendre d’una manera propera, sencilla i familiar.\nCursos per a empreses, particulars i personalitzats.\nLa nostra casa, és casa teva. Obrim la nostra cuina a tot el que vulgui aprendre. El lloc a on preparem cada día els nostres plats, els menús, les comandes… el nostre cor és per uns moments la vostra aula.\nApunta’t-hi, regala, demana un curs personalitzat o un curs més sopar.\nNom pers. contacte(obligatori)\nTrieu un curs\nCurs personalitzat + Sopar\nLa comanda s’haurà de fer sempre amb un marge mínim de 1 setmana previa a la data del curs.\nEl preu del curs s'haurà d'abonar per avançat, ja que nosaltres comprarem prèviament els ingredients per què quan arribis tot estigui preparat.\nEl número màxim de persones per curs és de 15 pers. Cuina miracle es reserva el dret d’anular el curs en cas de que no hi hagi un número de persones inscrites suficient. En cas d’anulació es propoosarà nova data o es tornaran els diners.


El Govern balear augmenta de nou la dotació de les subvencions als mitjans en català - comunicació21\nEl Govern balear augmenta de nou la dotació de les subvencions als mitjans en català\nRedacció|2022-03-15T12:06:32+01:0015 març 2022|Comunicació21\nEl Consell de Govern de les Illes Balears ha autoritzat la convocatòria d’ajuts als mitjans de comunicació en català per al 2022. Enguany la dotació serà de 700.000 euros, un 10,2% més que els 635.000 de la convocatòria de l’any passat. Aleshores, la dotació d’aquestes subvencions ja es va incrementar un 10,4%.\nAquesta línia d’ajuts, que es convoca anualment, està destinada a assegurar la continuïtat dels mitjans en català existents i a fomentar la presència de la llengua en el panorama comunicatiu de les Balears.\nLa Conselleria de Fons Europeus, Universitat i Cultura s’encarregarà de publicar la convocatòria properament.\nD’aquesta manera, l’Executiu de Francina Armengol aposta per seguir oferint “suport als mitjans compromesos amb l’ús de la llengua pròpia de les Illes Balears”, a més de “contribuir a donar resposta a les seves necessitats”.\nEl Govern balear remarca que aquests ajuts són “fonamentals per garantir l’estabilitat dels mitjans de comunicació en català de l’arxipèlag, tant escrits com audiovisuals, un àmbit essencial per al foment de la llengua catalana”. Alhora, afegeix, busca garantir la pluralitat informativa a les Illes i donar estabilitat al sector.


El teu fill vol un gos | customer\nper Pares i Nens 18 d’octubre de 2019 19:47\nHi ha un moment en tota vida familiar que els fills volen un gos a casa. La petició d'una mascota perquè convisqui amb la família aporta molts avantatges, però també s'han de conèixer els inconvenients. Tenir un animal a casa comporta un temps d'adaptació i de compromís. S'ha de cuidar, s'ha d'alimentar, s'ha de passejar i s'ha de portar al veterinari quan toqui. S'ha de tenir clar que la tinença d'un ésser viu a casa és un compromís de per vida. A més, és una ensenyança que acaba condicionant com els infants es relacionen amb les mascotes.\nEl primer que s'ha de fer és explicar el nen o nena el que implica tenir un animal a casa. També s'ha d'abordar amb ells les tasques que han de fer diàriament per tenir-lo en bones condicions. Tot i això hem de tenir clar que la responsabilitat és dels pares. Per tenir un animal s'ha d'estar preparat i no totes les famílies tenen perquè tenir-ne un si no es comprometen.\nUna vegada us decidiu incorporar una mascota a la família s'ha d'avaluar l'edat del nen. Hem de tenir en compte també l'edat de l'animal: cadell, adult o sènior. És important analitzar quin animal encaixa amb la família, sabent que els gossos i els gats requereixen atenció cada dia. Peixos, tortugues, ocells, conills o hàmsters, reclamen menys atencions.\nSi l'elecció és un gos o un gat hem de saber quines casuístiques tenen cada raça i triar-le en funció de la natura de cada família. Hi ha races més dòcils, que necessiten cremar energia cada dia, més nerviosos, de mides grans, mitjanes i petites... El millor és consultar amb un professional.\nTambé existeix l'oportunitat d'adoptar, ja que les protectores estan plenes de mascotes, de totes les races i colors, grans, petits, joves, adults i sèniors, esperant una segona oportunitat.\nAfavoreix la sociabilitat: El respecte i l'empatia: Tenir una mascota a casa fa créixer les habilitats socials, la comunicació i la col·laboració en les tasques.\nIncrementa la responsabilitat: En haver de fer tasques diàries cap a un ésser viu que depèn d'una persona, augmenta la responsabilitat i entendre que és la dependència i respectar-la.\nCreen llaços familiars més profunds: Que tota la família participi de les cures d'un animal fa créixer els vincles.\nMillora la forma física: Si es tracta d'un gos, els passejos poden acabar sent una bona activitat física pels infants i també per a les seves famílies. A més, es fomenta les activitats en família.\nA més i en cas de nens amb autisme o problemes de relació, tenir animals a casa millora les seves habilitats socials, en haver de relacionar amb ells cada dia. Segons els experts els nens amb autisme propietaris d'animals tenen més facilitats per interactuar amb altres persones.\nNecessites atencions cada dia o gairebé diàriament, depenent de l'animal.\nSi no els netegem sovint, segons el tipus d'animal, poden fer mala olor.\nEls cadells, en un inici, que poden ser els sis primers mesos, es fan les necessitats a sobre i poden arribar a trencar mobles de la casa, però també joguines, sabates...\nS'ha de destinar un pressupost en menjar, veterinari, residències canines i altres. El gos és l'animal més car de mantenir seguit del gat, mentre que per a peixos, ocells o tortugues la despesa és notòriament molt més inferior.\nEn el cas de festes majors o celebracions amb pirotècnia com Sant Joan, s'ha de ser pacient i se'ls ha d'ajudar perquè no passin ni por, ni s'estressin.\nUna vegada l'animal mor, comporta un dalt a baix dins de la família i als més petits se'ls hi ha d'explicar que és i que significa la mort.


“Tinc la casa amb vuit metres de lava al damunt” - Altaveu el diari digital d'Andorra\nUn funcionari andorrà jubilat resident a l’illa canària de La Palma explica les vicissituds viscudes arran de l’erupció volcànica que hi ha hagut especialment a la zona de las Manchas, on vivia i on les possibilitats de recuperar alguna de les coses que hi va deixar “són nul·les”\n23/09/2021 (22:00 CET)\n“…i allò va ser com si m’hagués esclatat un canó a l’orella.” Josep Contreras és un treballador andorrà de l’administració ja jubilat que des de principi del 2018 viu de forma permanent a La Palma amb la seva parella, també ex-resident. Han perdut la casa que des del 2008 es van anar fent a l’illa canària afectada per una erupció volcànica que encara ara fa estralls. “L’últim que sabíem és que damunt la causa hi havia vuit metres de lava”, explica Contreras mantenint un encomiable sentit de l’humor.\nEra diumenge, a l’hora de dinar, quan de sobte i davant el perill que suposava restar a casa, després que s’aixequessin els plats i tot el que hi havia damunt la taula, haguessin de tancar l’habitatge com van poder, i van agafar el cotxe amb les pertinences que feia alguns dies que hi tenien col·locades per si havien de fugir cames ajudeu-me. Carretera i manta. La possibilitat de recuperar res del que hi havia a la casa, i era força, “és nul·la, zero”.\n“Quan vam decidir anar a viure allí, ja sabia que era una illa volcànica, però la possibilitat que passés alguna cosa era en principi remota. Com si et pogués tocar la loteria però a la inversa. I ens ha tocat”, explica Josep Contreras, que va arribar a Andorra amb 8 anys i en va marxar en jubilar-se, el 2017\nDiumenge feia una setmana que sentien tremolors procedents de la Terra de manera sovintejada. “Quan vam decidir anar a viure allí, ja sabia que era una illa volcànica, però la possibilitat que passés alguna cosa era en principi remota. Com si et pogués tocar la loteria però a la inversa. I ens ha tocat”, explica Contreras, que va descobrir La Palma acudint-hi per fer turisme i a partir del 2008 hi ha viatjat un parell de cops l’any fins que després de la jubilació, al desembre del 2017, va decidir amb la dona establir-s’hi definitivament.\nProcedent de Sabadell, ell havia arribat al Principat amb vuit anys. I es va passar a Andorra tota la vida. Fins a jubilar-se. “Però jo no em veia passant la jubilació tancat en un pis a Andorra”, explica Contreras que ara ha aconseguit llogar “un apartamentet” relativament a prop d’on tenien la casa. Era a la zona de las Manchas, probablement la més afectada per la llengua de lava i foc que “baixa a 500 quilòmetres l’hora”. “Marxem, marxem”, els cridava diumenge mentre dinaven uns veïns. I van marxar. Amb el que duien a sobre i amb el que havien deixat a punt al cotxe.\nContreras compta haver perdut uns 250.000 euros en valor material. Intentarà veure amb les assegurances què s’hi pot fer. El més fotut és haver-ho perdut tot o gairebé. Ni tan sols conserva una fotografia de la casa alçada. Colgada de lava, en directe, n l'han pogut pas veure. La va adquirir quan era una estructura i la va anar acabant a base d’esforç. A la casa hi ha quedat “el disc dur connectat a la tele” on guardava moltes fotografies que mai més no podrà recuperar. Igual com altres pertinences. “Es vol mirar, per part de les autoritats canàries, que es declari zona catastròfica i protegida, i que mai més es pugui fer res en aquell indret”.\nL’andorrà i la seva dona s’estan ara de lloguer en un apartament. “No estem gaire lluny d’on vivíem perquè tot això és molt rústic i a banda de totes les construccions que hi ha destinades al turisme, per als residents no hi ha gaire possibilitats”, explica Josep Contreras. Per tot el que calgués, depenien, o depenen, vaja, del poble de Todoque, pràcticament arrasat per la lava. “Ara som com uns ‘homeless’” diu sorneguer. S’ho agafa amb ironia i bon humor. “No hi ha altra manera. Penso que aquest mes no em tocarà almenys pagar el rebut de la llum. El bon humor m’ajuda a tirar endavant”.\nLa casa del veí de Contreras captada en un vídeo de la guàrdia civil; al darrere hi tenia la seva.\nLa seva dona, admet Contreras, “ha agafat molta por”. I “no sé què farem en el futur”. “De moment ens quedem aquí a veure què passa. Uns mesets. Després, en fred, ja decidirem què fem”. És difícil que tornin al Principat, on malgrat tenir-hi un fill, no hi té cap propietat. Però mai no es pot descartar. I per què a La Palma? “Si t’agraden els concerts, anar al teatre, la festa i coses així, més val no venir-hi. Això és molt rústic”, explica l’home, que afegeix que a la zona on vivien tot eren casetes amb un terreny més o menys gran. “Tenia una mica de vinya i vuit o nou arbres. M’agrada fer coses amb les mans, podar, trastejar. I els matins, cada matí, una estona de platgeta”. Ara, de moment, la prioritat és una altra enmig dels efectes d’una erupció volcànica els efectes de la qual encara no es poden pas aclarir del tot.


Robafaves i la ximpleria cultural | Bernat Ruiz Domènech\nBernat Ruiz Domènech. Sant Cugat.\nDurant la bombolla del maó que dugué a molts a pensar que vivien a Xauxa, la cooperativa propietària de la llibreria Robafaves s’endeutà perillosament per a dur a terme ambiciosos projectes. No en va funcionar cap; la seva associació amb Abacus, amb qui obriren una segona botiga a Mataró, no donà els fruits esperats. Tampoc ho feu la compra d’una participació de la llibreria Catalònia de Barcelona. A les darreries de 2009 la situació ja era delicada tal com es posa de manifest en una entrevista a Xavier Vilert, president de la cooperativa, al mitjà local Capgròs.com.\nFins aquí una història com moltes altres: un empresari estira més el braç que la màniga, tot li surt malament i es veu abocat al tancament. Lamento que la Robafaves tanqui, preferiria que no ho fes, que pogués seguir obrint i que moltes persones en pogueren viure molts més anys. Però em temo que no serà així.\nDiners a canvi de… fum?\nAra demanem diners per […] continuar l’activitat a la llibreria. I per a continuar la tasca d’acció cultural, de formar lectors, com hem anat fent desinteressadament i sense cobrar durant tants anys. El que demanem amb les donacions és que d’alguna manera es retorni la tasca feta de difusió cultural.\nQuan li pregunten si tornaran els diners Duran diu que no, que ells ho entenen com a una acció de mecenatge i que tan sols tornaran els diners si la cosa no va bé. És imprescindible aclarir dos conceptes:\na/ La tasca de difusió cultural que un llibreter du a terme forma part de la seva acció comercial i se’n diu màrqueting. Això significa que aquesta tasca ja és inclosa al marge comercial de cada llibre, o hauria d’estar-ho.\nb/ Avui el mecenatge social és una altra cosa. El mecenes vol saber què se’n farà dels seus diners abans, no després, de donar-lo. També vol saber fins a quin punt el risc és compartit i acostuma a entrar fins a la cuina per veure què s’hi cou.\nQue un llibreter guardonat, líder i pròcer cultural defensi amb aquest atreviment la privatització dels beneficis i la socialització de les pèrdues és un símptoma de la ximpleria cultural que patim i que converteix la cultura en una arma d’estupidesa massiva.\nEls nostres mitjans de comunicació són molt agraïts amb la cultura; perdó, amb els Pares Culturals de la Pàtria, que no és el mateix. A les seccions de cultura dels diaris gairebé mai hi trobem cap crítica negativa excepte per atacar a les administracions públiques que, suposadament, mai dediquen prou diners a la cosa cultural. Bon exemple n’és el diari La Vanguardia. Núria Escur obria el seu article així:\nEl tancament de Robafaves no es deu a fenòmens meteorològics ni tel·lúrics, no els ha passat un tornado pel damunt ni han sucumbit a un terratrèmol. Ho han fet malament, no han fet les coses bé, s’han equivocat, quelcom molt humà. Comprenc que, explicat així, la notícia perd tot el seu glamur cultureta, però és que la notícia no és la plorera d’un llibreter, sinó la seva incompetència empresarial. Després cada periodista hi pot prendre partit, serà legítim fer-ho, però no a base de mitges veritats.\nQuè en diuen els veïns i els clients?\nSi la majoria de mitjans s’han sumat acríticament a la campanya, a Mataró els veïns han mostrat entusiasme però en una direcció inesperada. El fil de comentaris de l’article de Capgròs.com és sorprenent pel to negatiu de gairebé totes de les més de cent setanta intervencions. A part de la clàssica corrua de rumors i acudits envers als favors de l’ajuntament, a la seva proximitat a algun partit polític o a la seva prepotència com a empresaris, als quals hem de donar una credibilitat relativa, el que sorprèn és que molts comentaris coincideixen en parlar de mal servei i de tracte condescendent i mal educat. També coincideixen en titllar de desvergonyiment això de demanar diners a canvi de res. Un altre reguitzell el podem trobar a un altre mitjà local, TotMataró.cat, on gairebé tots els més de quaranta comentaris són negatius.\nQue una llibreria de la suposada importància de la Robafaves desperti aquesta col·lecció d’improperis descol·loca una mica; posa en dubte la suposada funció prescriptora i d’enllaç entre llibres i lectors. Al final resultarà que el paper de sacerdots culturals sense els quals el vil populatxo es rebolca en la ignorància no és tal!\nPoc abans de l’esclat de la bombolla, i amb l’objectiu d’ampliar la llibreria de 400 a 900 metres quadrats, hipotecaren el local pensant en un augment del 30% de la facturació en quatre o cinc anys. No ha estat així, la facturació ha caigut un 40%. Descomptant la mala sort d’haver ajuntat dues bombolles en una, la dada més interessant és l’ensorrament de la facturació malgrat el doble de superfície. El rendiment per metre quadrat ha caigut tant que ha engegat a fer punyetes el compte de resultats. Una altra dada rellevant ens la dona el gerent de la llibreria, Esteve Guardiola quan, en unes declaracions recollides a l’esmentat article de La Vanguardia, assenyala que la manca d’estocs també els està enfonsant. A ells els enfonsa i als editors els deu posar la pell de gallina. Aquest cas ens indica per on començarà a caure l’edifici de la cadena de valor del llibre de paper. De què servirà continuar imprimint llibres si desapareix la xarxa capil·lar de venda? La competència de la Robafaves experimentarà un increment de la facturació i alguns sobreviuran una mica més però, comptant amb la digitalització i les erràtiques polítiques del sector editorial, no podem augurar un gran futur a cap llibreter.\nGairebé totes les veus de la cultura oficial de Catalunya estan entonant un #sosrobafaves a Twitter com si el sol fet de vendre llibres els atorgués una categoria moral superior. L’opinió popular publicada és inesperadament hostil i hauria de servir per avisar-nos: té sentit que els Pares Culturals de la Pàtria s’abroguin un mandarinat que sembla periclitat? Jo crec que no hem de salvar la Robafaves, com a mínim no sota una iniciativa tant matussera com aquesta.\nLlegiu el blog de Bernat Ruiz, aquí.\nJordi Vernis el 23 juliol 2012 a les 13:18 ha dit:\nÉs dels articles més arriscats, sincers i necessaris que he llegit en molt de temps. Bravo!\nBernat Ruiz el 23 juliol 2012 a les 22:26 ha dit:\nMoltes gràcies, celebro que t’agradi. Crec que, tal com està tot, ens devem a tots plegats dir les coses pel seu nom.\nRetroenllaç: Adéu a Can Robafaves | La llibreta de vivències


Cafeteria Pa De Blat, Sant Antoni | Cafeteries A Eivissa - Guia De Eivissa\nCafeteria Pa de Blat\nA la cafeteria Pa de Blat, al centre de Sant Antoni, podràs esmorzar, dinar o sopar a preus reduïts. Compta amb forn i pastisseria i elaboren dolços per encàrrec\nBusques un lloc en el que esmorzar tranquil·lament en el centre de Sant Antoni? Acosta't a la cafeteria Pa de Blat i fes un bon homenatge a la que diuen és el menjar més important del dia. ¡Obren a les 7, així que per d'hora que t'aixequis la trobaràs oberta!\nPodràs demanar allò que se't vingui de gust. fan torrades de pa blanc, d'espelta, pa integral, pagès, alvocat, formatge fresc ... batuts de fruita, sucs naturals, cafès amb diferents tipus de llet ... A més, Pa de Blat és una estupenda fleca i pastisseria, amb el que també compten amb rebosteria artesanal.\nLes napolitanes i els croissants estan de vici, però, si hi ha alguna cosa que triomfa, són els seus ensaïmades. Si ets l'únic que no les ha provat, els divendres són un gran dia per fer-ho ja que tenen una bona oferta: Cafè o te més ensaïmada de xocolata, cabell d'àngel o normal per només dos euros. I no perdis de vista les seves gofres i creps de fruita, nutella, melmelada, pernil i formatge ...\nPer cert, si has de celebrar un esdeveniment has de saber que elaboren pastissos, ensaïmades i flaones per encàrrec. Amb que els demanis amb un mínim de 24 hores d'antelació serà suficient.\nAixí mateix, Pa de Blat és un bon lloc on menjar o sopar alguna cosa quan la fam estreny. A més de la rebosteria salada que preparen, serveixen entrepans, tapes o hamburgueses el pa fan ells mateixos.\nPa de Blat és el espai perfecte per acudir amb nens o fins i tot amb la teva mascota, ja que una de les seves 2 terrassetes està ubicada en una plaça, de manera que els nens podran jugar sense perill mentre tu gaudeixes de la teva cafè matutí.\nEsmorza, dina o sopa com a casa a preus més que raonables a la cafeteria Pa de Blat de Sant Antoni.\nEsmorza un dels seus rics cafès amb una de les seves ensaïmades i, per menjar, no oblidis demanar la fregida de pop!\nLa cuina és oberta tot el dia, és a dir, a l'estiu de 7 a 24 hores ia l'hivern de 7 a 23.\nPren el famós carrer del West End de Sant Antoni, la dels bars, i puja-. En acabar veuràs la cafeteria, al costat de l'oficina de Correus.\nCarrer Sant Rafael nombre 2, 07820 Sant Antoni, Eivissa\nEstiu: Tots els dies de 7 a 24 hores\nHivern: Tots els dies de 7 a 23 hores


Estudi6 – estudi 6 - Page 6\nPublicat al 22 d'abril de 2016 per Estudi6 a Actualitat /\nLliçó inaugural a les escoles de música d’Inca i Santanyí\nL’oportunitat de compartir reflexions amb estudiants de música i les seves famílies fou temptadora. Penses que és un públic guanyat d’entrada: tots hi som perquè ens agrada molt el mateix.\nEn començar a enfilar el possible guió en defensa de la música, se’m creuaven diferents perspectives: la d’un Conservatori no s’assembla a la d’una Escola de Primària o Infantil… la del públic d’un concert no és la dels intèrprets… i jo volia trobar-ne una on tots els que estimam la música ens hi poguéssim identificar per igual.\nEnfocar-ho cap a l’enorme potencial que tenim a les mans els que treballem amb la música i per a la música, que la vivim amb la passió que la mateixa definició del fet musical porta intrínseca, que la sabem dotada d’universalitat, de genialitat.\nUn dia, no saps com, un llibre de clowns dóna la pista i arrenca un procés creatiu que esdevé lectura introspectiva:\nVaig trobant les paraules, planeres i senzilles, que em serviran per a joves i adults.\nTenc el missatge clar, simple. Tothom, músic o no, s’hi reconeixerà!\nLa recerca d’imatges de “ Pallassos sense fronteres” emociona, inspira. Més que vestir amb elles l’escena, les situu de grans protagonistes.\nUn bon amic, Pep Planas, s’aventura a formar-ne part, així que ell pren el paper de “pallasso” mentre jo m’entreg al de “mestra de música” (res més senzill!).\nMuntatge gairebé enllestit… posem-li títol:\nMÚSICA SENSE FRONTERES.\nUna proposta que regala al públic una autoreflexió sobre l’essència de l’art musical;\nque ens connecta des de bon principi i ens emmiralla amb el món.\nUn missatge directe perquè parla d’emocions, de poder de canvi, de revolució, d’intencionalitat.\nEl sentit de la bellesa.\nEl “fer” per construir.\nLa sensibilitat com a motor.\nPallasso i mestra de música, expressant i cavil·lant cadascú amb el seu personatge, es mostren com a dues personalitats que comparteixen el mateix fons i la mateixa forma.\nParlant del seu SOM particular, acompanyant unes imponents imatges, evidencien camins que es reconeixen, capacitats que s’identifiquen, infinites possibilitats de mobilització coincidents.\nLa comicitat d’un i la música de l’altra tenen el poder de canviar mons, fronteres, persones, situacions.\nClown i músic comparteixen llenguatges universals.\nI aquesta universalitat, en activar-se, crea diàleg i empatia a l’instant.\nDiàleg entre l’oïda i l’ànima,\nentre la veu i el cor,\nentre la pell i el moviment,\nentre societats i pensaments.\nAmbdós poden ser pont per retrobar cultures,\nAprofiten el seu art per implicar-se en la vida: transgredeixen una generositat artística que pot alimentar buits socials, que pot apropar-se a humanitats amb els mateixos drets però que estan en situacions de desigualtat.\nApel·len directament la sensibilitat de tot el públic assistent, que acaba aclaparat per la bellesa i la senzillesa de fotografies i discurs.\nCada argument comparatiu entre els dos actors, regala a l’auditori uns minuts de descans reflexiu i el convida a jugar amb la música.\nPetites propostes musicals que, fent servir tots els estils, els permeten experimentar amb ritmes, amb ecos, amb cànons, amb obstinats.\nJocs musicals per a tots els públics que només reforcen la idea de connexió ràpida,\nde resposta immediata que la música permet.\nSortiran grups de Músics Sense Fronteres d’aquestes Escoles de Música?.\nNosaltres, si més no, els haurem sacsat perquè s’hi vegin amb cor.\nAntònia Coll Rubí\nMestra de música de l’Escola Mata de Jonc i de l’Escola de Música Ireneu Segarra (Palma)\nCol·laboradora i formadora de professorat de música d’ESTUDI 6\nPublicat al 16 de març de 2016 per Estudi6 a Educació musical /\tNo hi ha comentaris\nEl programa “Jugar i Llegir” contribueix en el desenvolupament integral dels infants mitjançant el joc, la lectura i l’educació en valors\nReportatge dels 20 anys en actiu del programa socioeducatiu “Jugar i Llegir” al centre cívic de Canovelles (Vallés Oriental), de la Generalitat de Catalunya, gestionat per Estudi6.\nTV pública del Vallès Oriental\nPublicat al 26 de febrer de 2016 per Estudi6 a Actualitat /\nLES PERSONES, el més important dels serveis gestionats per Estudi 6. Professionals i persones ateses, protagonistes del 2016.\nComençam el mes de febrer amb na Paula, professional de l’educació i na Nerea i en Blaine usuaris del Centre de Reforç Educatiu de l’Ajuntament de Calvià.\nPublicat al 1 de febrer de 2016 per Estudi6 a Actualitat /\nEl mes de gener, amb na Margalida i na Maria de l’escola d’educació infantil de Santa Creu de L’Ajuntament de Palma.\nPublicat al 15 de gener de 2016 per Estudi6 a Actualitat /


Presentat el pla de museització dels antiaeris del turó de la rovira\nEl passat dimarts 11 de Maig, la regidora Elsa Blasco, Joan Roca, director del Museu d'Història de Barcelona (MUHBA) i Miquel Caminal, director de Memorial Democràtic van fer una roda de premsa del pla de museització de l'entorn històric i l'inici de la recuperació de la bateria antiaèria situada al Turó de la Rovira com a espai de memòria històrica.\nAquesta actuació culmina una llarga reivindicació veïnal iniciada amb els camps de treball realitzats durant els darrers anys, a iniciativa del moviment associatiu i amb el suport del Districte i el Memorial Democràtic.\nEl turó de la Rovira acull tres moments històrics conservats importants que expliquen la formació i evolució de la ciutat de Barcelona:\nUn poblat iber\nRestes de construccions militars de la guerra civil (bateries antiaèries). Punt clau de la defensa passiva republicana durant la guerra civil.\nRestes de les barraques de mitjans de segle XX. Representatives del barraquisme organitzat que va ser un dels nuclis de barraquisme que va durar més gràcies al gran col·lectivisme i organització d'aquest nucli.\nLa bateria antiaèria s'integrarà dins la Xarxa d'Espais de Memòria Democràtica de Catalunya, que impulsa el Memorial Democràtic de la Generalitat.\n1- Dignificació de l’entorn.\nEs portaran a terme actuacions que posin fi al procés de degradació de l’indret per incidència de la presència humana o per la meteorologia. Es farà una neteja selectiva de les restes no considerades d’interès històric. D’altra banda es millorarà l’enllumenat en tots els recorreguts per tal de garantir la seguretat de les persones. Es millorarà l’entorn natural i es plantaran noves espècies adaptades a les característiques de l‘espai.\n2- Millora de l’accessibilitat i la seguretat.\nEs faran uns accessos més adequats, condicionant i perllongarà l’accés principal des del carrer de Marià Labèrnia i rehabilitant els altres camins i escales existents, mantenint-ne el actual i col·locant-hi baranes d’acompanyament. També s’instal·laran elements de protecció que permetran recórrer l’espai amb total seguretat.\n3- Rehabilitació de la bateria antiaèria.\nEs restauraran els elements de valor històric del conjunt de la bateria antiaèria. Es netejaran les parets exteriors de les construccions històriques i es protegirà l’accés a l’interior. I es senyalitzarà el conjunt com a espai de memòria històrica. L'espai de les bateries antiaèries serà contextualitzat històricament a partir de les senyals explicatives de la Xarxa d'Espais de Memòria Democràtica de Catalunya. També es proposarà un recorregut d’interès històric per al conjunt del cim del Turó de la Rovira


DES DE L'ESCOLA: PER A QUÈ HA DE SERVIR UNA ZONA EDUCATIVA?\nPER A QUÈ HA DE SERVIR UNA ZONA EDUCATIVA?\nEn el debat sobre la Llei d’Educació crec que el concepte de zona educativa és molt important. És un concepte que hem utilitza en moltes ocasions i que ara veiem reflectit, de forma contradictòria, en la nova proposta de Llei d’Educació.\nMés que definir com l’entenem des d’un punt de vista teòric la zona educativa hauríem de ser capaços d’explicitar quins canvis i quines millores ha de fer possible l’organització de les zones educatives. En el fons, la proposta de zones educatives haurien de fer possible la solució d’alguns dels hàndicaps que té plantejats l’escola pública.\nLes zones educatives haurien de fer possible...\nLa continuïtat de la matriculació en el període 3-18.\nLa coordinació i la coherència en els aspectes que fan referència al currículum, a les metodologies dels aprenentatges i a la concreció de les finalitats de l’educació: vegi’s la possibilitat de tenir un projecte educatiu comú a tots els centres que en formessin part.\nLa descentralització d’elements organitzatius i administratius i situar les decisions més a prop dels centres educatius. Això permetria avançar en autonomia sense desregular a cada centre educatiu.\nUna gestió més democràtica i col·legiada dels centres educatius.\nLa coordinació amb les entitats de l’entorn, tenint en compte les activitats d’educació no formal. Experiències de mancomunar recursos no formals es podrien impulsar de forma més fàcil.\nMancomunar recursos i intercanviar experiències d’innovació i millora. Organitzar la formació descentralitzada i transversal.\nAfavorir la mobilitat del professorat i distribuir els recursos humans d’acord amb les necessitats del projecte.\nLes zones educatives, són models de gestió, organitzatius i pedagògics de l’escola pública. Són propostes alternatives de millora de l’escola pública, i cal desvincular-les, per ara, de l’organització i coordinació del servei públic educatiu des d’un punt de vista territorial.\nLa seva implantació hauria de ser flexible, lenta i voluntària a partir de posar en funcionament mesures per anar desenvolupant alguns dels set aspectes que hem situat. En el fons, les zones escolars, són una fórmula organitzativa que desenvolupés el concepte d’autonomia educativa en el territori.\nL'educació i la consciència del propi procés.\nINNOVACIÓ, RENOVACIÓ, CANVI...\nLA FORMACIÓ PERMANENT EN LA NOVA LLEI D’EDUCACIÓ D...


ON PODEM ANAR: VALLÈS ORIENTAL\n*Sant Miquel del Fai\n*Caldes de montbui i Sant Sebastià de Montmajor\n*Santa Maria de Tagamanent i Pla de la Calma\n*Montseny - Turó de l'Home\nA 43 Km.\nA causa de la proximitat entre Barcelona i el monestir de Sant Miquel del Fai el que podreu fer serà trobar-vos amb la família o els amics a l’aparcament del monestir.\nHaureu de localitzar la carretera C-17 en direcció capa a Granollers i Vic. A l’alçada de la Llagosta hi ha un desviament que enllaça amb la carretera C-59 que passa per Palau - Solità i Plegamans, Caldes de Montbui i Sant Feliu de Codines.\nA Sant Feliu de Codines la carretera passa pel mig del poble. Sortint del nucli urbà, en direcció cap a Moià, trobareu un desviament a la dreta amb un rètol que indica el camí a seguir per anar a Sant Miquel del Fai. Després de 7 quilòmetres arribareu a l’aparcament.\nLes primeres dades que hi ha de Sant Miquel del Fai són del segle X, quan el comte Ramon Borrell cedeix la propietat a Gombau de Besora perquè construeixi un monestir. Des d’aquell moment el Priorat de Sant Miquel del Fai va ser habitat per una reduïda comunitat de monjos benedictins fins a mitjans del segle XVI.\nDesprés de la secularització del Papa, l’any 1567, el Priorat passa a dependre de la Catedral de Girona. Des de llavors es varen realitzar diverses reformes d’accés al recinte que començarem per la construcció del pont sobre el riu Rossinyol i l’obertura del pas de la Foradada.\nL’any 1835 a conseqüència de la desamortització del ministre Mendizábal, els monjos es veuen obligats a abandonar definitivament el Priorat de Sant Miquel del Fai, però a finals del segle XIX la moda del romanticisme descobreix de nou el magnífic entorn natural de Sant Miquel.\nA l'actualitat és un interessant punt turístic per descobrir els racons naturals i arquitectònics de les balmes d’aquest meravellós espai de la vall del riu Tenes.\nTambé podreu entrar a les dues coves que durant molts anys l’aigua s’ha dedicat a remodelar en un terreny eminentment calcari.\nLa visita comença al petit pont de pedra d’una sola volta que hi ha sobre el riu Rossinyol, que té una magnifica estètica. Seguidament entrareu al recinte natural de Sant Miquel del Fai pel pas de la Foradada, emmarcat per una entrada de pedra que té a la part superior un escut amb la inscripció de la data en la qual fou construït el pas.\nDesprés de deixar aquesta entrada al darrera, podreu admirar al davant una amplia vista de la vall del riu Tenes i les cingles que el rodegen.\nHaureu de seguir per una baixada que té aproximadament 25 metres de llargada. Després de girar a la dreta 180º tindreu davant vostre la vista panoràmica de la balma on està el monestir i l’edifici del Priorat. Una mica més a l’esquerra podreu apreciar el caient d’aigua del riu Tenes.\nSeguireu pel camí fins arribar a la plaça de l’Abadia on està l’única entrada al recinte arquitectònic de Sant Miquel. La porta d’entrada té un marc de pedra dovellada que dóna accés a la porteria del recinte i una petita plaça des d’on podreu admirar l’edifici d’estil gòtic datat a principis del segle XV. Podreu apreciar les finestres d’arc lobulat amb punta d’ametlla. Altres finestres estan partides per una o dues columnes i capitells d’estil gòtic. L’edifici és de planta quadrada i té dos pisos i golfes. Aquestes últimes tenen les clàssiques finestres de dimensions reduïdes i alineades.\nHaureu de continuar pel costat dret de l’edifici i travessar una nova porta. A la nostra dreta queda la balma i diverses basses d’aigua. A pocs metres i a l’esquerra, podreu admirar les restes dels murs d’estil romànic que corresponen al primitiu edifici del monestir.\nQuasi enfront d’aquestes restes trobareu l’església romànica de Sant Miquel, del segle X, l’única de Catalunya construïda sota una balma que li fa de sostre i de parets.\nA l’interior podreu admirar el presbiteri gòtic del segle XV i la làpida sepulcral del comte d’Osona Guillem Berenguer. L’entrada a l’església està decorada per un portal romànic amb dues columnes i els corresponents capitells que sostenen una arquivolta. El riu Rossinyol salta per sobre de la balma de l’església (quan porta aigua) i forma un petit estany.\nDesprés de visitar l’església, també sota la balma, trobareu la sala dels audiovisuals, on a cada hora es projecta la història i llegendes de Sant Miquel del Fai.\nContinuareu el recorregut turístic direcció a la cascada del riu Tenes. A pocs metres a l’esquerra hi ha unes escales que porten a la cova de Sant Miquel. No deixeu de visitar-la, és molt interessant i està il·luminada. A l’interior de la cova, al costat esquerra, podreu apreciar varies estalactites. Al mateix costat un conjunt de basses s’aboquen l’aigua d'una a l’altra, fins que aquesta desapareix per una petita cavitat al fons de la cova.\nDesprés de la visita a la cova les vostres passes us portaran a la Plaça del Repòs, on podreu fer-vos una fotografia al costat de l’escultura de l’escriptor Josep Pla, obra de Tomàs Atienza. A la dreta hi trobareu travertins, plantes i basses d’aigua sota les balmes.\nSeguint el recorregut arribareu al salt d’aigua del Tenes. El camí passa per darrera de la cascada on hi ha un ambient ombrívol i fresc. En aquest punt també podreu gaudir de les magnifiques vistes del monestir. A continuació cal seguir pel camí que porta a l’ermita de Sant Martí construïda el s.IX.\nAbans d'arribar a l’esplanada de l’ermita trobareu el salt d’aigua. Es tracta d’una conducció d’aigua que a través d’un tub metàl·lic arribava a una mini central elèctrica situada a uns 100 metres més avall. A l’esquerra hi ha un espai dedicat a pícnic i un parc infantil.\nL’ermita de Sant Martí està construïda en una petita plataforma a l'extrem sud de la cornisa del Fai. De dimensions reduïdes és un dels clars exemples del romànic de muntanya, té una sola nau i un reduït absis. La característica arquitectònica més rellevant d’aquesta construcció és la porta d’entrada. Està col·locada a un dels costats de l’ermita i no a la façana oposada a l'absis com a totes les esglésies d’estil romànic.\nA un extrem de la plataforma trobareu l’accés a la cova de Les Tosques. És la més antiga de les coves del Fai. Està formada per tosques i pedres calcaries. No deixeu de visitar-la.\nLa cuina d’aquesta zona és la clàssica de muntanya, feta amb productes de l’horta i animals de corral. Podem destacar-ne les amanides, els embotits, les carns a la brasa, els guisats de porc i de vedella, i l'omnipresent pa torrat amb tomàquet. També són d’esmentar les postres casolanes i una amplia carta de gelats.\nEl Mirador del Fai\nCtra. de Sant Feliu de Codines a Centelles, Km, 6,9\nTel. 93 866 08 68\nPer arribar-hi cal sortir de l'aparcament de Sant Miquel del Fai i a uns 500 metres, trobareu un rètol que indica la direcció del restaurant. No hi ha pèrdua, sols cal seguir la carretera fins arribar a la cruïlla amb la comarcal de Sant Feliu a Centelles. Just enfront de la cruïlla hi ha el restaurant del Mirador del Fai.\nCALDES DE MONTBUI I\nA causa de la proximitat entre Barcelona i Caldes de Montbui, el punt de trobada d'avui el podreu fer a l’entrada de la vila de Caldes.\nHaureu de localitzar la carretera C-17 en direcció cap a Granollers i Vic. A l’alçada de la Llagosta hi ha un desviament que porta a Caldes de Montbui passant per Palau-Solità i Plegamans.\nA uns 3 Km de Palau-Solità, trobareu un desviament a l’esquerra per entrar a Caldes de Montbui. Aquesta entrada segueix pel carrer principal del poble. El casc antic està al final d’aquest carrer. Procureu localitzar un aparcament abans d'arribar-hi.\nPer anar a Sant Sebastià de Montmajor, haureu de continuar pel carrer principal direcció nord. A la sortida de la vila i a la dreta d’un rèbol hi ha un restaurant que passareu de llarg. A 50 metres d’aquest punt, trobareu un desviament a l’esquerra que indica Sant Sebastià de Montmajor. Passareu per davant del càmping El Pasqualet. Sense deixar la carretera i després de 12 Km, arribareu a Sant Sebastià de Montmajor, però abans es passa per la urbanització del Farell.\nCaldes de Montbui ja era coneguda a l’època dels romans, entre els segles II a. C i I d.C. Els romans varen fundar un balneari termal, aprofitant les aigües calentes que brullaven de les fonts de la vila.\nCrearen un gran centre termal de recuperació i curació dels malalts que procedien de la zona d’influència de la província romana de Tarraco.\nA l’actualitat sols queda d’aquell conjunt termal la font del Lleó i les Termes, on hi podreu veure una piscina rectangular i dues semicirculars que feien la funció de banys individuals. Tot i les poques restes que queden la visita és molt interessant.\nNo deixeu de visitar un dels dos safaretjos d’aigua calenta que té la vila, el de la Canaleta i el de la Portalera. El primer va ser construït l’any 1929 i restaurat el 2005.\nEl safareig de la Portalera encara està en actiu, l’aigua calenta ve de la font del Lleó. Si encara us queda temps podeu visitar el museu de Caldes de Montbui “Thermalia”.\nSant Sebastià de Montmajor. Rodejat pels turons de Sant Sebastià, del Ciuró, de Solanes i del Pic del Vent, es troba la vall de Sant Sebastià, on hi ha un petit nucli de població, format per 8 cases i una ermita romànica del segle XI.\nL’església és d’una sola nau. Té un transsepte que l’hi dóna l’aspecte de planta en forma de creu. A un costat es troba un conjunt de tres absis, el central és de forma quadrada i els altres dos són de forma semicircular.\nA l’extrem dret del transsepte hi ha un absis de forma semicircular. Just a sobre del transsepte hi ha un petit campanar de dos pisos de planta quadrada. Al costat de l’ermita trobareu l’edifici de la rectoria, transformat a l'actualitat en restaurant.\nL’indret és ideal per fer una passejada pels camins forestals que surten de Sant Sebastià\nLa cuina d'aquesta contrada és la típica de muntanya: canelons, escalivades, estofats de senglar, graellades de carn, peus de porc, i a la tardor plats elaborats amb els esperats bolets. De postres els clàssics, gelats, pastissos, mató i postres de músic.\nTel. 93 865 01 97\nSANTA MARIA DEL TAGAMANENT I\nA 50 Km.\nA causa de la poca distància que hi ha des del punt de sortida fins al Pla de la Calma, el punt de trobada amb la família o els amics serà a la masia Bellver, punt d'informació del Montseny i restaurant.\nAquí reunireu la informació necessària per iniciar la pujada a l’ermita de Santa Maria de Tagamanent, fer un bon esmorzar i encarregar taula per l’hora de dinar.\nS'ha de localitzar l’autovia C-17 en direcció cap a Vic i Ripoll. Passareu per la Garriga i el Figaró. A uns dos quilòmetres d’aquesta última localitat trobareu el poble de Tagamanent. A l’altra banda de l’autovia hi ha una gasolinera. Haureu de sortir de l’autovia en aquest punt i seguir els indicadors que porten a La Calma - Parc Ecològic del Tagamanent. Caldrà estar atents als indicadors.\nDesprés d’uns tres minuts de recorregut arribareu a un tram de la carretera que és paral·lel a l’autovia C-17. Aproximadament a la meitat d’aquest tram de línia recta trobareu un desviament a la dreta, prèviament senyalitzat, que empalma amb una pista forestal asfaltada que us portarà directament a l’aparcament del pla de la Calma i de la masia Bellver, després de 15 minuts de trajecte.\nLes primeres proves que existeixen dels assentaments humans en el massís del Montseny són de les èpoques del paleolític, el megalític i posteriorment del període ibèric. Aquests assentaments s’establiren inicialment a les rodalies del massís com: El Brull, Sant Feliu de Buixalleu, etc.\nA partir del s.XVII començaren a establir-se al centre del massís diverses comunitats. Aquestes utilitzaven la ramaderia, l’agricultura i els recursos naturals com la base de la seva economia.\nAssoliren la màxima esplendor econòmica a finals del segle XIX. La coincidència amb el desenvolupament industrial a Catalunya inicià l’abandó i decadència de moltes masies i a la vegada del món rural al centre del massís del Montseny.\nLa visita al Pla de la Calma s’inicia en el moment que baixeu del vehicle a l’aparcament de la masia Bellver. A la dreta es divisen les parets nord de la masia. A la vostra esquena podreu veure la masia de Ca l’Agustí dedicada a l’actualitat a museu etnològic. No deixeu de visitar-la.\nPodeu començar per dirigir-vos a la masia Bellver i fer l’esmorzar que hem promès en l’apartat del Punt de trobada. Seguidament demaneu al centre d’informació del parc la corresponent documentació del Parc del Pla de la Calma. Amb la documentació a la mà podreu iniciar la caminada a l’ermita de Santa Maria de Tagamanent.\nDes de la masia surt un camí perfectament senyalitzat que us portarà a la carretera per on heu pujat i on trobareu un reduït aparcament. Aquí trobareu l'inici del costerut camí que porta al cim del Tagamanent. Després d'uns 20 minuts de caminada arribareu al vostre destí. No hi ha cap mena de pèrdua, sols cal seguir els pals indicadors amb els senyals de color groc i blanc.\nSanta Maria de Tagamanent és una ermita d’estil romànic del que solament en queden els murs de la nau central. A partir del s.XV s’hi han fet tantes modificacions per adaptar-la a les necessitats del moment que gairebé no es pot determinar l’estil arquitectònic actual. El portal d’entrada és d’estil gòtic en forma d’arc adovellat de mig punt i tres arquivoltes molt senzilles, sense cap tipus de decoració. A la part alta, el primitiu campanar d’espadanya ha quedat transformat en una torra quadrada amb dues finestres bessones de mig punt.\nL’església està sempre tancada, però a la porta d’entrada hi ha una reixa per la que podreu fer algunes fotos i veure amb una mica d’esforç, per la poca llum que hi entra al recinte, l’estructura de l’interior. Cal fer una volta amb una mica de calma pels voltants de l’edifici i admirar les magnifiques vistes de les que podreu gaudir des del turó del Tagamanent, situat a 1050 metres d’altitud.\nPer la tarda després de dinar podreu fer una visita guiada a la masia de ca l’Agustí. Durant tota la visita us acompanyarà la veu de l'amo de la casa. La visita s'inicia a la planta baixa on hi ha el vestíbul i les quadres dels animals. Seguireu per la primera planta on la veu de l'amo de la casa us farà una exhaustiva explicació de les activitats de la vida diària de la masia mentre us desplaçareu per la cuina, el menjador, els dormitoris, la terrassa i les golfes.\nPer acabar la visita, un audiovisual us donarà una idea de com era la vida rural de finals del segle XIX.\nLa gastronomia de la zona és la clàssica de muntanya amb un toc de modernitat. Les amanides, la cua de bou estofada, el pollastre amb xocolata, etc.\nTel. 937 445 082\nA 71 Km.\nAvui el punt de trobada amb la família o els amics serà a l’àrea de servei del Montseny que està a l’autopista AP-7 en direcció a Girona i a uns 5 quilòmetres abans de la sortida 11 (Sant Celoni – El Montseny).\nHaureu de localitzar l’autopista AP-7 en direcció a La Jonquera. Deixareu la via ràpida per la sortida núm. 11 que porta a Sant Celoni i al Parc Natural del Montseny.\nEntrareu al poble de Sant Celoni i seguireu els rètols indicadors que porten a Santa Fe del Montseny i a Mosqueroles.\nA quatre quilòmetres de la sortida del poble trobareu una rotonda. La sortida de la dreta porta al poble de Campins i Santa fe del Montseny. Vosaltres seguireu recte en direcció al poble de Mosqueroles. Passat Mosqueroles trobareu, a uns 4 quilòmetres, una cruïlla de carreteres i haureu de desviar-vos a la dreta per arribar a La Costa del Montseny.\nLa carretera passa pel centre de la població de La Costa del Montseny i a la sortida del poble empalma amb una pista forestal asfaltada. A partir d’aquest punt solament caldrà seguir els indicadors que senyalen la direcció del Turó de l’Home. A uns 2 quilòmetres del cim trobareu un aparcament per deixar el vehicle.\nDesprés de deixar el vehicle a l’aparcament podeu arribar-vos a la caseta d'informació que la Diputació de Barcelona té instal·lada en un extrem d’aquest espai i recollir alguns fulletons informatius del Parc Natural del Montseny. A tocar de la caseta hi ha una cadena que barra el pas de vehicles. Ara, és el moment d’agafar forces i preparar-vos a fer una caminada d’uns 35 minuts per una carretera molt costeruda.\nAcabada la pujada arribareu a un petit replà on la carretera gira a la dreta. A uns 25 metres un ample corriol de forta pujada us portarà directament a la caseta de l’antic Centre Meteorològic del Montseny, punt i final de la pujada al Turó de l’Home.\nDurant la pujada a peu per la carretera al cim del turó podreu gaudir d’unes espectaculars vistes del Vallès Accidental, Montserrat, La Mola, la Serralada del Litoral, Barcelona, el Garraf i, en un dia sense boira i ben clar, fins i tot podreu divisar la silueta de les illes Balears. Això serà l’aperitiu de les vistes que tindreu des del cim del Turó de l'Home. En una ullada de 360º podreu admirar quasi tots els punts geogràfics més importants de Catalunya.\nEls tres accidents geogràfics més enlairats del massís del Montseny són: El Matagalls de 1.697,9 m., les Agudes de 1705,5 m. i el Turó de l’Home de 1.711,7 m., sobre el nivell del mar. Si encara teniu forces i voleu continuar l’excursió a peu, podeu arribar-vos a les Agudes. Per arribar-hi haureu de seguir per uns corriols que arranquen del replà de la carretera des d’on surt el camí de pujada al Turó de l’Home. No hi ha pèrdua sols haureu de seguir als grups d’excursionistes que fan aquesta travessa i després de 30 minuts de caminada arribareu a les Agudes.\nAcabada l’excursió al Turó de l’Home, tornareu al vehicle i us dirigireu pel mateix camí de pujada, al poble de La Costa del Montseny. A la sortida del poble trobareu una cruïlla de carreteres haureu de seguir els indicadors que us portin al poble del Montseny.\nEl nucli antic del poble del Montseny, antigament anomenat Sant Julià de Montseny, és de dimensions reduïdes i està format per una cinquantena de cases construïdes als voltants de l’església romànica de Sant Julià. El municipi té una extensió de 27,2 Km2, un cens de 305 habitants i l’orografia és d’alta muntanya amb molts boscos, pastures i poquíssimes planúries.\nActualment l’economia dels vilatans està dedicada a serveis i al turisme. El poble del Montseny és punt de partida de nombroses excursions a peu pel parc natural del Montseny.\nAcabada la visita al poble agafareu el vehicle i us dirigireu cap a coll Formic i el Brull. Però, abans us desviareu per visitar l’entorn de l’hotel de Sant Bernat i la petita ermita romànica que hi ha en un extrem del jardí. A uns 6 quilòmetres del poble del Montseny trobareu un desviament a la dreta que porta a Sant Bernat.\nSeguireu en direcció al Brull passant per coll Formic. En aquest punt geogràfic sempre hi trobareu molts vehicles, ja que és punt de partida de moltes excursions, tant a peu com en vehicles de dos i quatre rodes.\nEl municipi del Brull té una superfície de 41 Km2. Està format per tres nuclis de població: el Brull, Sant Jaume de Viladrover i Sant Cristòfol de la Castanya. La carretera BV-5301 passa pel mig del centre administratiu del poble. A la dreta hi ha l’edifici de l’Ajuntament, el restaurant Can Pascual i el restaurant El Castell. A l’esquerra hi trobareu l’església de Sant Martí del Brull, d’estil romànic, el centre d’Informació Turística del Montseny i la rectoria de Sant Martí. La majoria de la població del Brull està disseminada al voltant del nucli administratiu en cases d’estiueig i masies.\nDe postres els clàssics: les postres de músic, gelats variats, pomes al forn, mel i mató, etc.\nLa Fonda del Montseny\n93 847 30 40


Motel Hrasno Čapljina Bòsnia i Hercegovina - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nZrinsko Frankopanska 36, Čapljina, Čapljina, Bòsnia i Hercegovina - Molt bona ubicació - Veure al mapa\nMés informació sobre Motel Hrasno\nConvenientment situat a Čapljina, Motel Hrasno és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Motel Hrasno, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge, servei d'habitacions són només algunes de les comoditats que fan que Motel Hrasno sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, servei de despertador, balcó/terrassa, articles de tocador, plat de dutxa a cada habitació. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent buceig, pesca, equitació, jardí, esports d'aigua (no motoritzats). Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Motel Hrasno.


MON-RA-MON: BALL DE BASTONS\nAgilitat, força, reflexos, energia...joventut. Això és el que vaig veure en aquests dansaires aquest diumenge de Pasqua a Súria on tot el poble organitza i participa en les Caramelles més grans de Catalunya.\nMenuts i joves de totes les edats omplen el poble de color, càntics, danses i dispars de trabucs.\nEl ball de bastons, quan es balla d'aquesta manera, sempre m'ha fascinat. El soroll dels bastons al picar-se entre si i la sincronització dels ràpids moviments transmet sensacions a cavall de la que provoquen els combats esportius i la dança.\nA destacar que fins els anys 60 aquest ball estava reservat als homes. Com podem veure, les dones ja s'han convertit, actualment, en expertes bastonaires.\nVídeo muntat amb fotos que vaig fer aquest dia:\nA mi també m'agraden moltíssim! :-)) Tot i que he de reconèixer que em passo l'estona patint perquè algú no rebi una bastonada, saben tan bé els passos, els girs, els cops, que mai he vist cap accident!\nMolt maques les fotos! Què difícil captar el moviment així... a mi m'haurien quedat totes "borroses" :-))\n2 d’abril de 2013 a les 12:16\nASSUMPTA: Jo tampoc he vist mai cap accident. Màxim algun petit cop sense conseqüencies. Es veu que s'entrenen a fons.\n2 d’abril de 2013 a les 23:43\nMala cosa que les dones s'hagin convertit en expertes bastoneres. Ara correm el risc de que a banda de les bastonades verbals que ens deixen anar quan, segons elles, no ens hem porta bé, hi afegeixin un ball de bastons, amb música i tot. Jo, per precaució. això a la Júlia no li ho explico. Millor no donar-li idees.\nBromes a part, el ball de bastons és fascinant, com molt bé expliques.\n5 d’abril de 2013 a les 0:31\nEMILI: Jaja!. Sort que aprendre a fer anar els bastons tot ballant encara no es per les dones una afició massa majoritària. Si arriba a ser-ho els homes tindrem que apuntar-nos a un esbart urgentment per allò d'aprendre a parar els cops.\n5 d’abril de 2013 a les 9:30


Ruta Folgueroles (La "definitiva") by Lapi | QKs de Llum\nHome › Crònica › Ruta Folgueroles (La “definitiva”) by Lapi\nRuta Folgueroles (La “definitiva”) by Lapi\nPosted on Monday November 19th, 2012 by Keika — No Comments ↓\nLes fotus s’han fet a la carretera perque vem fer una tornada d’emergencia (uns 10kms entre pista asfaltada i carretera), amb l’hora al cul i el suspense de veure si la biela del Lotiesu aguantava fins el cotxe.\nTota la primera part entre prats, trialeres, boscos…impressionant. El Keika va tenir el primer ensurt quan amb el camí cobert de fulles, no va veure l’esglaó de pedra. Sort que era de pujada…La primera trialera i el Matxete es llança sense coneixement ni por, amb poc desnivell pero amb dificultat afegida pel fanguet, arrels i pedres assesines, només el va aturar el riu amb mig metre d’aigua al acabar la dreçera. Hi havien pistes de baixada que amb el fang, eren divertides de collons, derrapant e intentant mantenir la traçada per no fer el ridicul amb una caiguda per empastifar-se fins l’ánima. Camins de pujada amb lloses de pedra relliscosa. Tot i això, la pluja no va deslluir el paissatge, potser el feia encara mes autentic i quan vem arribar dalt dels cingles, entre la boira, els nuvols baixos, es veian fragments d’un paisatge espectacular amb Vilanova de Sau al peu del cingle. Arribem a un punt d’avituallament després de veure uns quants frikies corrent amb un got de plastic penjant del cinturò…Que poc ens imaginavem que hauriem de compartir la trialera de baixada amb 1000 pringats que pujaven en direcció contraria. La cara de frustració del Matxete ho deia tot. Mai havien saludat a tanta gent i no deixava de pensar si a la Qka d’or li hagués agradat estar allà, amb lo social que n’es. El Mad, el catxondo cada 2 minuts preguntava a la gent si eren els últims. Aquesta trialera la tornarem a fer, si cal, de nit!!!. Finalment hi ha via premit i el camí dels castanyers, planejant i tot el terra ple de fulla groga era una delicia. Un altre moment màgic.\nTots tenim gana i una mica de fred, ha deixat de ploure i com que fa estona que no pujem, l’aigua comença a fer nosa. Ens aturem a esmorçar a l’entrada del poble perque si ens fiquem a un bart, no sortim ni amb lleixiu. Moment de sol solet, l’unic en tot el p.dia, jo estenc els guants xops i les mans arrugades com cigrons. Menjem com posesos i el Keika comença a patir per l’hora, només hem fet 20 dels 50 kms i son quarts de 12. Queda molt?….Començo a buscar alternatives amb el Matxete, que coneix la zona pero no li son gaire atractives i continuem vall avall per la trialera cap al Pont de Malafogassa. Un altre camí increible, amb dificultat de pujada, tova, relliscosa, i de baixada alternant pedra i arrels…i un arbre caigut que em pica al casc i encara em fa tremolar les cervicals. Al final hi tenim el riu i el pont romànic del segle XV\ni a la primera pujada al Lotieso li torna a sortir la biela esquerra, que ja li haviem apretat 1/4 d’hora abans i veient que els elements ens giran l’esquena i no coneixem el timing del camí que ens queda…decidim tornar pel recte i per la carretera. La inmensa sort es que el paisatge es igualment fantàstic i que la pujada no es fa gaire pesada i que ens plantem a Folgueroles a les 13h!!!! Al poble demanem per un rentabicis (jo estava realment preocupat per ficar les bicis així en el cotxe) i batem un record de rentat industrial en serie de 8 bicis amb dos leurus. De tornada al cotxe veig “el forn del mossen” amb especialitat de coques de vidre.mmmmm un altre dia hi farem provisió. Resumint: Quan tornem? La setmana vinent?\n‹ cronica by Putxi\nPlantada Pesebre 2012 ›\nPosted in Crònica, Classic Story\n(Català) M360 La Volta Hivernal al Matagalls\n(Català) Nokturn Kronic de Dymarts\n2a Volta QKista al Cap de Creus des de Cadaqués\nVideo Tracks Ordesa\nRecent Tweets @QKsCat:\nKeika on (Català) Nokturn Kronic de Dymarts\nJose Luis Dominguez on (Català) Nokturn Kronic de Dymarts\nSkoda on dijous de valents by Lopes\nPutxi on Crònica Tracks del Pallars: l’essència del Singletrack!\nSergi on Crònica Tracks del Pallars: l’essència del Singletrack!


Central d'Accessos autònoma Access 2000 - ACCESOR\nEts aquí: Inici1 / Productos2 / Control d'accessos3 / Control d'Accessos Autònom4 / Central d’Accessos autònoma ...\nCategories: Control d'accessos, Control d'Accessos Autònom\nOpcions: Targeta de relé, targeta anti-passback, Targeta anti-timeback, targeta alarma, targeta esdeveniments.\nCodificació Codi canviant d’alta seguretat\nMemòria 1000 codis (ampliable a 2000)\nEsdeveniments 2000 codis\nNombre de relés 2 (ampliables a 4)\nConfigurable en els 4 relés (operativa a 1 sol relé a la vegada)\nFunció alarma Només disponible amb elements de proximitat amb funció d’alarma\nAlimentació 230Vac / 12Vac / dc\nRang en 12V dc 11V – 19V dc\nRang en 12V ac 8 V – 14 V ac\nContactes relé 1A\nConsum repòs / func. 27mA / 57mA a 230Vac 150mA / 550mA a 12V ac / dc\nBateria CR 2032 3VDC\n(Data / hora / esdeveniments)\nSortida control d’accés BUS-L (màx. 4 lectors sense alimentació externa)\nTemperatura func. -20ºC a + 85ºC\nDimensions caixa 220x220x75mm\nINSTAL·LACIÓ I CONNEXIONS\nFixar la part posterior de la caixa a la paret utilitzant els tacs i cargols subministrats. Passar els cables per la part inferior de l’equip. Connectar els cables d’alimentació en els borns del circuit imprès, seguint les indicacions de la serigrafia de la placa. Tancar la tapa de l’equip amb els cargols subministrats per a això.\nDocumentación técnica del producto ManualAcces2000.pdf 498,4 KiB\nProgramari de Control d’Accés i Seguretat AMADEUS 8\nCentral d’Accessos Online OPEN4 IP-ACR\nCentral d’Accessos autònoma Access 1000 Control errants ALERT online