Condemna multitudinària al carrer contra la repressió policial i cridant a la vaga general | Lleida.com\nCondemna multitudinària al carrer contra la repressió policial i cridant a la vaga general\nLes concentracions al carrer no s'acaben ni estan aprop d'acabar-se. I és que davant les imatges de la Policia Nacional i la Guàrdia Civil carregant violentament contra la gent que ahir es concentrava als col·legis electorals del Referèndum, molta gent tenia ganes avui de deixar pal·lesa la seva condemna dels fets. I així ha estat. La convocatòria era a les 12 del migdia davant dels centres de treball i dels ajuntaments i per això, desenes de concentracions han tingut lloc tant a les places com a les portes de comerços, empreses o institucions públiques.\nEls estudiants han tornat a protagonitzar una altra, l'enèssima, manifestació multitudinària a la ciutat de Lleida i han tornat a tallar el centre de la ciutat substituint el crit de "Votarem" per "Hem votat" i fins i tot "Hem votat a la vostra cara". Han començat en una concentració davant del rectorat juntament amb professorat i PAS i després han continuat per Rambla d'Aragó fins entrar a l'Eix Comercial, on han rebut el suport de nombroses persones que sortien dels comerços o s'aturaven per unir-se als seus crits: "els carrers seran sempre nostres" o "fora les forces d'ocupació". També han fet una crida a la vaga general demà per aturar el país. Una altre dels crits més corejats en les diferents versions ha estat contra l'alcalde de Lleida, Àngel Ros, que ahir va considerar proporcionades les actuacions policials tot i que després va rectificar assenyalant com a culpables tant el govern de Rajoy com el de Puigdemont. "Àngel Ros dimissió", "Ros vergonya" o "Àngel escolta la veu de la revolta" eren algunes de les consignes que han cridat en la sentada que han fet davant la seu del PSC al carrer Blondel i que han continuat cridant davant la plaça Paeria, on també han demanat "Àngel Ros dóna la cara".\nEn l'arribada a la plaça, els estudiants s'han unit als centenars de persones que ja hi havia concentrades i han sumat més de 2.000 persones deixant petita, un cop més, aquesta plaça. Una representació dels Bombers han rebut l'ovació de la gent concentrada amb crits de "els bombers seran sempre nostres" o "més bombers, menys policia" i amb aplaudiments.\nAbans de desconvocar manifestació i concentració, els portaveus dels estudiants han demanat a la gent que continuï les mobilitzacions al carrer i que aquest dilluns al vespre tindria lloc una assemblea de coordinació de la vaga general que es prepara per demà dimarts. A més, han fet un minut de silenci per solidaritzar-se amb les persones ferides per les càrregues policials durant la jornada de l'1O. A Catalunya va haver-hi un total de 893 persones que van requerir assistència sanitària, 111 a la província de Lleida. Després de cantar els Segadors, els estudiants han desconvocat la manifestació i han fet una crida a aturar tota activitat aquest dimarts.\nEls municipis, també units\nAlbatàrrec, Tremp, Balaguer, Cervera i Tàrrega són alguns dels municipis que també han deixat d'oferir els seus serveis durant una estona per concentrar-se a les portes de l'ajuntament. A places plenes de gom a gom davant dels ajuntaments, centenars de persones s'han reunit per manifestar el rebuig a les actuacions violentes i repressives que van dur a terme els cossos de la Policía Nacional durant la jornada d'ahir.\nAlguns ajuntaments, com els de Tàrrega, Mollerussa, Preixana, Belianes o Vilagrassa han secundat la vaga de demà 3 d'octubre.\n#1O / Passar paperetes en caixes de formatge o enterrar les urnes, algunes peripècies per votar\n#1O / Milers de persones a Ricard Viñes protesten per les càrregues policials del Referèndum


A l'ombra del crim: d’agost 2010\nEntre l’art i el dolor: Truman Capote i A sang freda\nEra molt joveneta quan vaig llegir A sang freda, possiblement massa. Per fortuna, ningú no ha filtrat mai les meves lectures, de manera que l’obra em vingué a parar a les mans i me la vaig empassar, naturalment.\nL’impacte va resultar fortíssim. Per sempre més, quan n’he sentit algun comentari o al·lusió, he experimentat una sensació de desassossec difícil d’explicar. Lògicament, no vaig copsar en tota la seva magnitud la importància literària i documental de la novel·la, la qual cosa no m’impedí comprendre que es tractava d’una obra superba.\nAvui, quasi per casualitat, he topat a la televisió amb la pel·lícula de 2006 (estrenada el 2007) Infamous, que recrea el període en què Truman Capote va gestar i escriure la seva obra magna. La pel·lícula, de títol mal traduït Historia de un crimen, és magnífica. Va quedar eclipsada per una altra cinta –estrictament coetània– sobre la vida del gran escriptor, intitulada precisament Capote i protagonitzada per Philip Seymour Hoffman, que va guanyar un Oscar. Algunes crítiques diuen que Infamous és millor, però jo no he vist l’altra i, per tant, no puc opinar. En qualsevol cas, considero totalment irrellevant una comparació que res no ens aporta. Només diré que Infamous m’ha impactat profundament. M’ha provocat la necessitat, quasi vital, d’escriure aquest article.\nLa pel·lícula planteja una reflexió seriosa sobre el procés de l’escriptura i la implicació de l’escriptor. Capote, que estrenà amb A sang freda una literatura d’alt nivell sobre fets reals seriosament i profundament documentats, s’hi va deixar la pròpia sang en l’acte de la creació. Per dos camins. Pel camí pur i dur de la tasca literària i per la implicació personal amb els autors de la massacre. Especialment en el cas de Perry Smith, amb qui establí una estretíssima relació que, després del seu ajusticiament, perseguí Capote per sempre. Ja mai més no va aconseguir el mateix nivell d'excel·lència. El llarg procés de gestació, documentació i composició de l’obra, que li exigí actituds internes en ocasions contradictòries, li xuclà una gran part del seu jo.\nA sang freda és difícil d’enquadrar. Narra un crim cruentíssim i indaga amb gran rigor en les sensacions de tots els implicats. Tanmateix, no és una obra de gènere. Insinuar tal cosa seria sens dubte una falta de respecte.\nTampoc no podem titllar-la de periodisme d’investigació. La seva profunditat s’allunya ostensiblement de la idea de l’exposició periodística d’uns esdeveniments. Simplement, A sang freda és el resultat de la feina d’un gran artista. Un al·legat intens i duríssim contra la pena de mort.\nFa un temps, vaig parlar de Capote en un altre article d’aquest bloc, a propòsit de la narració intitulada Ataúdes de artesanía, també basada en un cas real. En aquella ocasió, ja vaig apuntar la importància i l’originalitat de la seva producció. Sòbria i seriosa, Capote converteix la vida en literatura i l’eleva a la indubtable categoria d’art. També em ve a la memòria que el dia de la visita de Quim Monzó a la meva classe de la UB, vam estar comentant la seva afecció envers l'escriptor americà, al qual se sent especialment vinculat com a traductor al català d'algunes de les seves obres.\nParlar alhora de cinema i literatura, les meves dues grans passions, és un gran privilegi. Per això avui no podia desaprofitar l’oportunitat. A la pel·lícula apareix l’amistat entre Capote i Harper Lee, l’autora d’una de les novel·les que més m’ha agradat a la vida, Matar a un ruiseñor. Curiosament, també aquest títol va donar lloc a una pel·lícula immillorable, esplèndida, d’antologia, protagonitzada per Gregory Peck.\nOi que són fantàstiques aquestes interaccions? Oi que resulta magnífic que passin els anys i en puguem parlar? Truman Capote, que nasqué a Nova Orleans el 1924 i morí a Los Angeles el 1984, acaronava el somni de confegir una obra completa i rodona. Volia deixar un llegat per a l’esdevenidor. Ningú no dubte que ho aconseguí. Amb A sang freda, entre l’art i el dolor, arribà al cim d'una carrera d'autèntic luxe.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a diumenge, d’agost 29, 2010 23 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: article, novel·la, Truman Capote\nEllery Queen, d'Ellery Queen\nAvui diumenge toca una sessió de remembrança. En la línea de recordar els autors i les obres del gènere negre que ja han assolit l’estatus de clàssics, parlarem d’Ellery Queen, que no deixa de resultar un cas curiós. Ellery Queen és el pseudònim literari de dos cosins americans, d’origen jueu, que van crear una sèrie de relats amb un protagonista que portava aquest mateix nom, Ellery Queen. La identificació del creador amb la criatura. Suposo que, en el moment, aquest fet podia comportar una petita ambigüitat que resultava útil com a reclam publicitari.\nFrederick Dannay (1905-1982) i Manfred Bennington Lee (1905-1971) són els dos autors, coneguts habitualment com a Dannay i Lee. Moltes de les històries del seu detectiu aparegueren inicialment en revistes de misteri, però després foren agrupades i publicades juntes. Ellery Queen no és l’únic personatge d’aquests cosins, que van dedicar molts anys a la narrativa policíaca, però tal vegada és el més conegut.\nCom vaig haver de reconèixer amb el Pare Brown i amb Mike Hammer, no he llegit els relats d’Ellery Queen, però sí que recordo la sèrie televisiva. També recordo molt bé algunes de les característiques del detectiu, força distant de la prepotència de Hammer. Es tractava més aviat d’un personatge que volia fer el bé, molt intel·ligent i amb una gran capacitat deductiva (a l’estil de Sherlock Holmes). Vivia de rendes, gràcies a l’herència de la seva mare, de manera que es podia dedicar a resoldre els casos sense preocupar-se per les qüestions quotidianes i crematístiques.\nEra novaiorquès i, com sol passar amb aquesta ciutat (o amb totes les grans ciutats escenaris del gènere negre), l’ambientació del marc urbà resultava essencial. La trama dels relats normalment era enrevessada i original, força enginyosa.\nAmb tot, allò que personalment m'evoca el personatge és que, més que un detectiu filantròpic i ple de curiositat, a mi em semblava un escriptor. L’abillament i el seu aire anglosaxó hi tenien molt a veure. I l’actitud, mig despistada mig anodina. Un tipus ric vestit amb poca cura que, a l’hora de veritat, era un crack de la deducció. Però el seu barret i, sobretot, els seus jerseis (o, com a mínim, així ho recordo jo), em generaven la impressió de l’escriptor de novel·les policíaques que ja us vaig descriure fa uns dies, benvolguts negrots. En aquest cas no deixa de fer una certa gràcia a causa de la identificació, encara que només sigui pel que fa a l’homonímia, entre realitat i ficció.\nJa sabeu que els tòpics personals (o les percepcions que esdevenen tòpics per a cada un de nosaltres) també existeixen. I jo, negrots, us estic desvetllant els meus de mica en mica. Sigui com sigui, el bloc vol fer-se ressò de totes les manifestacions del gènere. I avui, en un calorós i ventós diumenge de finals d’agost, li ha tocat el torn a Ellery Queen. M’agradaria molt saber si algun de vosaltres ha estat lector de les seves històries.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a diumenge, d’agost 29, 2010 5 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: article, clàssic, Ellery Queen, novel·la negra\nNit d'esplèndida lluna plena. Un cercle perfecte que navega amb el vent enmig d'un cel aspre, sense estrelles. Núvols opacs fan de teló de fons al murmuri de la tramuntana. Primer suau, s'ha convertit després en una intensa i despietada fressa. No he tancat les finestres. La calor, embogida pel vent, resulta insuportable. Amb un prolongat miol de queixa, la gata ha marxat a refugiar-se en algun racó més fresc, inconegut.\nRes no se sent tret de l'oratge, que aixeca onades de profundes veus entre les branques dels arbres. Davant de la pantalla d'aquest estri abassegador que m'obliga a escriure, m'adono que m'envolta quelcom indefinible, quasi màgic. Sola en la foscor. La fràgil làmpada de peu llença al no-res un raig esmorteït. Al meu costat, insistent, el reflex misteriós de la pantalla.\nLa nit ha esborrat el contorn de les coses. S'ha endut les fronteres i les ha substituït per un negre mantell que envaeix els camps i les muntanyes. Teclejo sense rumb, com posseïda. No sento l'òliba, ni cap insecte. Només sobreviuen el tel dominador de la nit perversa i el rumor intens del vent salvatge.\nNo temo res. Res ni ningú. Lluny, molt lluny, potser udolarà un llop. O tal vegada un home sense fortuna, tocat per la desgràcia, viurà un cop més la inevitable metamorfosi de les seves cèl·lules.\nMiro enfora, sense alè. Com si esperés segura la seva arribada. Quasi sento les passes feixugues damunt la gespa.\nPerò és un miratge. A l'exterior només hi trobo una obscuritat obstinada que pretén lluir com un trofeu la bola rodona de la lluna plena.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dilluns, d’agost 23, 2010 15 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Anna Maria Villalonga, home llop, llegenda, relat breu, text original\nGrito en el hielo, de Camilla Ceder\nUna altra novel·la negra sueca. I una altra novel·la llargaaaaaaa!\nÉs la historia d’una revenja del passat, covada en el si d’una torturada família.\nNo diré que el llibre no tingui una estructura correcta. Tampoc no diré que és dolent, perquè estaria faltant a la veritat. Es tracta d’una molt digna òpera prima. Però... llargaaaaa!\nJa he parlat en diverses ocasions de la fal·lera que semblen tenir els autors actuals per escriure en excés. Tant com s’agraeix una mesura justa! Grito en el hielo esdevindria molt més rodona, resultaria més passadora i deixaria millor regust si fos una obra “una mica” més breu.\nEn tractar-se d’una primera novel·la, tal vegada Camilla Ceder ha volgut iniciar una sèrie. I, per aquest motiu, segurament li ha semblat necessari caracteritzar amb detall els diferents membres de l’equip policial. La meva opinió, però, és que tampoc no feia falta explicar tant en el primer capítol. Alguns fragments els considero superflus. Senzillament, no calien. O, com a mínim, no calien encara. Si, per contra, això d’iniciar una sèrie és només una suposició meva, aleshores trobo absolutament injustificada gran part del text.\nD’altra banda, la influència del mestre Mankell és tan evident que Ceder cau en errors pràcticament mimètics. El conjunt policial li ha sortit tan típic i convencional que me’n faig creus. Fins i tot el títol resulta anodí.\nLa trama ha esdevingut per a mi d’una claredat absoluta. De manera que, a mig llibre, m’he imaginat per on anaven els trets. Això no vol dir que no funcioni. Potser simplement és que les meves hores de vol negrot faciliten que l’encerti sense gran dificultat.\nHe constatat un cop més una qüestió que vull esmentar. Se’n va parlar força en relació amb la trilogia Mil·lennium i jo ja porto prou negrors nòrdiques com per voler recuperar-la. Per tant, llenço un interrogant al vent: serà realment tan masclista i discriminatòria amb les dones l’“avançada” societat escandinava? Des del maltractat sud, no deixo de preguntar-m’ho. Les novel·les del “matrimoni suec”, Stieg i Asa Larsson, Camilla Läckberg, Arnaldur Indridason, etc. etc. sempre palesen situacions que van per aquests camins. Per a mi ha estat una mica sorprenent. Què en penseu?\nSi algun negrot té informació veraç, seria d’agrair.\nVull concloure amb un darrer comentari. He afirmat al començament que la novel·la és digna. No me'n desdic. Penso que cal donar temps al temps. Ceder és jove. Molt possiblement aconseguirà trobar, en un futur, la seva pròpia veu.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a divendres, d’agost 20, 2010 4 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Camilla Ceder, novel·la negra sueca, ressenya\nContinuació: La fauna del terror (II)\nFa uns dies vaig parlar dels animals vinculats a l’imaginari del terror, després d’haver confegit una llista prèvia. Atès que ja m’havia referit anteriorment als gats, als grans felins i als llops, em pensava que en tindria prou amb un únic article, però de seguida vaig comprendre que el tema donava massa de si. Posteriorment, alguns negrots van deixar suggeriments en l’apartat de comentaris (no t’oblides de tal o de qual bèstia, Anna). Per tant, avui torno a la càrrega per continuar amb la qüestió, que crec prou interessant. Espero no deixar-me res i, si això passés, que vosaltres m’obriu els ulls.\nEn primer lloc, em referiré als insectes, els animalons més abundosos del planeta. Tots sabem que, en general, no desperten gaire simpatia. Hi ha molta literatura al voltant de plagues de tota mena, assassines despietades. Abelles, mosques, mosquits, llagostes, formigues gegants. Tanmateix, el número 1 del pòdium, en aquest grup, l'ostenta sens cap mena de dubte la reina aranya i totes les seves variants: taràntules, vídues negres, etc. etc. Aquesta bestiola tans sols és parenta dels insectes, perquè en realitat pertany a un altre grup, el dels artròpodes invertebrats (ordre Araneae). En honor a la veritat, són força inofensives i només unes poques espècies resulten autènticament perilloses per a l’ésser humà. Malgrat tot, hi ha molta gent que les tem. Existeix una veritable fòbia a les aranyes, fòbia patològica. Juntament amb els escarabats, formen part de l’estètica del fàstic.\nLes aranyes poden jugar un paper actiu en els gèneres de terror, però també un importantíssim rol passiu. No podem imaginar un soterrani, unes golfes, una mansió o un palau antic sense una bona dosi de teranyines. Són el marc perfecte, l’escenari inevitable per al desenvolupament dels fets morbosos, terrorífics, sobrenaturals o criminals. Haig de dir que, personalment, no em fan cap por. Fins i tot els hi trobo (digueu-me frikie) un cert halo romàntic. I, si no hi esteu d’acord, només us cal contemplar la imatge amb la qual encapçalo aquest text.\nContinuant amb l’estètica del fàstic, l’espècimen per excel·lència (aquest sí que em fa un pànic cerval) és la rata de claveguera. M’assalten tremolors i calfreds només de pensar-hi. Tots sabem que resulten imprescindibles en tombes, catacumbes, cases i solars abandonats... En els beuratges de les bruixes (com els llangardaixos i les sargantanes). Les rates transmeten malalties i representen la brutícia, la putrefacció. Són terriblement odiades, tot i que han estat repetidament representades en el món de la fantasia infantil (recordem el llarg inventari de ratolins boníssims i simpatiquíssims: els de la Ventafocs de Disney, Jerry, Pixi i Dixi, Mickey i Minnie, etc.), per no parlar de la recent troballa literària, l’erudit i lletrat Firmin.\nVeiem doncs que rates, escarabats, insectes, aranyes i tot una colla de petits rèptils com els citats fa un moment, han esdevingut un conjunt molt utilitzat en l’imaginari del terror. Ah, i no oblidem els escorpins, negres i astuts, que generen un enorme rebuig ancestral.\nI això ens mena cap a una altra bestiola terriblement temuda, que, curiosament, desperta alhora una gran fascinació. Parlo, ni més ni menys, que de la serp. La serp (ofidi) que exemplifica una mena de maldat intrínseca i que apareix sovint en novel·les on un assassí de perfil sibil·lí vol matar algú sense intervenció directa. No cal recordar que una serp (un àspid) va ser l’instrument que va escollir Cleopatra per al seu suïcidi. Per tant, sofisticació d’alt nivell. En relats procedents de l’Índia o que tenen lloc en aquest país, la serp és un recurs sovintejat i efectiu.\nPer acabar, no vull deixar de citar un altre grup d’animals ben diferent. Em refereixo a gossos salvatges, coiots, guineus. Tot una colla de “bitxos” que, en un moment o altre, serveixen per generar la por del personal.\nLes sensacions més pregones del nostre interior es desfermen, sense que hom pugui evitar-ho, davant de certes forces de la natura. Els animals que van associats al perill, sigui per una creença folklòrica i llegendària o per una realitat palpable i certa, tenen un lloc instaurat en la nostra ment. Adquirim aquest bagatge quasi sense adonar-nos-en, a mesura que creixem, adobat amb la suma de tot un imaginari col·lectiu i arquetípic del quan ens va parlar Jung. I jo em pregunto un cop més, on acaba el sentiment innat i comença l’adquirit, negrots?\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dijous, d’agost 19, 2010 8 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: article, clàssic, llegenda, maldat, misteri, terror, tradició oral\nLa fauna del terror\nA banda dels llops i dels felins (sobretot els gats i les panteres negres), animals dels quals ja n’hem parlat, existeix una significativa quantitat de bestioles que formen part, d’una manera o d’una altra, de l’imaginari del terror. En alguns casos és més aviat una qüestió simbòlica; en d’altres, contribueixen activament a construir arguments, situacions i trames. Però, sigui com sigui, resulta innegable que la fauna del planeta té un paper més que destacat en les pregoneses de la por.\nAvui, si us sembla bé, ens dedicarem a fer-ne una petita aproximació, negrots.\nEn primer lloc, parlarem del ratpenat (o ratapinyada) l’únic mamífer volador existent, imprescindible en l’inventari terrorífic. Tot i que és un animal bàsicament insectívor i rarament ataca l’home, ostenta un lloc preferent en l’estètica de la nit, l’obscurantisme i la por. Al mite hi ha contribuït el fet que existeix una subfamília (Desmodus rotundus), que coneixem comunament com a “vampirs” i que s’alimenten de sang. En alguns casos, ataquen els ramats i els animals de granja, i molt escadusserament l’ésser humà. Amb tot, la llegenda negra, amanida per la seva relació inequívoca amb la figura dels vampirs xucladors de sang (amb el Comte Dràcula al capdavant), està servida des de fa molt temps. I no ens enganyem, molta gràcia els ratspenats no fan. Jo en tinc al meu jardí, i em sobrevolen al damunt així que es fa fosc, en un vol rasant que no deixa de posar la pell de gallina.\nQuè podem dir, altrament, d’un ocell com el corb, del seu inquietant color atzabeja, plomes brillants i rogallosa veu? Normalment semblen un mal presagi, l’anunci del desastre. També solen ser companys inseparables de personatges estranys de tota mena (mags, bruixots, nigromàntics). És impossible pensar en aquest ocell i no recordar Daphne du Maurier i la seva novel·la Los pájaros, portada al cinema per Hitchcock. Si tanquem els ulls és fàcil contemplar Tippi Hedren envoltada de corbs que arriben furtivament, silenciosament, abans de començar el seu atac furibund. En canvi, en una recerca per documentar-me, he descobert que el corb, en moltes cultures antigues, era un ocell molt venerat, un símbol espiritual. De fet, només cal anar a Londres i passar per la famosa Torre. Ja sabeu que ben cuidats que els tenen allà.\nMe n’adono que aquest article s’està allargant i que em resultarà impossible exhaurir tota la llista que tinc preparada. Ja vindrà una segona part, però abans vull fer referència a un darrer animal, de presència més que sovintejada en relats de bruixes i en històries misterioses. El trobem als boscos, en les branques dels arbres, despert a la nit (són ocells rapaços nocturns), sempre observant. Representen el símbol de la saviesa (acompanyen a mags bons), però també formen part de l’imaginari del desconegut. Enigmàtics i estranys, mussols i òlibes es troben al bell mig de l’estètica del meravellós. A mi m’agraden molt. I m’encanta sentir la seva veu persistent i monòtona enmig de l'udol de la tramuntana les nits de lluna plena.\nQuè us en sembla, negrots? Oi que tots els tòpics del folklore i de la tradició funcionen d’allò més bé? Tornarem amb les bestioles un altre dia. No s’han acabat ni de bon tros.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dilluns, d’agost 16, 2010 7 comentaris:\nAvui va d’injustícies: la mala fama del llop\nEtimològicament procedent de la forma llatina lupus-i, el terme “llop” designa un dels mamífers més vinculats a la vida humana des de l’antiguitat. De la família dels cànids, és un personatge molt conegut en les llegendes i l’imaginari col·lectiu, on ocupa, juntament amb els felins, una posició ben ingrata.\nFa molts mesos que vull tractar aquesta qüestió, però sempre ho ajorno perquè la volia lligar amb la derivació terrorífica de la licantropia. Fer-ho així, però, significa que m’haig de documentar. Ja sabeu que m’agrada ampliar els meus coneixements per poder parlar dels temes amb un mínim rigor. Tanmateix, avui he comprès que els “homes llop” donen per a un altre article, perquè parlar de tot en un de sol esdevindria excessiu. Per tant, m’he decidit a escriure sobre una part de la temàtica, la més relacionada amb la tradició.\nEl cert és que la figura del llop ha estat una de les més maltractades i temudes al llarg de la història. Eix central de terribles llegendes negres en les quals se’l considerava l’assot dels ramaders i un gran perill per a l’ésser humà. No és gratuït que puguem citar un bon nombre de contes infantils –que tradicionalment serveixen per prendre el pols de l’opinió generalitzada– on el llop representa la maldat més absoluta. Només cal recordar els models paradigmàtics de La caputxeta vermella, Els tres porquets, Les set cabretes o Pere i el llop (la faula moralitzant d’Isop que forma part de la tradició de molts països i on s’utilitza la pobra bèstia per reflexionar sobre el valor de la sinceritat). Existeixen moltes altres variacions del tema, igualment ben conegudes. Podem recordar centenars de pel·lícules i d’històries on, d’una manera o d’una altra, el llop és el responsable d’un munt de fets cruents, amb sang i fetge, que justifiquen l’odi cerval de l’home i la seva perseverant voluntat d’anihilar-lo.\nQuè podem dir nosaltres, a Catalunya, quan l’obra més popular de la nostra dramatúrgia culmina amb el crit triomfal: He mort el llop!, per donar a entendre que el protagonista ha matat el malvat tirà? Per no parlar dels exemples que encara trobem a la darrera edició del Diccionari Normatiu de l’Institut d’Estudis Catalans (DIEC2), on apareixen, darrere de la definició de llop, les frases fetes: Menjar com un llop. Tenir una fam de llop.\nL’enorme voracitat del llop és un lloc comú ben arrelat. Els atacs nocturns d’aquests animals als ramats d’ovelles o de cabres han esdevingut un tòpic: evidentment, amb un rerefons de realitat. Si un llop famèlic detecta la presència de menjar en el seu territori, va i caça. Forma part del cicle de la vida i de la seva condició de depredador. Té gana i busca menjar. Si l’home està establert suficientment a prop dels indrets on viu el llop, un dia o un altre rebrà la seva visita.\nTanmateix, l’exageració al voltant del tema resulta absolutament desmesurada. No fa gaire mesos vaig veure un interessant documental (a la 2 de TVE), en el qual els biòlegs i naturalistes ja no sabien com fer-s’ho per preservar els llops dels homes. Els fets tenien lloc en una àmplia zona del nord d’Alemanya. Els camperols i ramaders, que semblaven directament importats del segle XVII (i no exagero), encara sentien un odi ancestral envers els llops, per més que els seus atacs fossin gairebé inexistents, molt escadussers. Les afirmacions d’aquesta gent, més que procedents d’una desenvolupada comunitat del segle XXI, semblaven extretes d’una història de terror gòtica. De res no servien les clares explicacions dels experts, demostrades amb dades científiques ben documentades. Per a ells, els llop era un temible assassí sanguinari. I punt.\nEn canvi, ell llop és un animal bell, noble, que viu en comunitat, que mai no mata per plaer, que s’estima els seus cadells i que (no ens enganyem) ocupa en la cadena evolutiva la baula immediatament anterior al “millor amic de l’home”. De fet, s’han conegut molts casos de llops que han estat capaços de conviure amb persones sense cap problema. Félix Rodríguez de la Fuente va intentar acostar-nos a aquest preciós mamífer, però no crec que n’hi hagués prou.\nLa presència dels tòpics persisteix, la potència dels arquetipus és immensa. Literàriament, resulta molt clar. Però, en casos com aquest, també resta palès en la realitat. La por al desconegut, a allò que creiem més fort que nosaltres, el terror atàvic a les forces de la natura són els responsables últims de la generació dels mites. Com el mite del llop, un animal que ha fornit el nostre imaginari de magnífiques històries. Però que, sobretot en la vida real, es mereix urgentment una restitució pública.\nEl llop, un ésser esplèndid, que udola a la lluna i que ha demostrat ser capaç d’estimar.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dissabte, d’agost 14, 2010 8 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: article, clàssic, conte, llegenda, llop, tradició oral\nMike Hammer, de Mickey Spillane\nFa temps que volia parlar-vos d’un detectiu privat paradigmàtic, Mike Hammer, sorgit de la ploma de l’americà Mickey Spillane (1918-2006). Hammer és el protagonista d’un cicle de 10 novel·les que s’estenen al llarg de 50 anys, de 1947 a 1997. Com vaig haver de confessar en l’article sobre el Pare Brown, no he llegit les aventures de Mike Hammer. Tan sols el conec a través de la televisió, d’una sèrie protagonitzada per Stacy Keach que segurament molts recordareu. Tanmateix, amb la voluntat de fer passar per aquest bloc totes les manifestacions significatives del gènere negre, era obvi que tard o d’hora ens hi havíem de referir.\nNo m’estendré en detalls que podeu trobar a la xarxa, de manera que us he enllaçat l’entrada de Wikipèdia al nom del personatge. Segons que recull aquest lloc, Hammer personifica el model de detectiu violent, misogin, fatxenda, patriota americà –i per tant anticomunista– i poc sibil·lí. En contrast amb la ironia i el cinisme d’altres personatges similars, com Sam Spade o Philip Marlowe, Hammer és brutal i primitiu.\nA banda d’aquestes afirmacions, que el fan ben antipàtic i que des del punt de vista literari només podem corroborar amb la lectura dels llibres, m’agradaria transmetre la meva percepció a partir de la sèrie televisiva.\nMike Hammer em semblava el típic detectiu novaiorquès, tan important a les novel·les com la ciutat mateixa. La seva secretària, ajudant incondicional, es deia Velda; i crec recordar (com no!) que hi havia quelcom més que una relació professional entre tots dos. Tensió sexual, potser. Existia també una dona misteriosa, amb la qual Hammer mai no va arribar a establir contacte, que apareixia de manera sobtada i cíclica en la seva vida. Mai no es deien res. Llurs mirades carregades de missatges subliminals es creuaven amb intensitat i sempre en situacions difícils. Però quan ell sortia corrents a buscar-la, ella ja havia desaparegut. S’havia esfumat com un fantasma. De qualsevol manera, Hammer no havia de patir. Podia lligar a cor què vols, perquè recordo que totes les dones amb què topava se li insinuaven ràpidament.\nL’ambientació estil anys 50 m’agradava molt. Aquell despatx desastrat típic dels detectius de segona categoria, amb el nom escrit al vidre de la porta; aquella calor de l’estiu de la city només apaivagada parcialment pel llardós ventilador del sostre; els vestits escotats de la Velda, una mica vulgars; el barret inefable i incombustible d’en Mike; la seves camises suades; i la pistola amb nom propi, la Betsy, la seva millor amiga. Les històries estaven narrades en primera persona (també les novel·les) i Hammer parlava de la Betsy com si fos realment un company de carn i ossos en la lluita contra el crim.\nJo m’ho passava molt bé mirant la sèrie. Ignoro si també m’agradaria llegir els llibres, però sospito que sí. Aconseguint l’abstracció ideològica necessària i defugint caure en l’anacronisme, segur que són un perfecte exponent del gènere durant la caça de bruixes de McCarthy i el període de la Guerra Freda. En qualsevol cas, no tinc cap intenció de negar el meu gust per aquest conjunt de tòpics, a hores d'ara ja clàssics, i per aquesta estètica negra. Mike Hammer ho compleix tot.\nHaig d’afegir, negrots, una dada més. La música de la sèrie. M’agradava tant que la vaig triar per acompanyar aquest bloc. Podeu pitjar el gadget del començament: Harlem Nocturne, una peça de jazz composta per Earle Hagen i Dick Rogers el 1939.\nSi no la coneixeu, us encantarà.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dijous, d’agost 12, 2010 8 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: article, clàssic, Mike Hammer, novel·la negra\nMés llocs comuns: quina passada!\nAlguns negrots heu demanat més llocs comuns (oi, Marta?) i, com que n’hi ha, allà va la tercera entrega. Espero que sigui l’última, perquè això ja sembla la història de mai no acabar.\nEn qualsevol cas, som-hi:\n-Els instituts, universitats, hospicis, internats i residències d’estudiants: no sé com m’havia pogut oblidar aquests llocs tan paradigmàtics, on sovint es cometen crims en sèrie i els nois i noies van desapareixent un darrere l’altre. Molts cops els millors amics dels "protes" (els que semblen més inofensius) són els dolents.\n-El perseguit que entra al seu cotxe i, quan s’imagina salvat, l’assassí és al seient del darrere.\n-Llocs terribles: les gasolineres en paratges semidesèrtics i els motels “cutres” amb llums de neó (normalment els recepcionistes van amb samarreta imperi i miren la tele). Aquí s’ajunta la por amb el fàstic.\n-Gossos i llops que ensenyen les dents amenaçadorament. Aquest recurs apareix quan menys t’ho esperes. De vegades amb poca lògica.\n-Ui, un altre lloc oblidat: esglésies i catedrals. El tema religiós m’agrada molt com a recurs negre. Trobo que té glamour, malgré tout. Per tant, no hem d’oblidar els conflictes de tota mena de capellans i monges. La truculència pot ser extrema.\n-Foc. No n’hem parlat gaire, però els incendis també juguen un paper important. En ocasions, són incendis del passat que han deixat traumes en policies o en assassins. També hi ha un tipus d’assassí psicòpata que comença la seva carrera matant animals domèstics (els gats solen rebre molt) i incendien les cases amb els pares dintre.\n-Escena típica: protagonista femenina (guapa i amb professió liberal o relacionada amb la llei) que sap cuinar. Talla verduretes a la cuina de casa i se sent observada. És de nit. Quan es gira, no veu res. Però en realitat hi ha algú a l’exterior que la va resseguint de finestra en finestra (pel que fa al plat que cuina, hi ha la variant espaguetti).\n-Criminal, assetjador o voyeur que mira amb prismàtics des d’un lloc no llunyà. Truca per telèfon a la víctima i, perquè no hi hagi dubtes de la proximitat, li diu com va vestida.\n-Illes deshabitades i fars solitaris. Són indrets de difícil accés. Només hi va un vaixell de tant en tant (un cop a la setmana, normalment). O una avioneta. Sigui com sigui, fa molta por, perquè la solitud és un dels motius de terror més grans. Amb tot, em sembla que aquestes illes en la vida real no existeixen.\n-El tema neu i esquís també funciona força bé. Solitud al fred. Cabanes aïllades a la vora de llacs (a voltes els llacs tenen gent morta a la profunditat de llurs negres aigües).\n-Saunes que no s'obren i vestuaris (gimnàs, escola, universitat). Com és que els protagonistes sempre es queden sols?\nEn fi, que la cosa no s’acaba, segons sembla. Però no puc allargar més aquest article, que es farà feixuc de llegir. Com sempre, us demano més tòpics, negrots.\nI a veure com rematem el tema. Quina passada!\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimecres, d’agost 11, 2010 10 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: article, crim, intriga, llegenda, misteri, novel·la negra, terror\nL'abillament de l'escriptor\nA força de parlar de tòpics, em va venir a la ment una percepció personal, que ignoro si algú comparteix amb mi o es tracta exclusivament d’una bajanada de collita pròpia. Tanmateix, la sensació l’experimento diàfanament des que era ben petita i tothom del meu entorn ho sap. Com que té a veure amb la negror (la qual cosa em fa pensar que sóc negrota des de temps immemorial) avui he cregut adient posar-la en coneixement de tots vosaltres. Confio que ja em fareu saber què us en sembla.\nVull avisar que hom diria que el cas no té ni cap ni peus, però per a mi la idea és totalment indiscutible. Suposo que prové de pregoneses que ni jo mateixa recordo. Tal vegada d’alguna pel·lícula que vaig veure essent petita o d’alguna novel·la que vaig llegir. Sigui com sigui, resulta un fet inqüestionable.\nEstic parlant de l’abillament de l’escriptor de novel·les negres. Quan veig un senyor (conegut o inconegut, tant és) amb una jaqueta de punt, cordada amb botons de dalt a baix i d’un color poc llampant, tinc clar que aquell senyor va vestit d’escriptor de novel·les policíaques. La jaqueta ha de ser baldera i ampla, molt còmoda, preferentment de tons granes, marronosos o verd oliva.\nM’imagino el personatge de nit, darrere de l’escriptori, amb l’única llum d’un flexo, assegut en una butaca vella i còmoda. Tecleja la màquina d’escriure mentre fuma en una habitació plena de llibres. És hivern i fa fred. Hi ha la xemeneia encesa. Una finestra damunt d’un carrer vagament il·luminat. I pertot el silenci, només trencat pel so monòton de les tecles.\nAquest ambient el considero molt adequat, però és més o menys aleatori, diguem-ne negociable. Per tant, l’home pot dur ulleres o no, fumar en pipa o cigarretes, tenir el cendrer net o ple de burilles. La màquina pot ésser substituïda per un ordinador i, fins i tot, el senyor pot escriure de dia (tot i no resultar gaire recomanable). Ara bé, la jaqueta no se la pot treure. És absolutament impossible que vagi vestit d’una altra manera. Senzillament, aquesta possibilitat no es contempla.\nLa cosa porta cua. No us penseu que no té cap tipus de conseqüències en el món real. Arran d’aquesta meva sensació, tota la meva família masculina (marit, pare, germans, tiets) han anat a temporades vestits “d’escriptors de novel·la policíaca”. L’expressió és ben coneguda en el meu ambient. Per descriure’m algú de manera absolutament entenedora, la meva família va i diu: “va vestit d’escriptor de novel·les policíaques”. Aleshores no hi ha dubte possible sobre l’estil de la indumentària de la persona en qüestió.\nQuan passejo i em trobo una botiga de roba d’home, el mateix. Si hi veig un maniquí amb una jaqueta, ja sabeu quin ofici li encolomo. I si vaig a comprar-ne una per regalar, no conec cap altra manera de descriure-la que no sigui: "escolti, volia una jaqueta d'escriptor de novel·les policíaques" .\nPer no parlar del cinema. Així que apareix algú amb la peça, per força ha de fer el paper d’escriptor de novel·les policíaques. Ja es pot demostrar després que és detectiu, agent de borsa o llenyataire. A mi no que no em vinguin amb bestieses.\nAh. I les modes. Quan cíclicament torna la moda de les jaquetes, de cop i volta tothom escriu novel·les policíaques.\nEstic sonada? En teniu també de manies d’aquestes? Realment no sé què pensar, tot i que trobo difícil canviar a aquestes alçades. En fi, ja ho deia Wilde. La vida imita l’art. O, en el meu cas, la vida imita la meva imaginació.\nA reveure, negrots.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dilluns, d’agost 09, 2010 12 comentaris:\nParlant de mèdiums: una col·laboració de Jordi Canals\nEl meu amic Jordi Canals, escriptor i home d'inquietud i sapiència artística i cultural, col·labora avui personalment amb aquest espai. En Jordi és fidel negrot i sempre ens ofereix els seus interessants i amables comentaris. Arran de l'article on us vaig recomanar el relat Mèdium, de Pío Baroja, em va dir que ell s'havia hagut de documentar sobre el tema perquè en una de les seves novel·les, L'herència del bruixot, hi apareix el personatge d'un mèdium.\nTotal, que li vaig demanar que ens en fes cinc cèntims. I aquí teniu la seva explicació. Espero que us resulti interessant, negrots.\nLa lluita del mèdium amb les condicions socials és directe i conscient. El seu esperit revolucionari és molt fort. La seva motivació bàsica en la vida és fer tot el que és al seu abast per a canviar les creences malenteses sobre el espiritisme. La seva tragèdia és que, a vegades, no troba el canal per on discorren les energies de què disposa i només fa que llançar-se contra els molins de vent. El mèdium considera que la tradició social de la seva època és a punt d’estimbar-se per complet, però els seus somnis sobre la civilització del futur oscil·len, de manera alternativa, entre l’esperança i el més enllà.\nHeus aquí una de les situacions que ens podem trobar en el relat de la doctrina espiritista:\nTothom ha sentit parlar dels esperits dolents, per això a la primera reunió la inquietud domina l’ambient. En les sessions el rostre del mèdium s’il·lumina mentre evoca a la coneixença interna del client o germà com es diu habitualment. Aconsella que no s’oblidin de l’esperit protector que és el que, en definitiva, dóna els consells a través de la consciencia de cadascú. El mèdium es val de les persones que l’envolten. El mèdium, que actua d’intermediari, implora la protecció dels esperits bons, en nom de tots els assistents, a l’espera que acudeixin per a lluitar contra els malèvols i aplacar la seva ira. Adverteix que la intel·ligència no desapareix desprès de la mort, sinó que segueix evolucionant en un medi que no està condicionat per l’espai ni pel temps i que pot manifestar-se als germans que són a la reunió a través seu. Continua dient que no hi ha mort per a l’ànima, que es transforma en esperit tractant que es manifesti en aquell moment.\nDe cop i volta, tots s’uneixen en una sola veu per a cridar “Creiem, creiem…” Desprès d’una llarga estona invocant els esperits, el mèdium estableix comunicació amb un dels bons esperits amb voluntat d’ajuda, parla amb ell i el posa en comunicació amb el germà que és a la reunió, frasejant molt lentament les paraules. La veu cavernosa del mèdium tremola mentre branda el cap emetent sorolls estranys. A partir d’aquí, els sentiments del que busca comunicació amb un familiar o amic mort, es desborden.\nBibliografia: El libro de los espíritus. Allan Kardec\nNota: Us he enllaçat la informació sobre el llibre d'en Jordi per tal que us ho pogueu mirar, conèixer millor l'autor i també saber més coses de L'herència del bruixot.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dissabte, d’agost 07, 2010 3 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: article, fantasmes, intriga\nDe tòpics i llocs comuns (segona tongada)\nJa us vaig avisar, negrots, que, amb l’article de l’altre dia, no havíem acabat ni de bon tros la llista de tòpics i llocs comuns de misteri, intriga, crims i terror. La literatura i el cinema ens han proveït d’un imaginari tan suculent que, només meditant una mica, surten noves idees de sota les pedres.\nCom que l’inventari creix i creix sense parar, no hi veig altre remei que continuar amb el tema. Per tant, sense dilació, passo a publicar una segona llista.\nAmb el vostre permís, allà va:\n- Les noies que senten un soroll de nit i s’hi acosten fent-se les valentes, sovint descobreixen que es tracta d’un gat. L’aparició del gat (figura absolutament vinculada al gènere) no és en realitat garantia de res. Moltes vegades, després del gat i quan la noia insensata ja respira alleujada, ve el descobriment d’un vidre trencat i l’aparició de l’assassí.\n- El perill dels ascensors i les seves portes: no acaben de tancar-se quan fa més falta, enmig de les persecucions; o s’obren en el moment precís i les cabines estan plenes de cadàvers i de sang.\n- En les grans mansions antigues, els ulls de les figures dels quadres –penjats sobretot al llarg de les grans escalinates– es mouen sinistrament, observant els nouvinguts amb gran atenció.\n- Les persecucions que acaben en els terrats dels edificis. Les escenes subsegüents són imprevisibles, perquè tenen diversos tipus de resolució (cau el perseguit, hi ha trets, cau el perseguidor, el perseguit és detingut, el perseguit s’escapa fent uns salts increïbles, algú s’acaba tirant al buit, etc.).\n- Els policies, detectius o altres investigadors (periodistes, advocats, escriptors, fiscals, psiquiatres, etc.) que pateixen algun trauma o malaltia que se’n deriva (agorafòbia, claustrofòbia o quelcom de similar).\n- Escenes de crims i de pànic a dutxes i banyeres (especialment rendibles a partir de Psicosi).\n- El policia “ drogata” o alcohòlic –a voltes corrupte– que en realitat té una bona excusa per ser-ho i que finalment es reforma. El motiu presenta una variant: el personatge ha tocat fons (sol, borratxo, deixat de la mà de Déu, brut), però, com que és un crack, sempre l’acaben buscant per resoldre els casos més difícils.\n- L’assassí en sèrie (més sonat que una campana) que agafa una fixació amb el policia responsable de la investigació dels seus crims. El truca per telèfon, el repta i normalment vol que sigui la culminació de la seva obra. Kurt Wallander va patir reiteradament aquest abús. El van voler matar no sé quants cops.\n- Els boscos de fulles cruixents, preferentment durant la tardor o l’hivern, on les noies són perseguides o apareixen mortes. Les fulles solen tenir un bonic color ocre. També hi ha la variant dels morts dins l’aigua, amb o sense cotxe.\n- Els assetjadors de fixació extrema que tenen un amagatall amb murs sencers plens de fotos del seu objecte de desig. També hi sol haver retalls de diari.\n- Els perseguits per bojos i assassins que indefectiblement fugen cap els carrerons foscos i sense sortida.\nI per acabar aquesta segona tongada, esmentaré llocs tan inquietants com els gronxadors infantils (nyec nyec), els parcs d’atraccions abandonats i les cases solitàries a la vora del mar.\nQuè, com se us queda el cos, negrots?\nAh, per cert, aviso: no puc garantir que no continuarà...\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dijous, d’agost 05, 2010 9 comentaris:\nMédium, de Pío Baroja\nAra ja feia dies, negrots, que no tornàvem a les nostres incursions en l'obra d'autors ja clàssics que han conreat, en un moment o altre, la narrativa de terror, intriga o misteri. Sabem que és una constant en la producció de moltíssims escriptors. A aquestes alçades, ja resulta innegable la fascinanció que la temàtica màgica, criminal o sobrenatural exerceix en tots nosaltres. Així, hem pogut gaudir de les històries de Pardo Bazán, Kakfa, Bécquer, Calders, Zorrilla, Valle Inclán, Cortázar i un llarg etcètera.\nAvui li ha tocat el torn a Pío Baroja (Donostia, 1872- Madrid, 1956). Home de bona família, dedicat en cos i ànima a les lletres, us n'enllaço una pàgina biogràfica per a qui vulgui refrescar la memòria.\nEl relat que us proposo s'intitula Médium i és una formulació clàssica del tema de la "possessió". No està exempt de l'aplicació deliberada de diversos tòpics que funcionen molt bé (somni, fotografia), precisament amb la voluntat de reproduir allò que el públic espera trobar. El cert és que es tracta d'un text que es llegeix en breus instants, de paraula senzilla però d'un crescendo terrorífic magistral. El narrador en primera persona i la suggerent prosa de Baroja ens fan avançar sense aturador, amb el desig peremptori d'assistir al desenllaç. Després, arriba la boira.\nI ens preguntem: mite, bogeria, realitat? No ho sé. Vosaltres què n'opineu, negrots?\nAl meu entendre, ningú no ha de desaprofitar l'ocasió de conèixer aquesta petita perla d'un dels grans escriptors en llengua castellana del segle XX.\nTal vegada serà interessant, en un pròxim futur, dedicar un article al tema dels mèdiums, ja que encara mai no hem fet referència a aquest motiu tan habitual del gènere i tan en voga actualment en el món audiovisual.\nI ara: que passeu molta por, negrots.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimarts, d’agost 03, 2010 9 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: article, clàssic, Pío Baroja, relat breu, terror, text original\nAmigos en las altas esferas, de Donna Leon\nTot just he acabat Amigos en las altas esferas, la novena entrega de les peripècies del comissari venecià Guido Brunetti, sorgit, com de sobres sabeu, de la ploma de l’americana establerta fa dècades a la ciutat dels canals, Donna Leon. Llegeixo les novel·les en ordre rigorós (ho faig sempre que puc, com amb el matrimoni suec i com vaig fer amb la sèrie de Kurt Wallander). Per tant, no trio en funció de la trama que em crida més l’atenció, sinó que em mantinc absolutament disciplinada.\nHe d’admetre que aquest capítol de la nissaga no és el meu preferit. Està tan ben construït com sempre, però tracta el tema del frau fiscal, els delictes monetaris i la usura. No és que no hi hagi morts violentes (n’hi ha unes quantes), però a mi m’enganxen més les trames truculentes, amb gent traumatitzada, assassins en sèrie i drames familiars. Els crims administratius, la màfia i la corrupció em resulten segurament massa prosaics. I és que –per què amagar-ho– encara m’estimo més descobrir en el crim la dosi de poesia i de romanticisme que hi pot haver.\nNo deixa de sorprendre’m que Donna Leon pugui continuar vivint tranquil·lament a Venècia. A mesura que llegeixo les aventures de Brunetti, m’adono com ella va confegint, cada cop de manera més descarnada, la crítica de la societat que l’envolta. No només la veneciana, sinó la italiana en general. M’imagino que hi ha un important pòsit de veritat (només cal recordar la faç i les actuacions de Berlusconi), però, tot i això, la seva –diguem-ne– prepotència americana no deixa espai per a la presumpció d’innocència. Corrupció, suborns, picaresca, mentides, tripijocs, xantatges. Tot l’aparell administratiu, polític i policial italià funciona, segons Leon, a partir d’aquests supòsits. Per no parlar del recurs únic i sempre present de les amistats i coneixences. Brunetti, un policia honrat (o tan honrat com es pot ser a Venècia), no segueix mai els circuits oficials. De fet, no semblen existir. Per descobrir quelcom, per investigar, sempre ha de recórrer als favors que la gent (amics i no tan amics) li deuen.\nAmb tot això no vull dir que la novel·la no pagui la pena. Un Brunetti, negrots, sempre és un Brunetti. Assistir a les seves passejades pels carrers de la ciutat, comprendre l'orgull que sent per ella, significa també, com sempre, que Venècia acaba esdevenint, per bé i per mal, l’autèntica protagonista de la trama. Diria que aquest és el sentiment d’ambivalència de Leon, perquè allò que em sembla indubtable és l’amor de l’escriptora per una ciutat, no ens enganyem, única al món. Fins a la pròxima, negrots.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dilluns, d’agost 02, 2010 9 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Brunetti, Donna Leon, novel·la negra, ressenya\nUna de tòpics i llocs comuns\nEn la línia d’aprofundir en les llegendes i la tradició de la literatura d’intriga, misteri, crims i terror, tal vegada faltava consignar amb un cert detall alguns dels tòpics i llocs comuns que amaren el gènere.\nN’hi ha de molt freqüents: en certs casos, relacionats amb l’entorn i l’espai on es desenvolupen els fets; en d’altres, amb l’actitud dels personatges (tant dels “bons” com dels “dolents”); de vegades, simplement vinculats a les situacions i les circumstàncies. Però sempre són recurrents i àmpliament coneguts. És més, a hores d’ara (com ja hem fet palès en altres articles) sobrepassen l’àmbit purament literari per manifestar-se a través d’altres formes d’expressió (còmic, música, televisió i, sobretot, cinema). La interacció entre mitjans contribueix encara més (si això és possible) al seu assentament. Tot plegat conforma el nostre bagatge personal i col·lectiu. És clar que qualsevol innovació de qualitat és ben rebuda. Tanmateix, sabem que la majoria d’aquestes innovacions són més de forma que de contingut. Solen consistir en reinterpretacions i reinvencions dels mateixos motius. Com que el consumidor s’hi sent identificat i troba plaer en recuperar i remembrar allò que espera, els tòpics mai no deixen de mantenir-se vigents.\nBé, prou teoria recurrent i anem al gra. Recordem alguns dels llocs comuns més habituals. Evidentment, només serà un tast per il·lustrar allò que intento argumentar. No cal que us digui, negrots, que qualsevol col·laboració per part vostra serà molt ben rebuda.\n- Persecucions per carrers foscos i estrets de pobres i agosarades noies amb tacons (terrorífic clap clap en la nit) que solen acabar malament, preferentment mortes (o que mantenen durant un temps el lector/espectador en la incertesa).\n- Perillositat dels aparcaments, on mai no hi ha ningú i on es repeteix un esquema similar, en ocasions a peu i d’altres en cotxe (gent perseguida per criminals de tota mena: mafiosos, violadors, psicòpates i, fins i tot, fantasmes).\n- empreses, museus o biblioteques solitaris on el criminal s’escola per carregar-se aquell que s’ha quedat a treballar a darrera hora.\n- l’home caigut en desgràcia que viu a les catacumbes (en especial al metro) de les grans ciutats. Sovint és innocent i rep de valent, sobretot per part de la policia, que té una malaltissa tendència a inculpar-lo.\n- els vells (perversos o boníssims) de cases sinistres on els nens del barri tenen prohibit acostar-se (però s'hi acosten). Aquests vells, val a dir, en ocasions salven els nens.\n- les abduccions extraterrestres, molt en voga gràcies als inefables Mulder i Scully.\n- les ànimes en pena que volten pertot a l’espera de resoldre allò que havien deixat pendent en vida (bones, dolentes i mig mig).\n- els camps de blat a ple sol (ben grocs, sempre ben grocs) on tot és a la vista. Aquesta situació es complau en ésser l’antítesi del tòpic: el dia pot ser tan terrorífic com la nit, la llum com l’obscuritat.\n- la presència d’una persona misteriosa i desconeguda al carrer, que mira insistentment la finestra de l’heroi/heroïna sota la claror d’una farola. Si és home, ha de dur barret. I, si fuma, l’efecte té més solera. Malgrat tot, actualment ha esdevingut políticament incorrecte (fumar, s'entèn, no fer guàrdia sota la finestra).\n- heroïnes (guapes) que són a casa a la nit, senten un soroll i, en lloc de marxar per l’altre cantó, s’acosten al perill de manera absolutament absurda (que no han llegit cap llibre ni vist cap pel·lícula?).\n- grans escalinates de mansions enormes que fan molta por i per on la víctima sol caure\n- els factors meteorològics de tota la vida (trons, llamps, vent, vidres que es trenquen, tempestes, huracans, pluja torrencial). Aquest lloc comú funciona sempre.\n- manicomis, piscines, cementiris, barris abandonats (als Estats Units n’hi ha un devassall), hospitals que a la nit semblen deserts, sales d’autòpsies: un munt de llocs on pot passar de tot\n- escriptors, artistes, policies, jutges, advocats, fiscals, periodistes, metges (servidors de la llei o professionals liberals, únicament) absolutament torturats, amb un passat inconfessable o que han patit tant que no s’han acabat de refer mai (la mort violenta d’esposes, fills i companys sol ser el principal motiu de patiment).\n- suïcidis que semblen crims o a l’inrevés (sobretot a l’inrevés).\n- nens (o nenes) que tenen la maldat a dins.\n- alcohòlics, drogoaddictes i altres personatges problemàtics i poc clars que tant poden formar part de l’elenc dels “bons” com dels “dolents”. Rarets, friquis, primets i pàlids, preferentment amb ulleres i mal pentinats.\n- portes tancades i habitacions sense sortida amb crims inexplicables a l’interior\n- i soledat, molta soledat. Un heroi de novel·la negra que en pateix ja ho té tot guanyat.\nEn fi, negrots, que m’adono que aquest article s’allargaria de manera indesitjable per a vosaltres, al cap i a la fi soferts lectors de les meves dèries. Per tant, quasi que continuaré la llista en una altra ocasió. No obstant això, no us abstingueu de dir-hi la vostra, per l'amor de Déu.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a diumenge, d’agost 01, 2010 12 comentaris:\nAnna Maria Villalonga (163) armes (6) article (277) assaig (11) àudio (18) Barcelona (60) BCNegra (55) Biblioteca La Bòbila (23) bruixes (6) ciència ficció (24) cinema negre (8) clàssic (37) compulsió (18) conferència (6) Congrés (16) conte (12) crim (32) crònica (101) desmitificació (5) entrevista (25) fantasmes (21) festival (103) gènere fantàstic (24) gòtic (7) home llop (7) intertextualitat (4) intriga (21) judici (3) llegenda (11) llegenda urbana (2) llibres (27) llop (4) màgia (2) maldat (6) microrelat (23) misteri (7) mort (11) Negra y Criminal (19) notícia (300) novel·la (60) novel·la d'enigma (6) novel·la en català (88) novel·la negra (368) novel·la negra en català (366) novel·la negra sueca (41) por (3) presentació llibre (34) relat breu (127) reportatge gràfic (23) ressenya (354) rondalla (1) sèrie policíaca (6) taula rodona (3) terror (56) text original (48) Tiana Negra (20) tradició (3) tradició oral (5) Universitat de Barcelona (34) vampirs (6) vídeo (22)


Projecte per a fer un habitatge unifamiliar vinculat a una explotació agrícola per a plantació de vinya i explotació amb mimosa per producció de flor tallada. ”La verdina” és una finca de forma allargada d’est a oest i una suau pendent descendent estructurada en bancades en sentit nord-oest.\nL’edificació s’ha projectat adaptant-se a la tipologia d’habitatge familiar aïllat, amb dos annexes; un destinat a garatges per maquinària agrícola amb un petit magatzem per productes fitosanitaris, i un altre destinat a manipulació i embalatge.\nTota l’edificació es desenvolupa en una sola planta amb la voluntat de reduir al màxim l’impacte visual, amb coberta plana i les façanes es resolen amb murs de formigó vist de color terrós, fusteria oculta d’alumini i persianes corredisses de llibret.


Redacció 22/05/2019 3:49 pm\nEl sindicat de la Guàrdia Urbana més crític amb Ada Colau, el Csif, s’ha manifestat aquest migdia contra la gestió de l’alcaldessa i contra la política “antipolicia i antiseguretat” que, es queixa el sindicat, ha portat a terme la líder del consistori. Amb una pancarta en què es podia llegir “Ada Colau és inseguretat, més Guàrdia Urbana és més seguretat”, la manifestació ha estat davant de les portes de l’Ajuntament, a només quatre dies de les eleccions.\nCsif ha convocat la protesta contra la “precarietat laboral” causada per la “falta de recursos humans”, la “falta de material operatiu, falta de formació falta d’infraestructures idònies i en defensa dels serveis públics i que aquests estiguin al servei dels ciutadans”.\nLa concentració ha comptat amb la presència del candidat a l’alcaldia per Vox, Ignacio Garriga, que ha promès “mà dura i acabar amb la delinqüència”. Altres missatges de la protesta han estat “Colau, la Guàrdia Urbana no et vol”.


"La victòria de Deng Xiaoping", Ian Buruma - BARCELONA RADICAL\n"La victòria de Deng Xiaoping", Ian Buruma\nEl massiu moviment de protesta que va esclatar a la Xina la primavera del 1989, centrat a la plaça Tiananmen de Pequín, sembla haver estat una revolta anticomunista fracassada. Mentre es desenvolupava la brutal repressió del juny, Europa central guanyava llibertats políti- ques; primer a Polònia i Hongria, i després a l’Alemanya de l’Est, Txecoslovàquia, Bulgària i (de forma violenta i bastant antidemocràtica) Romania. Menys de dos anys després, arran de la sobtada obertura de Mikhaïl Gorbatxov, queia la Unió Soviètica.\nAquestes revolucions democràtiques van seguir altres revoltes que uns anys abans havien exigit “poder per al poble” al nord-est i sud-est d’ Àsia. Van ser temps feliços. Francis Fukuyama no era l’únic nord-americà que creia que la democràcia liberal havia triomfat per sempre. No hi havia alternativa a l quees veia com la simbiosi natural entre el capitalisme i la societat oberta. Així que les classes mitjanes tinguessin llibertat econòmica, la democràcia autèntica s’imposaria. Hi havia tal sensació de triomf liberal postguerra freda que molts països occidentals, especialment els Estats Units, van considerar que ja no era necessària gaire regulació estatal que contingués els instints salvatges de la lliure empresa. I diversos evangelistes del neoliberalisme van portar aquest missatge a l’Europa postcomunista.\nLa Xina semblava l’excepció. Juntament amb Cuba i Corea del Nord, va ser l’únic lloc on va prevaler el règim comunista. Però va ser realment una victòria per al comunisme? En realitat, el que va quedar intacte després de la matança de Tiananmen no va ser el comunisme, sinó el capitalisme autoritari en la versió de Deng Xiaoping. Occident havia elogiat Deng per renunciar a dècades d’aïllament maoista i obrir la Xina a l’economia mundial. Va alliberar l’empresa capitalista amb allò “que alguns s’enriqueixin primer”, frase que es va difondre en la forma d’“enriquir-se és gloriós”. Aquesta era la ideologia que calia defensar dels estudiants que protestaven contra la corrupció i exigien reformes polítiques. Per això per esclafar la revolta es van utilitzar tancs de l’ Exèrcit Popular d’ Alliberament. Va ser una resposta brutal, però com va dir un dels líders del partit: “Que els estrangers deixin d’invertir no és una cosa que em preocupi. Els capitalistes estrangers volen guanyar diners, i no abandonaran mai un gran mercat mundial com la Xina”.\nLa Xina no va mirar mai enrere (en sentit literal i figurat, perquè aquells fets són innominables). L’economia aviat va prosperar; i les classes urbanes educades de les quals havia sortit la majoria dels estudiants que van protestar el 1989 van rebre grans beneficis. Se’ls va oferir més o menys el mateix tracte que als ciutadans més adinerats de Singapur o fins i tot el Japó (encara que cap d’aquests països no és una dictadura): no us fiqueu en política, no qüestioneu l’autoritat de l’ Estat, i nosaltres crearem les condicions perquè us enriquiu.\nFins i tot els joves xinesos instruïts avui tenen escàs o nul coneixement del que va passar fa trenta anys. I quan un estranger esmenta el tema, els que sí que ho saben solen reaccionar amb un nacionalisme irritable, com si parlar d’això fos senyal d’estar en contra de la Xina. Un sospita que aquesta actitud defensiva és resultat de la mala consciència: molta gent es va beneficiar amb un acord miserable.\nEl 2001, un any després de l’arribada al poder de Vladímir Putin a Rússia, vaig viatjar de Pequín a Moscou i vaig escriure un article on vaig comparar favorablement Rússia amb la Xina. Vaig donar per descomptat que anava camí de convertir-se en una democràcia oberta. Em vaig equivocar: Rússiava acabar sent un país més semblant a la Xina de Deng Xiaoping, encara que en una versió menys reeixida.\nUna cosa similar va succeir als països centreeuropeus. El primer ministre d’ Hongria, Viktor Orbán, ha estat el més sorollós ideòleg de la “democràcia il·liberal”, un sistema de domini opressiu que tot i així permet al capitalisme continuar prosperant. Els demagogs populistes de dreta europeus i nord-americans voldrien seguir el seu exemple. Com Donald Trump, són tots en una mesura o altra admiradors de Putin.\nNingú no va pensar que les coses serien així. Es va donar per establertque la democràcia liberal i el capitalisme eren inseparables. Ara sabem que no és així. És perfectament possible ser un empresari ric, o fins i tot un consumidor de classe mitjana adinerada, en un Estatque reprimeix les llibertats polítiques. Singapur era un exemple perfecte de capitalisme autoritari, però ningú no li va fer atenció. El moviment de protesta xinès del 1989 buscava aconseguir reformes democràtiques que garantissin la llibertat d’expressió i de reunió. El que va succeir després del seu aixafament indica que el capitalisme autoritari s’ha convertit en un model atractiu per a autòcrates de tot el món, fins i tot en països que fa trenta anys van aconseguir deslliurar-se del jou comunista. Els xinesos només es van avançar.\nIan Buruma, 06/06/2019, lavanguardia


El teatre era una festa. I avui? – La Lectora\nJa fa pràcticament tres anys que el Teatre Nacional de Catalunya va programar per primer cop L’aplec del Remei, de Josep Anselm Clavé, estrenada el 1858 al Gran Teatre del Liceu i que pràcticament des d’aleshores havia quedat oblidada. El 2016 va ser representada a la Sala Gran —tot i que només durant 4 dies— amb el reclam de ser l’obra magna amb què «comença la cultura catalana moderna». El motiu? Aquella va suposar la primera aportació al gènere líric en català, i va ser el primer pas per frenar l’entreteniment cultural que aleshores arribava des de Madrid: el género chico.\nAmb el model de Björnson i Ibsen en el marc teatral i el de Wagner i els seus seguidors en la part musical, la regeneració del poble es trobava precisament en aquell gènere iniciat a Catalunya per Clavé, i a aquella obra van ser moltes les que la van seguir. És així com es van començar a estrenar obres amb llibrets d’autors com ara Apeles Mestres —si avui escrivim els noms tal com ho demana cadascú, potser hauríem de respectar que ell no hi volgués la ela geminada, oi?—, Àngel Guimerà o Santiago Rusiñol, amb música de Josep Rodoreda, Enric Granados o, el més destacat en aquest àmbit, Enric Morera, i tot plegat va culminar amb la creació, ja al segle xx, de l’empresa del Teatre Líric Català, malauradament de curta durada. D’aquesta manera, la música en el període modernista acaba funcionant com un agent configurador de sentit i esdevé un element necessari en el teatre simbolista —un cas extrem és el del Nocturn. Andante morat, d’Adrià Gual, que fins i tot incorpora un sistema de notacions musicals aplicat a la interpretació dels actors—, que capta una part del públic més interessat pel gènere madrileny i que ajuda a situar la cultura catalana en el marc de la modernitat europea, aleshores lligada a la idea wagneriana de la Gesamtkuntswerk.\nResultaria fal·laç fer una transposició del paper que tenia la música aleshores al d’avui: els escenaris són massa diferents. Durant el vuit-cents —i fins a l’arribada dels mitjans de comunicació de masses— la música formava part de l’excepcionalitat, de la performance, de manera que les cançons que sonaven als espectacles no s’identificaven amb cap altra funcionalitat que no fos la de la festa, a diferència del paper que ocupa en el nostre dia a dia actual. Tanmateix, sí que podem demanar-nos, no pas si la música ocupa el mateix lloc en el terreny social, sinó si continua tenint la mateixa importància en l’escena. Deixant de banda les produccions del Liceu, que aleshores encara programava alguna obra del patrimoni català —n’és una mostra el cas esmentat de Clavé, però també, entre d’altres, La fada¸ amb música d’Enric Morera i llibret de Jaume Massó i Torrents, o, més endavant, El giravolt de maig, d’Eduard Toldrà i Josep Carner, mentre que actualment això només passa en casos insòlits com ara la celebrada Diàlegs de Tirant e Carmesina, composta per Joan Magrané i text de Marc Rosich, que es representarà la temporada vinent—, la resposta sembla evident. Sense anar més lluny, si fem un repàs a les entrevistes que van sortir publicades a La mirada obscena: vint converses sobre creació escènica (Comanegra, 2017) amb motiu del vintè aniversari del TNC, observem com les reflexions entorn de la música queden relegades als mateixos compositors o a aquells que coneixen la matèria amb profunditat. I en el més recent recull Teatre català avui 2000-2017 (Fonoll, 2018), que aplega reflexions al voltant de l’escena actual, ni tan sols s’hi fa cap referència, cosa que seria del tot impensable si parléssim de cent anys enrere.\nAixò no obstant, si avui dia anem a veure qualsevol obra de teatre és molt poc probable que en algun moment no hi aparegui música, encara que sigui com a element paratextual: hi és pràcticament sempre, fins i tot en el teatre de text. Però pràcticament sempre, també, com a objecte secundari. O, si més no, entès d’aquesta manera —n’hi ha prou d’observar la marginació d’aquest element en les ressenyes i crítiques teatrals, per no parlar de com arreu s’obvien els noms dels músics (que potser és demanar massa?).\nRecordant les paraules de Schopenhauer a El món com a voluntat i representació, en què afirmava que la música consisteix «en l’incessant pas d’acords que ens torben més o menys, és a dir, que desperten un desig, a altres acords que ens donen més o menys satisfacció o tranquil·litat», és fàcil d’inferir que el paper de totes aquestes sonoritats ajuda a despertar les emocions. Així doncs, una música incidental funciona com a polaritzador del sentiment; un fil sonor, una melodia, una progressió harmònica, facilita la feina a les paraules. I potser de vegades massa, atès que, en el camp escènic, a diferència de, posem per cas, el cinema, quan llegim el text no hauríem de necessitar de res més per assolir la reacció que l’autor ha imaginat —un altre debat seria si el text dramàtic contemporani es pot concebre com un element indestriable dels altres elements que componen l’escena.\nD’altra banda, una música diegètica, que formi part del mateix desenvolupament de la trama i la realitat representada, ens pot oferir sovint el punt culminant o, almenys, el més esbojarrat de l’obra. Penso ara en Caïm i Abel, de Marc Artigau, en què l’escenari de la Biblioteca de Catalunya es convertia en un karaoke per cantar Il mondo, de Jimmy Fontana, o amb La calavera de Connemara, de Martin McDonagh, sota la direcció d’Iván Morales, en què sens dubte el moment més catàrtic —i més recordat— no és altre que el trencament de cranis acompanyat de la cançó Nothing compares 2U, de Sinead O’Connor. En canvi, quan és extradiagètica —i, per tant, els personatges no poden sentir-la— sovint serveix com a pausa, com a entreacte, com a transició. La música entra per deixar pas, paradoxalment, al silenci. En trobàvem un exemple molt evident a La pols, de Llàtzer Garcia, quan començava a sonar Un dia més, una de les cançons de la banda sonora composta expressament per The New Raemon. En aquest cas funcionava clarament com un moment de respir, de pair el text, una necessitat a la qual també feia referència fa uns mesos Oriol Broggi quan afirmava, a propòsit de La bona persona de Sezuan, que la música ajuda a «deixar baixar les emocions». En l’obra de Bertolt Brecht, doncs, aquest element era molt necessari —de fet, la peça es concep com una opereta— i el director va optar per prescindir de la banda sonora més popularitzada que l’acompanya, de Paul Dessau, i buscar-ne un equivalent en la nostra tradició, que va acabar anant a càrrec de Joan Garriga: com que havia de fer una determinada funció, calia una música popular que fos nostra, que la identifiquéssim com a pròpia.\nEn definitiva, no és en va que el sistema de Kowzan, usat per a l’anàlisi semiòtica de l’espectacle, inclogui entre els seus tretze apartats la música, i hi detalli que el seu paper consisteix a subratllar, ampliar, desenvolupar, de vegades contradir els signes dels altres sistemes o fins i tot reemplaçar-los. Però en el teatre actual la música ja fa temps que ha deixat de tenir la significació que tenia: malgrat que continua jugant majoritàriament un rol decisiu en la configuració del sentit i és canviant en l’espai i el temps —motiu pel qual es justifiquen les adaptacions i actualitzacions que se’n deriven—, no se li acaba de reconèixer el seu paper —no oblidem que ja fa més de quinze anys que es va decidir prescindir de l’Orquestra de Cambra del Teatre Lliure—, probablement a causa de la sobreexposició a la qual estem sotmesos. D’altra banda, si a més d’això recordem que la funcionalitat ideològica del Teatre Líric Català no era altra que una estratègia de genuïtzació del consum musical, per neutralitzar l’exotització i conrear la catalanitat —al capdavall, el mateix que feia Sibelius i tants altres compositors nacionalistes—, també avui, en un moment que la castellanització —o madrilenyització— de les cartelleres torna a ser més que evident —i més encara en el camp dels musicals, exceptuant les produccions de Dagoll Dagom, que podrien considerar-se l’equivalent actual de la lírica catalana vuitcentista—, potser convé repensar-ne el seu valor, també en aquest sentit.


La Ràpita inicia les obres del futur Centre d'Economia Blava de les Terres de l'Ebre - Imagina Ràdio\nAquesta setmana s’han iniciat les obres per convertir l’antic edifici de la Duana en el futur centre per al desenvolupament de l’economia blava de les Terres de l’Ebre. La construcció d’aquest nou centre a la Ràpita permetrà impulsar els nous models de negoci basats en l’economia blava a les Terres de l’Ebre.\nL’alcalde de la Ràpita, Josep Caparrós, declara que “cada vegada estem més prop de fer realitat el futur centre d’economia blava de les Terres de l’Ebre, un projecte estratègic per al nostre municipi que ajudarà a dinamitzar i transformar l’economia de la Ràpita i ens posicionarà en un lloc estratègic davant dels objectius de desenvolupament sostenible i també, de l’estratègia marítima que el Govern de la Generalitat està implementant“. Caparrós assegura que “es tracta d’un projecte que situa la Ràpita com un referent de l’economia blava al nostre territori i al nostre país”.\nEl centre d’economia blava esdevindrà un espai d’empreses emergents on aquestes podran dinamitzar el seu teixit productiu, potenciant, a la vegada, les sinergies dels agents emprenedors de la zona, amb la finalitat d’impulsar i promocionar les seves activitats de recerca, desenvolupament i innovació. Per tant, es preveuen zones de treball pels diferents professionals o empreses, així com zones de reunió, sales de presentacions o aules i uns espais polivalents.\nLa creació del centre d’economia blava a la Ràpita és una de les set operacions del projecte d’especialització i competitivitat territorial (PECT) Ebre Bioterritori. El PECT Ebre Bioterritori, coordinat pel Consell Comarcal del Baix Ebre, s’engega per potenciar models de negoci sostenibles a l’Ebre, enguany amb una inversió global que ascendeix a 3,1 milions d’euros. Cadascuna de les operacions està cofinançada en un 50% pel Fons Europeu de Desenvolupament Regional (FEDER) de la Unió europea, en el marc del Programa operatiu FEDER de Catalunya 2014-2020, objectiu d’inversió en creixement i ocupació.\nCentre d’Economia Blava\nArticle anteriorLa PDE denuncia patir “agressivitat mediàtica” per oposar-se a la Via Blava de l’Ebre de Sercosa\nArticle següentCabezas creu que no és el moment de reobrir l’oci nocturn, però diu que tractaran el tema la setmana que ve


Per equips 2010 – Acaba la fase regular – Club d’Escacs Mollet\nMarç 22, 2010 wassabi actualitat\nHora de fer balanç després de la finalització de la temporada regular. L'alegria l'ha donat el Mollet D, que puja directament a segona després d'avançar al Vic B per dos punts en el desempat del SB, gairebé impossible un final tan ajustat tenint en compte que la puntuació és olímpica. L'estratègia de reforçar el D ha donat les seus fruits i els jugadors que l'han reforçat han donat la talla. L'any que vé tindrem 3 equips a segona i a banda el D jugarà les fases finals. Malauradament el Mollet B no ha pogut finalitzar la temporada tan bé com la va començar, circumstància que té el seu origen a la retirada incomprensible de dos jugadors importants que han fet que el B no hagi pogut mantenir el nivell. De totes formes gran temporada del Mollet B tenint en compte les circumstàncies. El Mollet C va fer els deures a principi de temporada, cosa que ha ajudat i molt a l'ascens del D.\nMenció especial pel sub-12, que jugarà les fases finals. Els altres dos equips de tercera hancomplit també el seu paper de dinamitzadors del club.\nPer últim, i no menys important, el primer equip s'ha quedat a les portes de l'ascens automàtic, cosa que fa veure la dificultat de la categoria, on un minim error en una partida pot costar un punt vital. De totes formes, tots confiem en la promoció del A, que ben segur ho donarà tot per tenir l'equip a segona.Les mirades estaran ara posades a la fase d'ascens.\nAprofito per anunciar que l'any que vé no seguiré com a membre de la junta per motius personals. Han sigut uns anys molt agradables on he tingut l'oportunitat de treballar pel club, estic segur que el 2011 donarà molts èxits als nostres jugadors, i espero poder-ho veure des de la distància.\nClassificació Ràpides Senior »\n« Oferta Increible Fritz 12


El compte amb rere per les municipals ja ha començat i ens queden molt pocs dies per l’inici de la campanya electoral, i els nervis ja estan a flor de pell. I no és per manca de preparació, per por... sinó l’emoció que ens comporta poder aspirar a representar el nostre poble o la nostra ciutat. I és que aquestes són unes eleccions molt especials per mi i per molts dels meus companys i companyes. Portem anys parlant amb la gent, treballant pel poble i dissenyant un projecte per poder avançar cap a un futur millor per tots els ciutadans.\nI ara serà la hora de la veritat, poder demostrar a tots que tenim clar quin model de poble volem i que estem més que capacitats per liderar aquest projecte i la responsabilitat que suposa gestionar un projecte col·lectiu.\nI és que la política municipal és la base del nostre sistema democràtic, la participació directe, la interacció amb les persones que tenen inquietuds per millorar, amb les entitats que teixeixen el nostre teixit social, amb les empreses... amb tots aquells elements que conformen els nostres pobles i donen forma al nostre país.\nI les JERC a nivell municipal tenim i hem tingut molta responsabilitat, hem pogut participar activament en el disseny de projectes i campanyes i demostrem tenir una forma diferent de fer les coses, de pensar. Més pròxima a la gent i a la ciutadania. Amb campanyes fora del normal, agradables, de proximitat i de denúncia, però sempre constructives.\nLes eleccions municipals tenen com a objectiu aconseguir l’alcaldia.\nper repartir-se quotes de govern i de poder entre uns i altres?\nper intentar col·lar alguna de les idees de cada partit?\nL’alcaldia amics, té com a únic objectiu, o almenys aquesta és la nostra idea, la millora del poble.\nPortem molt temps treballant, però a partir del dia 22 passi el que passi sabem una cosa segura. QUE CONTINUAREM TREBALLANT ja sigui des del govern o des de la oposició però sempre treballant pel bé comú.\nHem de treballar per millorar el nostre poble o ciutat, però amb esforç, tenacitat i il·lusió ho aconseguirem. Sabem que suposa molta feina, però no ens espanta. I com diu un conegut anunci, la feina ben feta no té fronteres ni te rival.\nURL CURTA: http://www.jerc.cat/url/180531


ERC de Sant Feliu demana la dimissió del bisbe de la localitat\nEl grup republicà presentarà una moció per demanar el cessament després de la polèmica de la senyera.\nERC de Sant Feliu presentarà al proper ple una moció per a demanar el cessament del bisbe de la localitat, Agustí Cortés. La moció arriba després de la polèmica durant la diada de l’11 de setembre, quan el bisbe va encarregar als campaners que retiressin la senyera del campanar durant la festa. Segons el bisbe, la presencia de la bandera "podia molestar altra gent de Sant Feliu".\nArran d’aquest fet, el col.lectiu de campaners va decidir no fer el repic de l’11 de setembre i despenjar la senyera del campanar al vespre, a banda de dissoldre la colla, activa des de 1996.\nEl grup republicà asegura al text de la moció que, des que va ser nomenat el bisbe Agustí Cortés, el 12 de setembre de 2004, “moltes entitats s’ha trobat amb problemes degut a decisions errònies del Bisbat”.\nERC ha demanat també a l’ajuntament un posicionament “clar, inequívoc i contundent” envers l’actitud del bisbe, i ha reclamat a l’equip de govern que demani a la instancia eclesiàstica corresponent el seu cessament inmediat.


El PSOE andalús defensa l'abstenció per facilitar la investidura de Rajoy - CCMA\nEl secretari d'organització, Juan Cornejo, demana que els diputats "acatin" la decisió del comitè federal\n17/10/2016 - 22.15 Actualitzat 17/10/2016 - 23.09\nLa comissió executiva del PSOE d'Andalusia rebutja unànimement la convocatòria d'unes terceres eleccions generals i defensa una abstenció dels diputats socialistes per facilitar la investidura de Mariano Rajoy. El secretari d'Organització de la federació, Juan Cornejo, ha demanat "que no es bloquegi la formació de govern si no hi ha alternativa".\nPreguntat sobre si es plantegen la fórmula que només s'abstingui una part del grup parlamentari, perquè amb onze abstencions n'hi hauria prou perquè tirés endavant la investidura, Cornejo ha assenyalat que li agrada "anar de cara".\nMentre continua el debat al si del PSOE, una altra de les possibilitats és que alguns diputats votin en contra de la investidura encara que el comitè federal optés per l'abstenció. Cornejo també s'hi ha mostrat en contra:\n"Jo, abans de desobeir el que diu el màxim òrgan del partit, entregaria l'acta"\nEl secretari d'Organització del PSOE andalús ha aconsellat a qui es pugui plantejar aquesta possibilitat que no vagi a la reunió del comitè federal, perquè qui hi va ho fa "acceptant les normes" i "acatant" la decisió, sigui quina sigui. Quan se li ha demanat explícitament sobre la posició del PSC, Cornejo ha recordat que el primer secretari, Miquel Iceta, és membre del comitè federal i, "si vota diumenge, ha d'acatar el resultat".\nL'andalusa és la federació més nombrosa del PSOE i la que té més pes, amb 20 diputats al Congrés. No totes les organitzacions territorials tenen tan clar facilitar la investidura de Rajoy: els valencians estan dividits, però la majoria defensa la necessitat que es formi un govern, mentre que els socialistes balears i els del País Basc es mantenen en el "no" a Rajoy.\nLes federacions del PSOE, dividides per la investidura


La sargantana del Puig Campana: La foradada cremada\nLa foto està molt oscura, pero podeu observar al fons la riquesa del paratge. Estic dalt de la Foradada amb la meua amiga Xeli. Es un dels llocs més emblemàtics per a tots aquells que ens agrada la muntanya. Hui està foto ja no es pot fer, i no sé quants anys tardaré en poder pujar altra vegada i anar olorant pel camí la camamilla, el fenoll o el timonet.\nUn incendi per una imprudència ha cremat el pulmó verd de la comarca de la Marina Alta, 545 hectarees de pi,matoll i oliveres. El foc ha cremat tota La Solana, a la Vall d'Alcalà i ha aconseguit profanar també el terme municipal de la Vall de Gallinera i un dels paratges de més valor ecológico y medioambiental, el de la Foradada.\nLes noticies dels incendis forestals són les que més mal en fan. No puc soportar vore en flames les muntanyes. Em fan més mal que qualsevol mort, qualsevol assassinat, terratremol, sunami o atemptat. No em pregunteu el motiu. No ho sé.\nPublicado por Pilar Llorca en jueves, julio 23, 2009\nVa ser pòc més que un mirall que l'any passat no hi hagueren practicament incendis a Espanya i cap de relevància a la C.V...en fí que poquet dura l'alegría...


Unes 130 persones varen gaudir de la projecció del documental Manzanas, pollos y quimeras – elgarrotxi.cat\nAl voltant de 130 persones van poder gaudir divendres passat a Cines Olot de la projecció del documental Manzanas, pollos y quimeras, organitzat pel Consell de Cooperació d’Olot i amb el suport del Consorci d’Acció Social de la Garrotxa\nLoli Rubio de la Fundació Nzuri Daima i Alimatu Waggeh de l’Associació de Dones Subsaharianes de la Garrotxa Yagaru van presentar la sessió, amb motiu de la commemoració amb el Dia Internacional de les Dones. L’acte també estava emmarcada dins la trajectoria, impulsada pel Consell de Cooperació d’Olot, d’apropar la realitat del continent Africà als habitants de la Garrotxa, amb un punt de vista crític i constructiu. Donant una visió més amplia i diversificada sobre el continent i la gent que l’habita i trencant, alhora, els estereotips que sovint es construeixen sobre els altres.\nEscriptora, cambrera, galerista d’art, cantant, cuinera, periodista, costurera, actriu, gestora cultural, camperola capaç de crear una associació que agrupa a centenars de dones, corredora olímpica…són les dones protagonistes del documental Manzanas, pollos y quimeras. Dones que tenen en comú la seva capacitat emprenedora, el seu projecte vital per el que s’esforcen i lluiten cada dia. No només expliquen les seves anades i tornades , el treball, les cases… als seus familiars i amistats, si no que obren els seus cors i mostren els seus sentiments, sensacions, les anècdotes més curioses de la seva existència, les seves pors, alegries, esperances i en definitiva la manera de veure la vida.\nFoto: Unes 130 persones varen gaudir de la projecció del documental Manzanas, pollos y quimeras\nÚLTIMA HORA: Albert Ballesta plega d’alcalde de Girona


reciclatge | Escola Mestre Morera\nL’aventura d’en Bel\nAvui les papallones, les marietes i les libèl·lules han rebut una visita molt especial…el follet Bel!\nEns ha explicat on viu i quines coses podem fer per cuidar el nostre entorn. Ens ha recordat la importància de reciclar i cuidar el medi ambient. Podeu clicar a la foto per veure més fotografies.\n6è 2021, Escoles Sostenibles, General, Portada, Primària reciclatge, sortida 0\nTaller de tractament de residus a la classe de 4t!\nLes nenes i els nens de 4t han tingut la gran sort de experimentar un taller especialitzat en el tractament de residus de la planta de reciclatge que visitaran demà al maresme.\nLa Berta els hi ha explicat i fet experimentar moltes de les tècniques que s’utilitzen allà, aquí podreu veure un tastet i demà més i millor,\n6è 2021, General, Portada, Primària reciclatge, tractament de residus 0\nTreballem la classificació de residus i el reciclatge a 1r\nEls nens i nenes de primer han estat jugant a classificar residus i així contribuir al reciclatge de tot allò que llencen a les escombreries. Pensa en verd, tot pot tindre una segona vida útil!\n5è, Escoles Sostenibles, General, Portada, Primària B+S, escoles+sostenibles, reciclatge 0\n2n, 3r, 4t, 5è, 6è, 6è 2021, Escoles Sostenibles, General, Infantil, Portada, Primària Agenda21, concurs, cuidem el planeta, reciclatge 0


Carlos Baute, estrella de la festa major de Sant Julià de Lòria | BonDia Diari digital d'Andorra.\nLaura Rogé, cap de Cultura i Josep Lluís Donsión, conseller de Cultura de Sant Julià de Lòria, han presentat la festa major.\nDl., 01/07/2019 - 21:06\nCarlos Baute, el polifacètic cantant que va esdevenir com a subcampió del programa televisiu Tu cara me suena i que ha publicat recentment després de cinc anys un nou disc anomenat De amor y dolor, serà l'estrella que clourà la festa major de Sant Julià de Lòria que se celebrarà del 26 al 30 de juliol. Una festa que com ha dit Josep Lluís Donsión, conseller de Cultura lauredià, és "la més divertida i concurrent de totes les que es fan a Andorra". La programació cultural i esportiva de la festa major es caracteritza per la diversitat d'activitats dirigides a totes les edats. Pels infants, s'han organitzat tot un seguit d'espectacles d'animació, activitats lúdiques i campionats esportius, a banda també de concerts musicals destinats als més petits. Pels joves, hi haurà disponible una discomòbil, campionats, concerts, i pels adults, havaneres, ball i animacions de carrer, entre d'altres.\nLaura Rogé, cap de Cultura, ha destacat que "any rere any les entitats de la parròquia tenen un paper essencial i clau en la festa major de Sant Julià de Lòria", remarcant entre totes elles, aquelles que en tot moment "mantenen i alimenten les tradicions lauredianes". D'entre les activitats més tradicionals, aquells que ho vulguin podran gaudir de la Passa, una cercavila de parelles de solters i solteres pels carrers de la parròquia. Tot seguit començarà el Ball Cerdà a la plaça Major, un ball acompanyat per una cobla i on és la noia qui treu a ballar al noi. El dilluns a la tarda, l'Esbart Laurèdia ballarà el ball de la Marratxa, una dansa tradicional de Sant Julià de Lòria que és ballat per sis noies representants de les sis parròquies del Principat d'Andorra.\nPel que fa a la nit dels joves, començarà el divendres a les 23 hores amb l'orquestra Cimarrón. Tot seguit, a les 00.45 hores, la festa continuarà amb la Banda del Coche Rojo. En aquest sentit, Rogé ha destacat que "és un grup que sempre agrada molt i els joves ens han demanat que hi tornin a participar". Els components de la banda, en l'edició d'enguany repassaran els hits universals, des de les dives del pop fins als darrers èxits del trap, el reggaeton, passant pel tecno dels 90, els grups catalans del moment o l'ska més festiu. Rogé, ha assegurat que "la Banda del Coche Rojo és una de les majors garanties per l'alegria i satisfacció de la nostra festa".\nEl diumenge, durant la nit intergeneracional, el Comú ha apostat per un grup mític del rock català, SAU, el qual ha estat rebatejat com a SAU 30. Aquest concert comptarà amb la veu de Jonathan Argüelles. L'actuació es dura a terme en el marc d'una petita gira que el grup està duent a terme. El directe serà un concert commemoratiu que farà un repàs de totes les seves millors cançons. Rogé, ha destacat que "SAU és conegut per tothom, per la qual cosa esperem arribar, amb la seva actuació, a un públic més heterogeni".\nPels més joves hi haurà tres concerts: D'una banda, Suu, una de les promeses catalanes més seguides i escoltades de l'actualitat. Aquesta noia, que va triomfar a través de les xarxes socials acumula més de 53.700 suscriptors a YouTube i a Instagram. També hi estarà present la banda d'Oques Grasses, una de les més reconegudes del panorama musical català i que actuaran a Andorra per primera vegada. En aquest concert presentaran el seu nou disc 'Fans del sol', que ja va tenir una acceptació de més de 5 milions d'escoltes. Un altre grup rellevant que estarà present a la festa major és Porto Bello, un projecte nascut el 2015 a Altafulla i fruit de la complicitat de dos germans, en Joanet i Tonet Blàzquez.\nPels més petits de la casa, el diumenge a les 11 hores a la plaça de la Germandat, un concert de Reggea per xics, de la mà del grup The Penguins. Reggea per a xics pretén esdevenir com una "experiència inoblidable". The Penguins van ser guardonats el 2015 al premi ARC com a millor gira d'artista adaptada al públic infantil. Seguint amb els concerts infantils, el dimarts, també a la plaça de la Germandat, hi actuaran els membres del grup El Pot Petit, un espectacle que combina la música, les titelles i el teatre. Pel que fa a la resta d'activitats (més de 50), totes elles estan detallades al web del Comú de Sant Julià de Lòria. La partida pressupostària per poder dur a terme aquest esdeveniment, ha detallat Rogé, durant la roda de premsa celebrada aquest dilluns al centre Cultural i de Congressos Lauredià, "és de 195.000 euros".


Llibreta de notes de l’ICAIB: que no se t’oblidi res! – ICAIB\nLlibreta de notes de l’ICAIB: que no se t’oblidi res! [10-05-2018]\nEntre els diferents productes de marxandatge personalitzats amb el logotip de l’ICAIB que es poden adquirir a un preu molt competitiu hi ha aquesta pràctica llibreta, de mida ideal per dur a la cartera o a la bossa i molt útil com a agenda o per prendre notes.\nLa llibreta, de 5 euros, grandària B6 (13x18x1,5cm), de color negre i amb tapes rígides, té 96 pàgines, un tancament amb banda elàstica i un marcador de pàgines interior.\nPer obtenir més informació sobre tots els productes de marxandatge de l’ICAIB, podeu accedir aquí (https://www.icaib.org/colegio/regala-icaib/)


ET1013 - Electrotècnia\nEl desenvolupament de l'assignatura s'estructura en quatre activitats formatives: Ensenyaments teòrics, Ensenyaments pràctics (Problemes), Ensenyaments pràctics (Laboratori), i Treball personal. Els tres primers estan catalogats com a activitats presencials mentre que el Treball Personal es considera no presencial.\nEn els Ensenyaments teòrics s'utilitza la metodologia de Lliçó Magistral per a la presentació de conceptes fonamentals i mètodes de resolució de circuits, així com Resolució d'exercicis i problemes que permet desenvolupar l'aplicació pràctica dels conceptes teòrics.\nEls Ensenyaments pràctics (Problemes) se centren encara més en l'aplicació pràctica dels conceptes i procediments introduïts en classe de teoria. Estes classes es dedicaran a la Resolució d'exercicis i problemes plantejats en col·leccions de problemes així com a la realització, en horari presencial, de proves d'avaluació contínua orientades a avaluar la capacitat de l'alumnat per resoldre problemes.\nFinalment, els Ensenyaments pràctics (Laboratori) s'utilitzen perquè l'alumnat adquirisca aquells coneixements pràctics relacionats amb la capacitat de muntatge d'elements i circuits elèctrics i mesura i anàlisi de magnituds elèctriques.


Els assistents sortiran des de diferents punts del Bages fins arribar a la presó, on es faran parlaments i actuacions musicals\nqueralt casals sant joan de vilatorrada 04.09.2019 | 12:33\nMembres de les ANC del Bages al Pla de Lledoners QUERALT CASALS\nMembres de les ANC del Bages al Pla de Lledoners\nAmb la unitat com reivindicació l'Assemblea Nacional Catalana (ANC) ha organitzat per al dia 10 de setembre al vespre una marxa de torxes fins a la presó de Lledoners que comptarà amb quatre columnes que sortiran des de diferents punts del Bages. Els organitzadors preveuen una assistència multitudinària en una acte que comptarà amb la presència de la presidenta de l'ANC, Elisenda Paluzie i familiars dels presos i exiliats.\nLes assemblees territorials de set municipis bagencs han unit esforços perquè la marxa de torxes d'enguany simbolitzi la unitat reclamada per les entitats independentistes «per fer front a la repressió i per actuar conjuntament quan surtin les sentències dels presos polítics», asseguren.\nD'aquesta manera, a 2/4 de 9 del vespre, quatre columnes amb torxes led de diferents colors sortiran de Sant Joan de Vilatorrada, del santuari de Joncadella, de Santpedor i de Pineda de Bages i posaran rumb fins a l'esplanada de Lledoners, lloc on confluiran tots els assistents als volts de 2/4 de 10. Allà hi haurà actuacions musicals i d'arrel tradicional i els parlaments de la presidenta de l'ANC, Elisenda Paluzie, d'un representant d'Òmnium, i de familiars dels presos.\nLa marxa de torxes està organitzada per l'ANC d'Artés, Balsareny, Callús, Santpedor, Sant Fruitós de Bages, Sant Joan de Vilatorrada i Sant Martí de Torroella, i Súria i els organitzadors preveuen una assistència multitudinària de persones vingudes d'arreu de la comarca i de Catalunya.\nLes torxes, que valen 3 euros, es vendran a partir de les 7 de la tarda en els punts de concentració i també al mateix Pla de Lledoners. Des de l'organització es recomana als assistents portar lot, aigua i calçat còmode. Els qui vulguin accedir directament amb el vehicle fins al pla de Lledoners, ho podran fer fins a 2/4 de 8 de la tarda, quan es preveu tancar l'accés.\nParal·lelament a la marxa de torxes es durà a terme «Llum i llibertat», una actuació que il·luminarà les cent trenta-una agulles del massís de Montserrat, que recordaran els cent trenta-un presidents de la Generalitat de Catalunya, en un gest que «exemplifica la necessitat de cercar la unitat estratègica cap a un horitzó d'independència i llibertat que vagi més enllà dels interessos dels partits».


Posa't les botes!!: GORGS i EMPEDRATS DEL MOIXERÓ (Bagà)\nDistància recorreguda: 10,2 quilòmetres\nAltitud mín: 910 metres, màx: 1.705 metres\nDesnivell acum. pujant: 910 metres, baixant: 910 metres\nTemps: 4 hores 45 min. (incloent moltes parades)\nData: octubre 12, 2016\nTipus d'itinerari: camí molt ben marcat on a vegades haurem de travessar el riu per entre les pedres.\nEn aquest recorregut la dificultat està en el desnivell, per això el posem com a moderat.\n- de l’aparcament de la Salle Natura al desviament passat el pont 1 min.\n- passat el pont fins al desviament prop del refugi (gran arbre i abeurador) 2h. 10 min.\n- del desviament prop del Refugi al Pas de la Boixassa (coll) 40 min.\n- del Pas de la Boixassa a la Collada de la Pelosa (pista) 20 min.\n- de la Collada de la Pelosa al desviament on trobem la pista final 50 min.\n- caminar per la pista fins a l’aparcament de la Salle Natura 5 min.\nSortirem de l’aparcament de La Salle Natura que hi ha prop de Bagà.\nPer arribar-hi, entrant a Bagà, anirem a buscar una petita carretera que va a Gisclareny fins trobar una pista de terra que surt per la dreta amb un cartell indicador per anar a l’Adou del Bastareny o La Salle Natura.\nAgafem aquesta pista una estona fins arribar a La Salle on trobem aparcament.\nSortim de l’aparcament seguint la pista i deixant a mà esquerra La Salle Natura i a la dreta la Font Nostra on podrem agafar aigua.\nPassem el pont per sobre el riu i, a l’altre costat agafem el camí de la dreta, en direcció al Refugi Sant Jordi. En tota l’excursió seguim les marques de pintura blanca i groga.\nEl camí va pujant i de seguida ja veurem algunes gorgues a la nostra dreta.\nPassarem per sobre d’un pont per passar a l’altre costat del riu i de seguida trobem una bifurcació per anar al Bullidor de la Llet (font natural que brolla d’una fissura de la paret, però que ens han dit que avui no hi ha aigua).\nNosaltres continuem recta en direcció als Empedrats deixant el desviament que va la font a mà esquerra.\nPassarem pel costat d’uns engorjats on el camí té una barana de pedra.\nDe seguida passem el riu a l’altre costat tot saltant per les pedres.\nTornem a passar de seguida a la dreta del riu també saltant entre pedres. Aquí pot donar a confusió, ja que sembla que hi ha un camí a l’esquerra abans de passar el riu, però sempre em de seguir les marques de pintura blanca i groga.\nTornem a passar el riu, per arribar a la seva esquerra i al cap de poc el tornem a creuar per tornar a la seva dreta, tot passant per davant d’una bonica cascada.\nTornem a creuar el riu on hi ha un petit gorg i una petita cascada i continuem el camí endavant.\nAra anirem pujant pel camí, a estones força planer, tot veient algun gorg a la nostra dreta.\nDesprés començarà a enfilar-se fins arribar a una zona més oberta on hi ha un gran arbre i un abeurador.\nAquí trobem una bifurcació amb un pal indicatiu.\nA la dreta arribaríem de seguida al Refugi Sant Jordi. De fet, des d’aquí es veu una mica tapat per la vegetació.\nPerò nosaltres anirem cap a l’esquerra, en direcció a l’Hostalet, tot seguint les marques de pintura blanca i groga.\nAl cap de molt poc passem pel costat de la Font del Faig.\nUna mica més endavant el camí passa pel davant d’una gran balma.\nI comencem a pujar enmig del bosc.\nArribarem a una indicació de fusta on girarem a l’esquerra (de fet no vaig veure cap més camí) en direcció a la Boixassa.\nI arribem a un camí horitzontal. L’agafem cap a l’esquerra, sempre seguint les marques de pintura.\nAra el camí es torna força planer, tot i que va pujant de tant en tant.\nTravessarem una tartera, pujarem una mica més i arribarem a un coll, el Pas de la Boixassa.\nDes d’aquí podrem veure unes bones vistes del Moixeró.\nAra ja baixarem. Seguim endavant decantant-nos cap a la dreta per un camí fitat i seguint les marques de pintura.\nEl camí baixa en força.\nPassem pel costat d’un cartell de fusta que posa “Font Nostra”. Aquí el camí que anem seguint va per la dreta.\nTot baixant ja divisem que ens acostem a una pista, on hi arribarem al cap de poc. Som a la Collada de la Pelosa.\nTot baixant podrem veure una pista\nEl camí que seguim travessa aquesta pista per continuar baixant i arribar de nou a la pista. Hem fet una mica de drecera. A mà dreta veurem un toll d’aigua.\nAra baixem per la pista uns 20 metres, on ja veurem que un corriol baixa per l’esquerra, molt ben marcat amb les marques de pintura blanca i groga.\nBaixem per aquest camí que torna a endinsar-se a dins del bosc. A estones anirem planejant fins arribar a un coll que no veurem tapat pel bosc i girant cap a l’esquerra començarem a baixar força.\nTot baixant arribarem a una pista amb un pal indicatiu.\nAgafem la pista cap a l’esquerra amunt i al fer el revolt ja veurem que arribem al pont i a la Salle Natura, punt on hem començat la sortida.\nPublicat per Alfred i Jaume (Posa't les botes!!) a 4:14