Museu del paper de Capellades i activitat a triar - Turisme Escolar\nTornar enreraHome / Visites i excursions culturals d'1 dia / Museu del paper de Capellades i activitat a triar\nSortida escolar Capellades (Anoia) - Província Barcelona\nMuseu del paper de Capellades i activitat a triar\nCom es feia el paper abans?Podrem descobrir-ho amb la visita guiada del Museu Molí Paperer de Capellades, on veurem com antigament feien el paper amb l’espai i les eines originals de l'època. Després ho posarem en pràctica, fent el taller de paper amb les mateixes tècniques. Aquesta visita es complementarà amb un itinerari guiat per els indrets més interessants de la Vila de Capellades o si ho preferiu, es pot fer el joc de descoberta de la vila. Els alumnes descobriran la importància de l'aigua com a recurs natural a conservar i protegir, i també com a motor econòmic i social que ha tingut per al poble de Capellades, trobant diferents indrets (l'aqüífer, el rec del corronaire, el safreig públic...). Altres opcions:\n- Museu del paper de Capellades i Castell Medieval de La Pobla de Claramunt:\nLa visita al Museu del paper es complementarà amb una caminada de 1,5km de pujada per un enclau natural, que ens portará al Castell de defensa Medieval de la Pobla de Claramunt, on farem la visita guiada i veurem l’audiovisual. Els alumnes es remuntaran d'una manera molt visual a l'edat mitjana, on descobriran la importància d'aquest territori en aquesta època, què eren i com funcionaven els castells de frontera entre la Catalunya Vella i la Nova.\n- Museu de la Impremta i visita al poble de Capellades: Descobriu les noves instal·lacions del museu de la impremta de Catalunya. A través d'una visita guiada, veureu diferents elements i eines utilitzats durant la història de la impremta i aprendreu curiositats, processos i funcionament de diferents màquines. De la còpia manual a la invenció de la imprempta de Gutenberg, coneixerem els orígens i les diferents tècniques d'impressió del text i de la imatge fins als nostres temps.\nDesprés de la visita guiada, podeu triar fer el taller "gyotaku" i fer una impressió amb una reproducció en goma d'un peix. També coneixereu els principals peixos de la Mediterrània: nom, hàbitat, anatomia... (activitat amb suplement).\n- Museu del paper de Capellades i Centre de Recuperació de Rèpitls i Amfibis de Catalunya (CRRAC):\nLa visita al Museu del paper es complementarà amb una visita guiada pel Centre de Recuperació de Rèptils de Masquefa, copsant la problemàtica del comerç d’animals, la consciència pel respecte i la protecció de la fauna, després faran un taller on podran apropar-se i tocar rèptils i amfibis, treballant amb uns quaderns pedagògics adaptats a l'edat dels alumnes.\n- Caldrà tenir en compte l’horari d’entrada a la visita al Museu Paperer i els horaris de l’escola per programar l'ordre de la sortida.\n- Aquesta sortida es pot realitzar amb diverses combinacions (mirar altres sortides d'1 dia), ja que l'Anoia és un lloc on poder fer moltes activitats.\n- El preu de l'activitat de Museu del Paper + poble de Capellades és de 12'25 € (IVA inclòs) per alumne.\n- El preu de l'activitat de Museu de la Imprempta + poble de Capellades és de 12'75 € (IVA inclòs) per alumne.\n- El preu de l'activitat de Museu del Paper + Castell de la Pobla de Claramunt és de 13'30 € (IVA inclòs) per alumne.\n- El preu de l'activitat de Museu del Paper + CRRAC és de 11,25 € (IVA inclòs) per alumne d'Ed.Inf antil i de 12,10 € (IVA inclòs) per alumnes de primària i secundària. (activitats sense monitors acompanyants de Tot Turisme).\n- L'autocar és opcional. El preu dels nostres autocars és fixe: 70 places - 588€, 56 places - 490 €, 37 places - 450€ i 28/30 places 425€ (IVA inclòs).\n- Els professors són gratuïts. Observacions: La sortida inclou:\n. Material didàctic. Demani'ns informació d'aquest viatge\nViatge als prats alpins\nDelta del Llobregat Des de


Venda de llavors feminitzades Granddaddy Purple de BlimBurn Seeds\nPosa color al teu cultiu amb Granddaddy Purple feminitzada de Blimburn Seeds, ara disponible al catàleg de llavors de Alchimia!\nPrenent les seves arrels a Califòrnia, aquest encreuament entre una Purple Urkle i Big Bud representa una veritable campiona de les cànnabis cup. Des de la seva aparició al mercat, és a dir el 2003, ha guanyat diversos premis gràcies als seus colors excepcionals, però també gràcies al seu sabor.\nGranddaddy Purple d'Blimburn Seeds produeix fulles llargues, típiques de les genètiques Indica, així com entrenusos reduïts per a plantes en forma de matoll i amb cabdells brillants i compactes, amb colors porpres irresistibles. La floració pot variar depenent del fenotip conreador entre 8 a 10 setmanes, per acabar de madurar completament.\nDurant el consum d'aquesta genètica visualment cridanera es poden apreciar sabors i olors delicats i subtils a raïm, vi dolç i fruita del bosc. Els efectes d'aquesta varietat ofereixen un potencial terapèutic interessant, ideal per reduir el dolor i les nàusees, però també per calmar l'ansietat i ajudar a agafar el son.\nCaracterístiques de Granddaddy Purple feminitzada de Blimburn Seeds\nTipus: prinipalmente Indica\nNivells de THC: Alts\nPropietats de Granddaddy Purple BlimBurn Seeds\nLlavors Feminitzades Indica Sativa Efecte relaxant Genètica Purple\nOpinions de Granddaddy Purple BlimBurn Seeds i preguntes\nVols donar la teva opinió sobre Granddaddy Purple BlimBurn Seeds o preguntar sobre aquest producte?


14-06-2018 08:05 Compartir:\nAquest dissabte vinent l'Escola de Música i Arts del Lluçanès fa el concert de final de curs, serà el concert de final del PRIMER CURS de la seva història. Semblava impossible quan es va iniciar la nova etapa al Consorci del Lluçanès a l'octubre del 2015, o quan 4 mesos abans plantejàvem els reptes de l'Escola Municipal de Música de Prats de Lluçanès.\nVan ser setmanes i mesos de treballs i negociacions. D'hores invertides a nivell tècnic i a nivell polític. Mirant models, coneixent fórmules, pensant estratègies. Amb el suport de la Diputació de Barcelona, i l'empenta de personal del Consorci i de la directora de l'Escola.\nI, finalment, el setembre del 2017 engegava el curs; el primer curs de l'EMAL. Hem vist aules, cursos de llarga durada, cursos de curta durada, tastets, banda, activitats obertes, concerts. Vam començar 9 municipis, i ja n'hem sumat 3 més. I ara som capdavanters, amb un sol any de funcionament, per la dedicació de l'equip docent, per la implicació dels Ajuntaments i les famílies, pel número d'alumnes. Ara, més persones i de més edats tenen aquest servei, i el tenen més a prop. Ara, el Lluçanès té un element més de valoració del territori. De consolidació de la població; una nova eina de formació, de socialització, de capacitació personal, de foment de l'esperit crític, d'estimulació de la creativitat i d'establiment de sinergies entre col·lectius.\nVoldria remarcar un parell d'aspectes més: no volem que es quedi ningú fora de l'EMAL per qüestions econòmiques, per això mateix hem establert un sistema de beques; i l'EMAL no viu aïllada, ja que fa treball en xarxa, associada des del primer dia a l'Associació Catalana d'Escoles de Música i treballant activament amb la Xarxa d'Escoles de Música i Arts de la Diputació de Barcelona.\nPer últim, ja tenim a punt el nou curs, del que teniu tota la informació a clicant aquí, a part de recordar que les inscripcions estan obertes fins el dia 22, aquest nou curs té com a novetat la incorporació d'un sisè municipi amb aula (Lluçà), i afegim la dansa en l'oferta educativa i un cicle de concerts a la tardor.\nA més, a val la pena explicar que a Prats de Lluçanès reformem l'edifici Josep Cirera i Armengol, que acull moltes classes. Més de 35.000€ invertits, gràcies a la Diputació, per millorar les aules.\nI recordeu, aquest dissabte ens retrobem al pavelló d'Olost per viure aquest concert. Us hi esperem!


Joana Serrat, Guillamino i Miqui Puig inauguren el desè popArb\nUna trentena de grups catalans passen aquests tres dies pel festival d'Arbúcies\nGuillamino, Joana Serrat i Dj Miqui Puig són els encarregats d'inaugurar avui el festival de música popArb, que fa deu anys i es troba més en forma que mai. 'Ens sentim actors del canvi en l'escena musical pop rock folk del país', deia fa poc la directora, Anna Cerdà, quan presentava el cartell del festival. Enguany hi haurà grups que ja hi han participat i també alguns que, pels responsables, era una 'injustícia històrica' que no hi haguessin passat.\nLes cançons que sonaran al popArb han estat recollides en un disc copilatori digital, i també en aquest vídeo interactiu:\nCartell per al desè aniversari\nUna de les novetats d'enguany és que el festival s'allarga, i per això comença avui. Serà a l'escenari de Can Torres a la nit, amb Joana Serrat (21.20), Guillamino (22.20), Dj Miqui Puig (23.30). Les entrades per a aquests concerts no són incloses en l'abonament del festival.\nDivendres els concerts es traslladaran a Can Cassó, amb Raydibaum (22.00), Pau Riba i Pascal Comelade (22.40), Refree (23.40), Manel (00.20), Carlos Cros (01.30), Mazoni (02.10) i Dj Amable (03.00). La música continuarà fins a la matinada, a l'escenari Barrock amb Dj Delafé i a l'escenari de la Consulta amb l'Hereu Escampa.\nDissabte al matí el rovell de l'ou serà a les piscines d'Arbúcies. A quarts de dotze del migdia hi començarà a sonar la música de Línia Maginot i Dj Txarly Brown. Prendrà el relleu l'escenari del Prat Rodó, amb Dj Phil Musical (13.00), 4 hiverns (17.15), Barbacoa (18.00) i Xavi Alías (18.45). Els Renaldo&Clara seran a la tarda a Can torres (19.45), i el gruix dels concerts tornarà a situar-se a Can Cassó, amb una última nit protagonitzada per Caïm Riba (20.45), Me and the Bees (21.30), Sanjosex (22.15), The Free Fall Band (23.05), Miqui Puig i l'Agrupació Cicloturista (23.50), Anímic (00.40), Mishima (01.25), CaboSanRoque (02.25), Joan Colomo (03.10) i Lasers (03.55).\nA Arbúcies no hi haurà únicament música aquests dies. El festival ha preparat activitats paral·leles: una minifira discogràfica, l'exposició 'Calçó, 1913-2009', amb l'obra pictòrica de Jaume Serra; l'exposició 'Klin-Zen' a l'Hotel Montsoliu, amb obres visuals de pintura, escultura, fotografia, instal·lacions, poesia, narrativa i un reportatge d'imatges; i finalment, '#popArb 10 anys', al Cafè-Jardí Can Torres, amb tot d'imatges del festival, la majoria del fotògraf Juan Andrés Pegoraro.


Les escoles bressol privades criden a la responsabilitat de l'administració per la seva continuïtat Diari de Bellaterra | BellaterraDiari.cat\nLes escoles bressol privades criden a la responsabilitat de l'administració per la seva continuïtat\nLa Llar d'en Pitus és l'única escola bressol de Bellaterra, i també es veu afectada per la baixada d'ingressos\nper Redacció dimarts, 31 de març 2020 - 08:43h\nLes escoles bressol ajuden en el desenvolupament dels infants en molts aspectes | La Llar d'en Pitus\nLes escoles bressol privades de tota Catalunya, entre les quals es troba la Llar d'en Pitus de Bellaterra, han demanat responsabilitat a l'administració per poder garantir la seva continuïtat, així com del servei que fan a la ciutadania. Ho van fer aquest dilluns 30 de març en un comunicat dirigit al Departament d'Educació de la Generalitat de Catalunya, a més de diversos mitjans de comunicació d'abast local i nacional.\nA la carta s'indica que aquest tipus de centres formen part del Departament d'Educació, són centres escolars aprovats i formen part de la xarxa d'escoles de Catalunya i que, a causa de la situació de confinament i tancament de centres escolars, "ens trobem en una situació similar de pràcticament suspensió de pagaments". Recorden, a més, que "en el cas de 0-3 anys ofertem el 60-65% de places disponibles en cadascun dels municipis de Catalunya".\nEl text indica que totes les escoles bressol privades depenen exclusivament dels ingressos per quota segons cada infant escolaritzat i, per tant, "sense aquests ingressos les escoles NO podem fer front a les despeses fixes (impostos, IRPF, SS.SS, hipoteques, llum, gas, electricitat,...)". Destaquen, a més, que sense aquests ingressos, sumats a "les poques ajudes que se’ns donen", la continuïtat de les escoles bressol privades "és absolutament inviable".\nEn especial, la crítica del comunicat se centra en què, tot i que des de l’Associació Catalana De Llars d’Infants es demana optar per una quota d'escolaritat reduïda, "des de l’Agència Catalana de Consum s’està dient a les famílies d’arreu de Catalunya que NO han de fer front a cap rebut". Encara més, "des del Departament d’Educació s’està informant a les famílies s’han d’abonar les quotes escolars de l’ensenyament obligatori però la d’ensenyament no obligatori, NO".\nEn aquest sentit, des del text en representació i interès de les escoles bressol de Catalunya sol·liciten ajuda, ja que "si no, el dia que es puguin reobrir les escoles, la gran majoria d’escoles bressol privades haurem fet fallida" i no hi haurà suficients places a les escoles bressol públiques per absorbir la demanda. I és que, assegura el text, aquestes "estan al 100% d’ocupació", i per tant, "la xarxa pública d’escoles bressol no podrà fer front al gran volum d’infants".\nSe suspèn el servei dels agents cívics de l'EMD per l'estat d'alarma\n"Esperança" entre els veterans de Bellaterra durant el confinament\nCatalunya escoles bressol escola bressol la llar d'en pitus


Història tema 3  | Història Contemporània de Catalunya i Espanya (UAB) | Unybook\nHistòria tema 3 (2017)\nHistòria tema 3\nCULLA - DE MATRÍCULA\n17/02/2017 – TEMA 3: LA CRISI DE L’ANTIC RÈGIM I LA LABORIOSA REVOLUCIÓ LIBERAL De la meitat del segle XVIII ençà, les dues rodes de l’economia catalana moderna són la indústria tèxtil i el comerç d’indianes i de derivats de vins i alcohols. Aquesta economia resulta absolutament dependent d’Amèrica, ja que de les colònies espanyoles d’Amèrica en procedeix la primera matèria: el cotó. A Amèrica hi ha mercat de tèxtil i de vins. Aquest model econòmic és molt vulnerable a qualsevol factor que amenaci el flux comercial (comerç marítim a través de l’Atlàntic).  l’Armada de la Gran Bretanya, la Royal Lady, és la més potent del món. Domina les aigües de l’Atlàntic. Ho capturaven tot. La circulació de vaixells catalans i espanyols a través de l’Atlàntic queda amenaçadíssima i, alguns cops, interrompuda del tot. En una guerra en la qual la Gran Bretanya formi part dels enemics  la monarquia dels Borbons i la britànica estan en guerra (aquests períodes on l’armada britànica posa dificultats en el comerç entre Espanya i Amèrica són freqüents i abundants).\nL’eix principal en el qual gira la monarquia borbònica espanyola del segle XVIII és aliar-se amb els parents francesos i entrar en conflicte amb l’adversari britànic. Aquesta política exterior de la monarquia espanyola es formalitza, es concreta en 3 tractats diplomàtics entre París i Madrid: Los Pactos de Família. Són aliances entre els Borbons espanyols i els monarques francesos. Aquests 3 tractats ocorren els anys 1733, 1743 i 1761.\nAquesta política exterior de Felip V i dels seus successors resulta francament prejudicial per a Espanya, ja que això provoca moltes guerres amb els britànics. La gent tendia a culpar d’aquesta política, no tant als reis espanyols, sinó als francesos. De manera que aquesta política exterior, molt perjudicial pels interessos catalans, a Catalunya no fa més que reforçar un sentiment que ja venia de l’Edat Mitjana: el sentiment antifrancès. L’explicació és senzillíssima: conflictes amb el veí. Des de l’edat mitjana hi havia hagut guerres i successions. Per exemple, la caiguda de Barcelona l’any 1714 s’havia fet també gràcies a una tropa francesa que hi era present. En aquest panorama, l’esclat de la revolució francesa, l’any 1789, resulta ser una gran notícia pels catalans. Posen Felip XVI sota la guillotina. Això trenca momentàniament l’aliança París-Madrid. La resposta immediata de la república espanyola és declarar la guerra a França. En aquest moment, Anglaterra passa de ser enemic d’Espanya a ser aliat. La monarquia espanyola de Carles III declara la guerra. Aquesta durarà dos anys i escatx i es desenvoluparà principalment a la frontera catalana. Els llibres d’història en diuen la Guerra de la Convenció. A Catalunya en aquell moment la gent entusiasmada va anomenar-la la Guerra Gran.\nL’alegria dura poc a casa del pobre, la Guerra Gran, a més de no ser gran, va ser curta. França i Espanya van firmar la pau de Basilea l’any 1795. El 1796 la política espanyola va tornar als esquemes del s.XVIII: aliats amb França i enfrontats amb la Gran Bretanya. Tot i que a França no hi havia Borbons, hi havia Napoleó Bonaparte, un general, i això va fer que es tornés als pactes de família, però sense família. Altre cop, unes conseqüències molt negatives pels interessos econòmics espanyols i catalans.\n1796-1808: el 1808 esclata la Guerra de la Independència. El 1803 és l’únic any que Espanya no està en guerra contra els britànics (entenent Espanya com a remolc de França). Durant tots aquest anys el comerç Espanya – Amèrica pràcticament desapareix, perquè els vaixells no aconseguien arribar a port.\nNapoleó és la gran potència de l’Europa continental. A Catalunya aquesta situació es tradueix en una fortíssima guerra econòmica. Segueix creixent el sentiment anitfrancès i també el malestar i l’hostilitat contra el sistema polític espanyol. Els governants espanyols que apliquen la política desastrosa són Carles IV i qui governa en nom del rei, que és un aristòcrata: Manuel Godoy. Això és el context, el marc en el qual s’ha d’inserir l’explosió de violència de 1908 (inclou el 2 de Mayo madrileny i totes aquestes coses).\nEl desencadenant d’aquesta explosió de violència és l’entrada al territori espanyol de milers de francesos, ja que fent un pas més entre l’aliança francesa - espanyola, Godoy ha pactat amb els francesos que les tropes franceses entraran a Espanya i, juntament amb l’exercit espanyol, aniran a les fronteres de Portugal a conquerir. Això encara incrementa més el sentiment antifrancès. La gent sent que els francesos són els culpables de què no puguin menjar, etc. Això comença a provocar conflictes entre paisans i militants francesos.\n2 de Mayo a Madrid: culminació d’aquests enfrontaments. Les tropes franceses passen de ser aliats a ser enemics. Aquest esclat obre les portes d’una guerra que durarà 6 anys, del 1808 al 1814  la Guerra del Francès. En les motivacions d’aquesta guerra s’hi barregen: un arrebato de patriotisme espanyol i la sensació que els francesos eren els culpables de què l’economia anés fatal. Sentiment patriòtic + defensa de materials. L’explosió contra els francesos i contra la política espanyola (que ha convidat als francesos) l’any 1808, es posa en dubte l’Antic Règim (el sistema absolutista) que, prescindint dels interessos del país, fa temps que aplica una política desastrosa.\nPer altra banda, durant el 2 de Mayo, hi ha un embolic familiar en el si de la família espanyola: Fernando, veient el panorama, el príncep d’Astúries s’autoproclama nou rei  Ferran VII / Fernando VII. Godoy i el rei es posen en contacte amb Napoleó per dir-li que el seu fill s’havia autoproclamat. Per la seva banda, Ferran VII també s’hi posa en contacte perquè el reconegui com a rei. Napoleó els diu que vinguin, que en parlaran a França. Allà els convenç o els coacciona perquè tan el pare com el fill renunciïn a la corona d’Espanya, fet que es coneix com les Abdicacions de Bayona. Napoleó es queda la corona espanyola i la posa en mans d’algú de la seva confiança. Qui? El seu germà gran  Josep de Bonaparte.\nEn aquella època, la monarquia absoluta deia que els reis són reis per la gràcia de Déu.\nDesprés de Bayona, es destrueix la legitimitat de la monarquia absoluta: Bayona trenca aquesta dinàmica i la immensa majoria dels espanyols pensen que Bonaparte no és el seu rei en absolut i no el reconeixen com a rei. Els Borbons es queden a França els 6 anys següents, tot i que els espanyols no reconeguin el rei Bonaparte. Tot plegat suposa un buit de legitimitat. La piràmide de la monarquia absolutista queda decapitada, ja que en desapareix el seu vèrtex: el rei = col·lapse.\nLes idees que hi ha darrere la Revolució Francesa (parlamentarisme, il·lustració, enciclopèdia, etc.) havien arribat a Espanya però en petita escala. Aquesta gent, van caçar al vol l’oportunitat creada pel col·lapse del sistema absolutista per prendre la iniciativa política. Aquesta minoria va decidir que es nomenava una regència, formada per aristòcrates, eclesiàstics i tal. Aquesta es va haver de refugiar a la ciutat de Cadis. Van convocar unes Corts  acte revolucionari. Les Corts de Cadis, no serien unes corts com les que hi havia hagut, les corts tradicionals (estaven dividides en tres estaments, els diputats del clero, els diputats de la noblesa i els representants dels pobles i les ciutats, que no eren ni aristòcrates ni eclesiàstics). Des de Cadis van aclarir que reunirien representants de territoris. Això ja era una significativa revolució – trencava amb la lògica de l’absolutisme.\nEl país estava en guerra, però tot i així, van anar arribant persones dient que eren representants de cada regió d’Espanya. El lloc físic de la reunió d’aquestes corts va ser Cadis perquè les tropes de Napoleó havien ocupat tot Andalusia, però Cadis, en aquell moment, era una ciutat fortificada construïda sobre una illa, la Isla de León, col·locada en mig d’una espectacular badia. Per això es van refugiar a Cadis. L’armada britànica estava aliada amb els espanyols per lluitar contra napoleó. Quan els francesos volien atacar Cadis, la marina britànica els obligava a recular.\nDurant tot el segle XVIII, Cadis havia sigut el port únic i principal del comerç espanyol amb Amèrica. Era una ciutat plena d’estrangers. Cadis era la ciutat més cosmopolita de tot Espanya, la més penetrada per les noves idees. Les noves idees que circulaven per Europa havien fet més forat a Cadis que a qualsevol altre lloc. Si les Corts s’haguessin reunit a algun altre lloc, segurament la seva obra no hauria tingut res a veure amb el que va ser a Cadis, ja que aquesta ciutat tenia un microclima polític que la convertia en el reducte de les idees noves a Espanya.\nEl 19 de març de 1812  LA PEPA perquè era sant Josep. La constitució es va constituir a Cadis. La sobirania nacional residia en les Cortes. Per l’excepcionalitat de l’ambient de Cadis en l’Espanya d’aquella època, les idees que impregnen la Constitució de Cadis seguien sent molt i molt minoritàries. La immensa majoria dels ciutadans espanyols que lluitaven a les muntanyes en forma de guerrilles en contra dels de Napoleó, ni tan sols eren coneixedors del que passava a Cadis. I, encara que ho haguessin sabut, s’hi haurien cagat, ja que aquella gent, dominada per les idees de l’Església, lluitaven per retornar als bons vells temps, quan hi havia un bon rei absolut que governava inspirat per Déu i ja està. Les idees de la ideologia liberal de Cadis i el tarannà de la gent que lluitava per les muntanyes era un divorci. Marx va escriure a mitjans del s.XIX: “A Cadis hi havia les idees sense elecció i, a les muntanyes, l’elecció sense les idees”.\nLa millor prova de tot això va ser que quan la guerra va acabar, Ferran VII, el qual havia estat instal·lat en un castell francès vivint a cost de rei i enviant-li cartes a Napoleó felicitantlo per les seves victòries a Espanya, quan va veure que Napoleó estava derrotat, va voler tornar a Espanya a governar i va dir als espanyols que havia estat presoner a França durant aquests anys. Al tornar a Espanya, era coneixedor de les Corts, però no sabia la seva força.\nLes Cortes s’havien traslladat a Madrid, de manera que ell es va quedar a València. La reacció de la gent, el poble analfabet, estaven a favor del rei, de manera que ell no tenia por. La gent cridava “viva las cadenas” = visca l’absolutisme. La massa popular no havia entès l’obra de les Corts de Cadis. Davant d’aquest panorama, Ferran VII va organitzar un cop d’estat. Va derogar la Constitució i va destituir les corts. Aquesta restauració de l’absolutisme va tenir l’aplaudiment entusiasta de la gran majoria de la població. La font d’informació d’aquesta gent era el capellà dels diumenges.\nCATALUNYA A PARTIR DE 1814. El retorn del rei va ser igual de ben acollit que a la resta de l’Estat. A mesura que van anar passant un any o dos, els sectors més dinàmics i més moderns de la societat catalana, els comerciants, els que s’havien beneficiat del comerç amb Amèrica, els grups populars urbans – els teixidors, els filadors... tots aquests es van adonar que sota l’absolutisme de Ferran VII no tenien futur. La revolució industrial catalana que havia començat a mitjans del segle 18 no era incompatible amb la monarquia, però ara encara menys, ja que a partir de 1815 les colònies espanyoles a Amèrica havien aprofitat per tocar el dos. Espanya no estava en condicions de reconquerir aquests territoris. La hisenda espanyola era desastrosa en aquell moment. Sense calers, com es podia enviar a conquerir les colònies? No es podia.\nAmb la pèrdua de les colònies americanes, la peça clau del negoci català del s.XVIII, la fabricació d’indianes i comerç, desapareixia. Per a què la indústria funcioni li cal un mercat.\nLa segona meitat del s.XVIII havien sigut les possessions americanes. Ara, si volia revifar, necessitava un mercat. On? Només es podia trobar un mercat de recanvi per a la indústria catalana a l’interior d’Espanya. El problema principal que hi havia era que mentre a Espanya hi hagués un sistema absolutista, aquest mercat espanyol no existiria. Per què? Perquè el sistema absolutista condemnava a la immensa població de l’Espanya rural a viure en el llindar de la pobresa (si podien fer dos àpats al dia era un èxit). Aquesta gent, que eren milions, no podien comprar teixits catalans, això estava completament fora del seu abast.\nEs necessitaven uns canvis estructurals per assolir un mínim nivell de consum. Els canvis estructurals necessaris per a què això funcionés, eren incompatibles amb l’absolutista. Calia fer una desamortització. Tots els ingressos dels camps i de la terra, anaven a l’Església. Si no s’expropiava a l’Església d’aquesta riquesa agrària, sense això no hi hauria mercat espanyol per a la indústria catalana. Una desamortització era inimaginable amb l’absolutisme (els liberals sí que hi estaven a favor). Al llarg dels anys 1815-19, aquests grups socials catalans pensen que ells no tenen futur. Les fàbriques i els telers no podran reprendre l’activitat econòmica.\n1814-1820  es manté l’absolutisme. L’economia catalana moderna està paralitzada. No existeix un mercat espanyol. Arriben al a conclusió que HAN D’APOSTAR PEL LIBERALISME.\nA Barcelona, al llarg del 1815 i així, membres de la burgesia intenten revolucions liberals, que fracassen.\n1820  l’absolutisme cau com a conseqüència d’un aixecament militar. L’absolutisme cau per la misèria i la manca de recursos econòmics de l’Estat. Els oficials de l’exèrcit no cobren, per tant, no volen jugar-se a la vida a l’exèrcit.\n1820 – 1823  TRIENNI LIBERAL. Es restaura la vigència de la Constitució de Cadis i es convoquen unes Corts. Hi ha uns governs liberals inestables que topen amb uns sectors molt grans de l’Espanya rural, els capellans profanen en contra dels liberals. A les zones rurals d’Espanya hi ha petites guerrilles absolutistes per acabar amb els liberals, però el que posarà fi al trienni liberal és la intervenció militar estrangera.  L’any 1815 s’havia celebrat una cimera diplomàtica europea, el congrés de Viena, per reordenar Europa després de Napoleó. El triomf de l’ordre absolutista a Europa (perquè excepte Gran Bretanya tot són règims absolutistes) es vol mantenir. Aquesta organització crea la Santa Aliança, un pacte politicomilitar per ajudar-se mútuament en cas que en algun dels països hi esclati una revolució liberal, per ajudar-se entre monarques. A Espanya, quan el règim liberal s’hi instaura, Ferran VII demana ajuda i, el 1822, la Santa Aliança pacta a Verona (Itàlia) que França, el veí, col·labori amb Espanya per ajudar el monarca a restablir l’absolutisme.\nAquest exèrcit d’intervenció francès són els 100.000 “Fills de Sant Lluís” (que eren 80.000).\nLa operació militar va durar uns mesos. Els liberals van ser derrotats i Ferran VII va recuperar el govern absolut.\n1823-1833  Última època del regnat de Ferran VII – Dècada Ominosa. (Ominosa vol dir vergonyosa, nom que li van posar els liberals). La pèrdua de les colònies és total, només queden Cuba i Puerto Rico. La situació dels interessos catalans és inclús pitjor que abans. La situació econòmica del país a Espanya és dramàtica, tant que fins i tot Ferran VII va acabar per acceptar que s’havia de fer alguna reforma sufocar una mica l’asfixia econòmica per la que passava Espanya. El rei accepta que hi hagi un ministre una mica menys ruc que els altres per a gestionar (1830). Això va provocar una profunda escissió entre una minoria liberal, els obrers i la burgesia, i una altra minoria ultra absolutista (formada sobretot pel baix clero, la petita noblesa, la pagesia més antiga i més tradicional, que rebutjava qualsevol canvi perquè els feia por). Aquesta última comença a pensar que Ferran VII s’està deixant influenciar pels liberals i els està traint. Com a resultat, hi ha algun aixecament a Barcelona.\nSobre això se superposa un embolic dinàstic: CARLES IV – MARIA LLUÏSA DE PARMA FERRAN VII Carlos Maria Isidro Té 1,2,3 i 4 dones.\nLa quarta, Maria Cristina de Borbó, el 1830, el quart matrimoni del rei sí que té descendència, i neix una nena: ISABEL. També neix una segona nena, la infanta Maria Lluïsa Fernanda.\nA la monarquia espanyola una dona no pot regnar. Quan el rei es morís, l’hereu hauria d’haver sigut el germà petit de Ferran, ja que les dones no podien ser reines. El germà de Ferran és el Carlos Maria Isidro. Quan els Borbons havien arribat a Espanya el 1700, havien portat de França la Llei Sàlica que excloïa les dones de la corona. Si les podien aplicar o no suposava un embolic legal, si això valia a Espanya o no, si els Borbons podien aplicar la llei francesa aquí. Aquest conflicte dinàstic se superposa sobre la minoria ultra absolutista i la minoria liberal. La minoria liberal preferia la seva filla, ja que preveien que el rei, malalt, es moriria al cap de poc temps i això donaria marge als liberals a acabar amb tot plegat, ja que Isabel era tot just una menor d’edat. El petit grup d’extrema dreta absolutista, preferien a Carlos. Aquest embolic successori es va transformar en un conflicte sociopolític: liberals contra carlins o carlistes. Paradoxalment, el rei Ferran VII, que prèviament havia enviat a tants liberals a la forca, es va veure forçat per les circumstàncies: ell volia que el succeís la seva filla, però es va veure forçat a prendre mesures que contradeien tot el seu pensament per assegurar-se que quan ell faltés, la seva filla fos la nova reina d’Espanya. Isabel tenia 3 anys quan va morir el seu pare l’any 1833. Això va provocar la primera guerra carlina fins el 1840. (Perquè fent això donava l’oportunitat als liberals, però volia que fos Isabel la reina i no el seu germà).\nEVOLUCIÓ DE LA POBLACIÓ A CATALUNYA AL LLARG DEL SEGLE XIX Al llarg del s.XVIII la població de Catalunya s’havia doblat. Al s.XIX es torna a doblar – 1.965.000, quasi 2 milions de persones. Durant els segles XVIII i XIX es manifesta una tendència interessant pel que fa a la distribució geogràfica del país – existència de dues Catalunyes – la Catalunya de les comarques del litoral i el prelitoral (Vallès occidental, maresme, etc.). creixen molt, dupliquen o tripliquen la població. En les comarques més interiors, Pirineu, Prepirineu, interior de Tarragona, la població no es dobla ni de lluny. Això no s’explica per natalitats molt desiguals, ja que a tot arreu la natalitat és elevada. A la Catalunya del segle XIX encara gairebé tot el creixement aquest és endogen (sense immigració exterior). Al llarg del segle i per raons lligades a l’economia, centenars de milers de persones de les comarques amb menys expectatives per a la gent jove, es traslladen a les zones litorals. Això és el que explica el creixement de creixement desigual, no les taxes de natalitat. Aquest intens creixement demogràfic del XIX tampoc es distribueix de manera homogènia en el temps. Al començament és molt acusat, però després el ritme del creixement afluixa. De fet, Catalunya és un dels primers països d’Europa, potser el segon darrere França on a finals del segle XIX, la gent es comença a comportar de manera diferent; comença una restricció voluntària de la natalitat. Els matrimonis volen tenir menys fills. Com que això al llarg del segle XX no fa més que accentuar-se, la població del segle XX hauria quedat estancada en els 2 milions fins avui. Com creix? Gràcies a la immigració. Atrets per la mà d’obra de la construcció de la zona de l’Arc de Triomf i el Parc de la Ciutadella. Aquests immigrants venen de territoris veïns, Aragó i comarques del nord del País Valencià. Fins el 1900, aquesta onada, que és una xifra petita comparada amb les immigracions del segle XX, una part d’aquesta immigració ve de territoris on el català és la llengua autòctona. Una part de les comarques de la franja també són catalanes. Aquestes persones salten del món urbà al món rural.\nProcés d’urbanització de la societat catalana. Totes les societats creixen molt. El màxim exponent d’aquest procés d’urbanització és Barcelona. El creixement de Barcelona és espectacular durant el s.XIX. Es passa de 35.000 habitants a 125.000 al segle XVIII. Els primers 25 anys del segle XIX, la indústria catalana és desastrosa. Barcelona perd habitants, en té 100.000. La demografia és un indicador molt precís sobre la dinàmica econòmica.\nL’any 1900 en tenia 553.000 – la població havia crescut en un 550%. Una ciutat que en 75 anys multiplica la seva població en 5,5 = canvis i transformació de la ciutat.\nLA MURALLA: Durant el s.XVIII Barcelona era una ciutat emmurallada, ja que l’any 1717, poc després del final de la guerra de successió, Felip V constitueix una muralla per vigilar Barcelona. L’any 1825, 1826, l’economia de Catalunya comença a recuperar l’alè, quan s’inicia el procés de liberalització política, la ciutat comença a créixer. Atrau a joves de comarques desitjosos de trobar feina. Però, la ciutat segueix emmurallada i, a més a més, la zona de la Ciutadella ha d’estar lliure de cases, ja que ha de permetre la visibilitat de possibles perills. Per tant, no es pot créixer horitzontalment, es creix verticalment. Durant el 1830-1840 s’afegeixen pisos a les cases medievals, perquè els propietaris poden fer-hi diners i, a més a més, així hi ha més cabuda per a la gent que arriba.\n1835  desamortització de Bendizával  els convents són liquidats. Fan fora a monjos, frares i tot plegat. Això dóna una mica d’aire a Barcelona, que s’està asfixiant per manca d’espai. Els convents es converteixen en espais públics i magatzems. Per això els mercats tenen nom religiós; Sta. Caterina.\nLa desamortització proporciona una mica d’aire. Tothom era conscient que només l’enderrocament de les muralles permetria un creixement de la ciutat. “Abajo las murallas”  ho volia tothom (conservadors, progressistes, rics i pobres). Que la ciutat es desenvolupés de manera natural. Aprofitant un breu període de govern d’esquerres a Madrid, el bienni progressista, les autoritats van demanar l’enderrocament de les muralles, que es va produir l’any 1885. La silueta de les muralles ve a ser la Ronda de St. Pere, St. Pau, Universitat, etc.\nUn cop enderrocades les muralles, la ciutat pot créixer de manera natural fins les primeres cases dels altres municipis  Gràcia. Aquests terrenys tenen amo  fet crucial: els ajuntaments de l’època podrien haver dit que cada propietari fes el que volgués a l’hora d’urbanitzar. Van dir que no, que no podia ser salvatge. L’ajuntament va convocar un concurs públic de projectes per urbanitzar. 1850. El pla que preval és el d’Ildefons Cerdà, el de l’eixample. Les seves característiques són: la trama reticular, en forma de xarxa; les cases són de la mateixa mida, són octogonals. El fet que les cases fossin iguals va ser important, ja que l’Eixample de Cerdà es singularitza perquè el plànol no planifica una zonificació social de l’Estat. Com que tots els carrers són iguals, no separa entre rics i pobres. L’ajuntament marca el que seran els carrers i les cases. Les primeres cases daten del 1864,65,66. El boom de construcció de l’Eixample són els últims 20 anys del segle XIX i els primers anys del XX.\nCada casa de l’Eixample compta amb un medalló amb l’any de la seva construcció. Cada bloc de cases conté entre els seus habitants les diferents classes socials  CASES: principal: pis amb sostre + alt, per a la burgesia i els propietaris. Vas pujant i vas baixant escala social.\nA la sisena o setena planta hi viu el porter. Comprovació: escala de l’eixample: marbre, làmpades de llautó, passamà de llautó, etc. comences a pujar – el marbre desapareix, l’escala era de rajola normal i el passamà de ferro. Anys 60/70/80 la urbanització de la franja central de l’Eixample va avançant. L’Eixample toca a Gràcia, toca a Hostafrancs, a Sants – últims 25 anys del XIX  el nucli urbà de Barcelona toca amb nuclis urbans veïns. Les autoritats municipals barcelonines comencen a fer AGREGACIÓ. Barcelona s’annexiona – tot gestionat des de Madrid – a 6 municipis, que desapareixen i són incorporats a la ciutat: Gràcia, Sants, Les Corts, Sant Andreu, Sant Martí i Sant Gervasi. La vila de Gràcia (els altres només eren pobles) en aquell moment tenia 70.000 habitants. El dia de l’agregació, Barcelona va guanyar 100.000 habitants.\nFELIP V – 1817.\n1r terç del XIX – la Ciutadella s’havia convertit en una presó política. Bastilla – fortalesa que era símbol de l’opressió. La demanda de fer desaparèixer la Ciutadella és política. Madrid no ho vol. Fins el 1869 no es pot, ja que en aquell moment, que consisteix en el primer tram del sexenni democràtic, hi ha govern progressista. La Ciutadella es desmantella i es converteix en parc. Se salven 3 edificis: Capella, Arsenal (lloc on es guardaven les armes) i Palau del Governador (actual Palau del Parlament des de 1932).\nAmb l’agregació la ciutat ja quasi és com l’actual, però més tard s’hi annexiona Horta, Sarrià.\nA partir dels anys 30, 40, la desamortització li dóna una empenta. A la Catalunya de 1850, s’hi manté una agricultura de subsistència + vinya. Com que la demanda internacional de vins i alcohols és molt potent, la vinya no para de créixer 400.000 mil hectàrees dedicades a vinya. Comarques senceres que són tot vinya – agricultors, boters, transportistes  viuen una edat Daurada. Ex. Vilafranca del Penedès.\n1860  Arriba a França la FIL·LOXERA (fil·loxera vastatrix) a través d’uns productes vinguts d’Amèrica – crec – que és un insecte que liquida tota la seva vinya francesa en 10 anys.\nCatalunya incrementa els preus, ja que França era el gran competidor amb el vi. Catalunya incrementa els preus perquè no té competència. L’any 880 la fil·loxera va passar a Catalunya. Es podria haver aturat, però no  si no té vinya mor, és un paràsit. Ho destrueix tot. = catàstrofe colossal: els pagesos se’n van a Amèrica (desens de milers de catalans van cap a Argentina, Mèxic, Cuba). S.XX – reconstrucció de la vinya després d’aquella catàstrofe.\nEvolució de la indústria – 1830 (fins llavors la situació política no permetia res). S.XVIII – tèxtil cotoner. És la columna vertebral de la indústria catalana.\nTags: culla apunts Historia culla,apunts,Historia


7 de març de 2010 9.4. Exposicions\nDel 15 de febrer de 2010 al 13 de juny de 2010, al Caixa Fòrum Barcelona, exposició de luxe:\nFederico Fellini (Rímini, 1920 – Roma, 1993) està considerat avui un dels artífexs més importants de la modernitat cinematogràfica. La seva filmografia construeix un món particular, privat i personal, d’imatges visuals líriques i poètiques. La seva obra altera les regles de la narració, desconstrueix el relat i concep de nou el cinema, amb llibertat absoluta i al marge dels corrents. D’aquesta manera, s’erigeix en una valent defensa de la imaginació com a categoria cognoscitiva i comprensiva vàlida. Aquesta exposició, centrada exclusivament en les imatges, explora l’univers fellinià com en una mena de laboratori visual: inclou més de quatre-centes obres i s’hi propicia el diàleg entre les imatges fixes i les imatges animades. Es presenta Fellini a través de les seves diferents obsessions i s’exploren les seves fonts d’inspiració com a matèria primera del seu procés creatiu. No es tracta d’una mostra estrictament cronològica ni filmogràfica: s’aborda més àmpliament el segle del cinema (que també va ser el seu segle), i el segle de la premsa, la televisió, la publicitat i els mitjans de comunicació en general. En una paraula: imatges (text de presentació de l’exposició)\nConsiderat un dels artífexs de la modernitat cinematogràfica, el cineasta Federico Fellini (Rímini, 1920 – Roma, 1993) altera a la seva obra les regles de la narració, desconstrueix el relat i reconcep el cinema amb una llibertat absoluta. La seva filmografia constitueix un món particular, privat i personal, d’imatges líriques i poètiques, i s’erigeix en una defensa valenta de la imaginació com a categoria cognoscitiva i comprensiva vàlida.\nFederico Fellini. El circ de les il·lusions, organitzada per l’Obra Social ”la Caixa” i NBC Photographie, posa un èmfasi especial en les obsessions de Fellini, les imatges que el van inspirar, les que va somiar i les que va construir. Així, s’atura en aspectes inherents al món fellinià com ara la dona en tot el seu polimorfisme, l’ambigüitat del seu sentiment religiós, la psicoanàlisi i els somnis, o la seva relació amb els mitjans de comunicació. La mostra aplega una iconografia diversa, amb més de 400 peces entre fotografies, dibuixos, revistes, còmics, cartells, entrevistes i extractes de films, alguns dels quals són inèdits fins ara. Tot plegat, amb el doble objectiu de posar en relleu els mecanismes de la creació felliniana i explicar tot el seu cinema a partir d’una nova mirada que abordi d’una manera més àmplia el segle XX, el segle del cinema, de la premsa, de la televisió i de la publicitat: la fàbrica de les imatges. Han col·laborat en la realització de Federico Fellini. El circ de les il·lusions la Fondation Fellini pour le Cinéma (Sion), la Fondazione Federico Fellini a Rímini i la Cineteca di Bologna, i la mostra es podrà veure a CaixaForum Barcelona fins al 13 de juny.\nLa mostra Federico Fellini. El circ de les il·lusions, comissariada per Sam Stourdzé, es podrà veure a CaixaForum Barcelona (av. Marquès de Comillas, 6-8) del 17 de febrer al 13 de juny de 2010. (text de difusió de l’exposició)\nFOTO © Col·lecció de Christoph Schifferli Marcello Mastroianni i Anita Ekberg, a La dolce vita (1960)


Reproduir ràpidament amb suport i rotacions: entrenadors de passades de futbol 12-15yrs - Entrenament professional de futbol\nSessió: AO.13 / AO.14 / AO.21 (599)\nJugadors: 6 + Àrea: 25x15 irds\nDesenvolupar velocitat de joc.\nDesenvolupar l'intercanvi rotatiu.\nSeparació de defensors.\nComprovació de l'espatlla per donar consciència.\nToca 1st en la direcció de viatjar a continuació.\nMoviment de pilota ràpid i precís a través de les zones del mig camp.\nTemps de moviment per proporcionar angles de suport.\nQualitat del passi que inclou el pes.\nTransicions ràpides per donar suport al jugador en possessió.\nComunicació en realitzar rotacions.\nComunicació verbal i no verbal per coordinar el moviment.\nDiagrama 2. Progressió als centres centrals 2\nAddició de 2nd migcampista central que treballa a la zona central.\nUn toc de pas per als jugadors més avançats.\n13, 02, 2018 Hits: 26217 Futbol Passant Trepants 12-15yrs Darren Pitfield\n18, 01, 2018 Hits: 31290 Futbol Passant Trepants 12-15yrs Darren Pitfield\n17, 01, 2018 Hits: 33326 Futbol Passant Trepants 12-15yrs Darren Pitfield\n15, 08, 2011 Hits: 31104 Passades i Control Darren Pitfield\n07, 08, 2011 Hits: 30636 Passing Combinació TonyDeers\n06, 08, 2011 Hits: 41303 Passades i Control Darren Pitfield\n17, 07, 2011 Hits: 61874 Exercicis de possessió Darren Pitfield\n10, 07, 2011 Hits: 27697 Les rotacions posicionals Ray Power\n01, 07, 2011 Hits: 41701 Exercicis de possessió TonyDeers\n16, 05, 2011 Hits: 40794 Exercicis de possessió Ray Power\n29, 04, 2011 Hits: 36967 Exercicis de possessió Darren Pitfield\n29, 04, 2011 Hits: 47596 Passant Joc de commutació Darren Pitfield\n01, 02, 2011 Hits: 27544 Tècnica Passing Basic - Passades curtes Darren Pitfield\n19, 02, 2010 Hits: 41114 Exercicis de possessió Darren Pitfield\n16, 10, 2008 Hits: 52844 Exercicis de possessió Darren Pitfield\nCanvi de joc de petits jocs per entrenar la teoria i els mètodes de canviar el punt d'atac i ...


Algemesí acull un concurs europeu de menjar vitets: The Hell Contest - À Punt\nAlgemesí acull un concurs europeu de menjar vitets: The Hell Contest\nLa competició s'emmarca en la fira del coent, una exposició de productes no aptes per a estómacs sensibles, on es presentarà el primer granissat coent del món\nEls concursants de The Hell Contest d'Algemesí mengen vitets picants / À Punt NTC\nAlgemesí (Ribera Alta) ha acollit aquest diumenge la tercera edició de The Hell Contest, un concurs europeu de menjar vitets, on han participat campions i campiones d’aquesta disciplina provinents d’Itàlia, Hongria, Polònia i Alemanya, a més dels competidors i competidores espanyols.\nEl concurs consisteix a menjar per rondes un seguit de vitets seguint l'escala Scoville, que mesura i quantifica el nivell de picant en cadascun, fins a arribar al punt registrat com el més coent que existeix en el llibre Guinness dels Rècords de 2013: el Carolina Reaper. Així, per exemple, el vitet d’una amanida té entre 500 i 1.000 punts de picant; un xili de Jalapa equival a 2.500 punts dins d’aquesta escala. El Carolina Reaper arriba a 2 milions.\nEl certamen ha tingut lloc al Parc Salvador Castell, que també ha acollit una fira de productes coents amb salses, formatges, embotits i plats de la cuina mexicana, francesa o portuguesa. Com a novetat, s'ha presentat la primera beguda picant granissada del món.\nAquesta competició, que arriba a la tercera edició, està inclosa en la lliga professional del sector, coneguda com la lliga del foc i enguany s'ha repres per primera vegada des de l'inici de la pandèmia.\nEl guardó de campiona nacional se l'ha emportat la veïna d'Algemesí Ester Tull. L’entrega del cinturó de guanyadora se li l'ha fet la campiona del món, Shahina Waseem, coneguda com la Chilli Queen, que ostenta el rècord de campionats guanyats en aquesta disciplina: 23 premis en total.


Premi de novel·la Ciudad de Torrevieja 2.009. THE SECRET LA REVISTA...\nPremi de novel·la Ciudad de Torrevieja 2.009\nEntrevista de l'Anna Rossell amb Francesc Miralles, guanyador, juntament amb l'Àlex Rovira, del Premi de novel·la Ciudad de Torrevieja 2.009\nTu i l'Àlex Rovira acabeu de guanyar el Premi Literari Ciudad de Torrevieja. Què suposa per a vosaltres - per a un escriptor - aquest premi?\nResposta (Francesc Miralles): Sobretot t'assegura una bona campanya de promoció, perquè vas de gira per 6 ciutats espanyoles i el llibre té una bona col·locació.\nEstà molt bé perquè així hi ha oportunitats per a tothom, si se sap escollir un premi d'una mida adequada al moment de la teva carrera.\nEls dos us heu especialitzat en psicologia, escriviu articles per a revistes del gènere i d'autoajuda (Àlex, Psiko, Francesc, Integral): ha determinat d'alguna manera aquest coneixement comú l'escriptura de la novel·la premiada 'La última respuesta'?\nPer descomptat, ja que s'aborda Einstein des del punt de vista científic, psicològic i espiritual. La nostra formació en aquest sentit ens ha donat una visió holística d'aquest personatge icònic del segle XX.\nProveniu de mons acadèmics molt diferents: Àlex, llicenciat en Ciències Empresarials i Francesc, Filòleg ... . On es troben aquests dos mons?\nEs troben justament en el camp de la psicologia i de l'espiritualitat, que de fet és una síntesi de tots els altres camps.\nUs encuadreu dins d'alguna tradició literària?\nHem volgut batejar el gènere de L'ÚLTIMA RESPOSTA com a "thriller inspiracional".\nUs ha marcat algun autor especialment? Què és el que més us ha impactat d'ell o ella?\nAls dos ens agrada molt Viktor Frankl, per la seva visió optimista i humanista de la vida. L'HOME A LA RECERCA DE SENTIT és el nostre llibre de capçalera. I ens agrada la logoteràpia que ell va plantejar.\nLes vostres novel·les - també les que heu escrit cadascun en solitari -, així com llibres d'un altre gènere, semblen tancar, més o menys clarament, fórmules clau per a una vida harmònica - La brúixola interior, La bona sort, la bona vida , Les paraules que curen, El laberint de la felicitat, El Zen de l'empresa, El millor lloc del món és aquí mateix, Atreveix-te a pensar, ...-: Existeixen aquestes fórmules a la vida real?\nMés que fórmules són inspiracions perquè el lector reflexioni i trobi les seves pròpies solucions. Cap "autoajuda" t'ajuda si no t'arremangues i poses fil a l'agulla per canviar les coses que has fet malament i fer allò que encara no havies fet.\nAquestes fórmules clau per a la felicitat s'extreuen d'una veta filosòfica: Tenen els vostres llibres un rerefons filosòfic?\nCom es resol tècnicament l'escriptura literària entre dos?\nAmb molta amistat i repartint bé les tasques. Escriure un llibre d'aquest tipus és com aixecar una casa.\nUs interessa un tipus d'històries en especial?\nEn la literatura alemanya es parla sovint de dos tipus d'escriptor: aquell que, com Thomas Mann, compleix amb un horari de treball literari de manera disciplinada i metòdica, i el que, com Kafka, escriu de manera apassionada, necessita l'escriptura com una vàlvula d'escapament i d'ajuda per a la supervivència: A quin tipus d'escriptor pertanyeu vosaltres?\nJo escric amb un horari de treball, encara que sigui aproximat, perquè signo contractes on s'estableixen dates de lliurament concretes. Cal organitzar-se! Normalment escric a partir del matí fins a primera hora de la tarda.\nAra mateix estan molt de moda les novel·les d'aventures de tot tipus, si pot ser amb un rerefons cultural, és a dir, que el lector no es quedi amb la lectura d'entreteniment, sinó que aprengui alguna cosa quan hagi acabat la novel·la.\nFins fa pocs anys predominaven les veus pessimistes que auguraven que el llibre en suport paper tenia els dies comptats i que la poderosa imatge donaria l'última estocada al cada vegada més reduït nombre de lectors. Malgrat això, no sembla que hagin de complir les seves prediccions. Com veieu vosaltres el futur de la literatura?\nNo tenim una visió catastrofista d'aquest tema en absolut. Hi ha un espai i un moment per a tot. Un excés d'audiovisuals acaba cansant a qualsevol persona. Per això el llibre sempre serà el fidel company dels éssers humans inquiets, pels segles dels segles.


Xarxa de laics: de maig 2011\nles lectures del 6è diumenge de Pasqua. 29 de maig\n“... abocaré el meu Esperit sobre tothom”\nAc 8, 5-8, 14-17\nSe’ns presenta Felip, un dels Set, predicant a Samaria, que no deixa de ser insòlit, donada la tradicional enemistat entre jueus i samaritans, tan present en diferents passatges de l’evangeli. La lapidació d’Esteve no calma pas els ànims de persecució que afectava als cristians hel·lenistes, i és per això que aquest grup, per prudència, es dispersa.\nEn certa manera, és gràcies a la persecució que la Bona Nova desborda Jerusalem i s’estén per altres llocs de Judea i a Samaria, lo qual fa recordar la frase de Jesús (Ac 1, 8): “... rebreu una força que us farà testimonis meus a Jerusalem, a tot Judea, a Samaria i fins a l’extrem de la terra”.\nÉs així, doncs, com Felip va a Samaria i es posa a predicar, sense trencar, però, els lligams amb la comunitat de Jerusalem que, enviant Pere i Joan, en certa manera, vindran a recolzar el treball de Felip. Un bon exemple d’equilibri a mantenir: sentir-se lliure d’innovar dins les nostres missions, sense trencar la comunió amb els altres. Felip, de cultura grega, se sent lluny de les disputes teològiques entre jueus i samaritans i, gràcies a això, l’evangeli traspassa les fronteres i “hi hagué una gran alegria en aquella ciutat”.\nEn un moment en que es prepara per deixar-los, Jesús anuncia als deixebles la vinguda de l’Esperit. Coneixien el que havia dit Ezequiel (Ez 36, 26-27): “Us donaré un cor nou i posaré un esperit nou dins vostre ... Posaré el meu Esperit dins vostre i faré que seguiu els meus preceptes ...”. Dir als apòstols que l’Esperit es quedaria amb ells, és anunciar que el gran dia de l’Aliança definitiva havia arribat. Déu estava en una Tenda durant l’Èxode, després en el Temple de Jerusalem, però ara, complint el que profetitzava Ezequiel, Déu estarà en el cor del seu poble.\nJesús promet enviar un “Defensor”; el text grec en diu “Paraclet”, que es podria traduir per defensor, intercessor, el qui dóna suport. Si Jesús promet “un altre Defensor”, sembla suggerir que, fins ara, el Paraclet era Ell: aquest Esperit de veritat promès, prendrà el relleu de Jesús i continuaria la seva obra, és una altre manera de restar Ell present. No s’anuncia, doncs, un temps d’absència, sinó un temps d’una altre presència. Per l’Esperit, Déu estarà en el cor dels homes, dels qui volen viure dins la fidelitat als manaments de Jesús, els revelarà el missatge de la seva obra i els conduirà cap el dia gloriós en que arribaran a la casa del Pare.\nDiu el text que “El món no el pot rebre ...”. És com dir: “el món no és capaç d’acollir l’Esperit”, la condició de l’home, abandonat a les seves pròpies forces, no pot trobar aquest “esperit d’amor”, però els apòstols sí que el rebran, i la seva missió serà aconseguir que aquest Esperit arribi a tothom, acomplint així una altre profecia: “... abocaré el meu Esperit sobre tothom” (Jl 3, 1).\nles lectures del 5è diumenge de Pasqua. 22 de maig\nAc 6, 1-7\nL’acceptació de la diversitat és un desafiament per tota comunitat que es fa gran: uns llegien l’Escriptura i pregaven en hebreu, i d’altres ho feien en grec. Una llengua diferent vol dir també una cultura i unes costums diferents, i la desigualtat en l’atenció a les viudes va desencadenar el problema. Era una regla del món jueu atendre les viudes, pel que fa creure que els encarregats de fer-ho eren jueus hebreus i, sembla, tendien a afavorir les viudes del seu grup.\nLa reacció dels Apòstols comporta tres punts: 1)convoquen una assemblea de deixebles, que és on es prenen les decisions, 2) recorden els objectius dels cristians: pregària, servei de la Paraula i servei als germans, i 3) no dubten en proposar una nova organització; ser fidels no vol pas dir mantenir-se fixats al passat. Llavors es decideix nomenar 7 persones que es dediquin al servei dels germans, i sorprèn que tots tinguessin noms grecs. Els apòstols restarien responsables de la pregària i proclamar la paraula ... però, més endavant, trobem alguns dels Set, com Esteve i Felip, fent tasques de predicació, semblant als Apòstols. Alguns interpreten el 7 com a xifra simbòlica: els 12 (12 tribus) actuarien a Israel, i els 7 (xifra completa) ho farien cap els pagans, a tothom ... com així va succeir quan els hel·lenistes van fugir de Jerusalem, després de ser lapidat Esteve.\nJesús sap que els deixebles pensaven en la seva partença, feia poc que ho havia anunciat, i això els afligia, lo que explicaria les primeres paraules de Jesús que ens relata el text, “que els vostres cors s’asserenin”; però també els diu que tenen un lloc reservat a la casa del Pare, i que una vegada els hi hagi preparat, tornarà per porta’ls-hi.\nPerò ... i el camí? Davant el dubte de Tomàs, Jesús respon que Ell és el camí que porta al Pare, la veritat en relació al Pare, i la vida que dóna el poder per arribar a conèixer el Pare. El Fill és l’únic camí per anar al Pare.\nJesús els vol fer veure la unitat que hi ha entre el Pare i Ell. “Qui em veu a mi veu al Pare”, li respon a Felip. Jesús ens proposa entrar en comunió amb la Vida divina, ens hi prepara un lloc. No ha vingut per ensenyar-nos el camí ... Ell és el camí per arribar al Pare. En Jesús tenim un bon guia al llarg de la ruta de la nostra vida.\nles lectures del 4rt diumenge de pasqua. 15 de maig\n"El bon pastor". Catacúmbres de Priscil·la\nAc 2, 14, 36-41\nEs tracta d’una primera elaboració teològica del anomenat kerigma, o nucli de la predicació. La gent amb qui parla Pere, són pelegrins vinguts d’arreu per celebrar la Pentecosta, o festa del do de la Llei, i el que intenta amb les seves paraules és obrir-los els ulls: a Jesús “Déu l’ha constituït Senyor i Messies” , fent reposar així sobre Jesús totes les esperances d’Israel.\nPerò creure que Jesús és el Senyor sense que canviï res en la nostra vida no té sentit; ser deixeble no consisteix sols en creure, és també actuar. “Què hem de fer?” li pregunten ... “convertiu-vos”, que vol dir retornar, donar la volta; és la imatge d’haver-hi dues rutes o vies, i un es pot equivocar de camí. “Aparteu-vos d’aquesta generació esgarriada” ... volent dir que han perdut el camí, però no és pas un menyspreu, sinó constatar que s’han equivocat, i que el camí a seguir és un altre. El mitjà per canviar de ruta és el bateig rebent l’Esperit, que és obert a tothom, malgrat que alguns “encara siguin lluny”.\nEl pastor representava una persona amb absoluta dedicació al seu ramat, i símbol d’una donació pels altres.\nLa al·legoria del bon pastor està inspirada en el capítol 34 d’Ezequiel, en que es retreu a les autoritats jueves no haver sabut pasturar el poble, però si cuidar-se ells mateixos. Llavors, Déu promet assumir Ell el paper de pastor del poble.\nEls que escoltaven Jesús comprenien aquesta reflexió, perquè coneixien bé el problema dels ramats, i també l’Escriptura, encara que Joan diu que “no van entendre del què els parlava”. Probablement es referia als fariseus, que veien evident que si Jesús es presentava com el bon pastor, el pastor dolent devien ser ells, i això comportava admetre que qui els parlava era el Messies.\nLlavors, Jesús els diu que “Ell és la porta”, creure és passar per Ell, per la porta que els conduirà a ser lliures i no empresonats per la llei. Pels fariseus, Déu era inaccessible, estaven encara tancats en la cleda de la llei de Moisés i els seus manaments i, al dir Jesús que ell és la porta, és donar a entendre que, a través d’Ell poden trobar Déu. La porta és el pas obligat per aquells que volen formar part del poble de Déu. La única manera d’entrar al Regne de Déu és acceptar i practicar l’ensenyament de Jesús, passar abans per Ell.\nles lectures del 3r diumenge de Pasqua. 8 de maig\n"No estava el nostre cor ben velat, mentre ens parlava pel camí, quan ens obria les escriptures"? Lc 24, 32 (segons el còdex Beza)\nAc 2, 14, 22-33\nPere, atemorit fins ara, es desvetlla amb la vinguda de l’Esperit, s’aixeca i “es posa dret” per parlar al poble d’Israel. És el primer discurs de la jove Església que comença. Els pelegrins vinguts d’arreu, compartien l’esperança d’Israel en la vinguda del Messies i, és per això que Pere s’aixeca per anunciar que el Messies que esperaven ja ha vingut: Déu ha complert la seva promesa.\nLa predicació de Pere va dirigida a tothom, i presenta els tres aspectes de la vida de Jesús que compondran el credo de fe més antic: un Jesús històric, acreditat per Déu amb prodigis i senyals, la seva mort en mans de les autoritats jueves, i la seva resurrecció obrada per Déu. Vol també fer èmfasi en la continuïtat de l’obra de Déu a través de Jesús, i per fer-la evident, invoca el que deia David referint-se a ell (Sl 16, 8-11). Pere acaba el discurs amb un signe d’autenticitat: “nosaltres en som testimonis”.\nNo és la narració d’un fet històric, sinó una composició teològica, que vol donar un missatge a través de l’experiència d’una parella de deixebles (Cleofàs i la seva dona) que, decebuts per la mort de Jesús tornaven a casa seva, a Emmaús. Tenien la idea d’un Messies alliberador, triomfador ... però és que no hi veien. Quan se’ls apropa Jesús “els seus ulls no el reconeixen”, però al explicar Jesús el sentit de les Escriptures, al final “se’ls hi obren els ulls”; estem parlant, però, d’una lectura cristiana de l’Escriptura, els jueus no ho veien pas així. Reconèixer Jesús com el Messies no és pas una evidència, l’Escriptura, així de clar, no ho diu enlloc, i sols esdevé evident quan els ulls se’ls hi obren, comprenen el sentit, i llavors “el cor s’abrusava dins nostre”.\nNo es diu pas quins textos cita Jesús, sols que “no calia que el Messies patís ... abans d’entrar a la glòria?”. Seria, però, trair les Escriptures creure en un exigència de patiment i de mort, per part de Déu; cal referir-ho a la frase del mateix Jesús: “No hi ha amor més gran, que donar la vida pels qui un estima”. S’ha d’arribar aquí perquè puguem descobrir el gran amor de Déu per tots nosaltres. No es tracta d’un masoquisme, sinó d’assumir les conseqüències de la seva opció d’estimar la humanitat i manifestar-ho, malgrat el que això pugui comportar.\nLa trajectòria de Cleofàs i la seva dona és una mostra de com haurien de ser les nostres celebracions de l’eucaristia: cal escoltar i entendre les lectures, la Paraula, per després poder reconèixer Jesús en el pa que es trenca i es reparteix.


Si vols saber més sobre l’ús de cookies que realitza aquest lloc web El meu-registre.com, estàs en el lloc indicat. A continuació, t’explicarem què són exactament les cookies; quin tipus de cookies utilitzem i per a què; i com pots exercir el teu dret per a configurar el teu navegador i desestimar l’ús de qualsevol d’elles.\nPer a poder oferir-te una millor experiència d’usuari, obtenir dades analítiques, emmagatzemar i recuperar informació sobre els teus hàbits de navegació o del teu equip i desenvolupar la seva activitat, aquest lloc web El meu-registre.com, utilitza cookies pròpies i de tercers.\nCookies de tercers: Aquesta web El meu-registre.com, pot utilitzar serveis de tercers que, per compte de Google, recopilaran informació amb finalitats estadístics, d’ús del lloc per part de l’usuari i per a la prestació d’altres serveis relacionats amb l’activitat del lloc web i altres serveis d’Internet.\nSi tens qualsevol dubte sobre aquesta Política de Cookies, pots contactar amb nosaltres enviant-nos un mail a hola @wwwarcelona.com.


XIII Trobada d'Escriptors al Pirineu\nEscriptors de llengua catalana i aragonesa s'aplegaran a Bellver de Cerdanya per tal de celebrar-hi la XIII edició de la Trobada d'Escriptors al Pirineu.\nNova edició, doncs, d'aquests encontres que propicien l'agermanament literari i personal i que tenen com a objectiu bàsic convertir l'espai pirinenc en font d'inspiració literària.\n12.30h Sala de Reunions (Edifici del Rectorat) · Roda de premsa de presentació de la XIII Trobada d’Escriptors al Pirineu, que enguany tindrà lloc del 30 de juny al 2 de juliol a Bellver de Cerdanya, a càrrec de Ferran Rella, Ramon Sistac, Joan Blanco, Pep Coll, Andreu Loncà, Xavier Macià, Miquel Pueyo, Jordi Suïls, Albert Turull i Miquel Viladegut. També es presentaran el llibre Laubura, corresponent a la XII Trobada d’Escriptors al Pirineu, a càrrec d’Isidor Cònsul, i el llibre Rufaca de paraules. Antologia literària de la Cerdanya, a càrrec de Manel Figuera.\n20.30h Recepció a l'Hotel Bellavista de Bellver de Cerdanya per les autoritats locals.\n19.00h Obertura de la XIII Edició de la Trobada d'Escriptors al Pirineu a la sala gran de Ca les Monges de Bellver de Cerdanya.\n• La mirada dels altres. Els viatgers de la llengua anglesa al Pirineu. Conferència a càrrec de l'escriptor Sam Abrams.\n• Presentació del llibre de la XII Trobada d'Escriptors Lauburu, relats dels Pirineus a càrrec d'Àlex Broch, crític literari.\n• Presentació del llibre Rufaca de paraules (antologia literària de la Cerdanya) a càrrec de Manel Figuera, escriptor.\n20.30h Recital poètico-musical a càrrec del grup Túrnez & Sesé a la plaça de Gustavo Adolfo Bécquer de Bellver de Cerdanya.\nGrup d'Estudis de Llengua i Literatura de Ponent i del Pirineu.\nConsell Cultural de les Valls d'Àneu.\nSam Abrams, Marta Alòs, Ramos Campo, Nieus Luzia Dueso, Manel Figuera, Ana Giménez, Chusé Inazio Nabarro, Carme Riera, Chusé Anton Santamaría, Vicent Usó.\nAmb el patrocini de l'Ajuntament de Bellver de Cerdanya i la Diputació de LLeida.\nAmb la col·laboració de Conxello d'a Fabla Aragonesa i Hotel Bellavista Cerdanya.\nAmb el suport del Departament de Filologia Catalana i Comunicació de l'Universitat de Lleida, Institució de les Lletres Catalanes de la Generalitat de Catalunya i l'Institut per al Desenvolupament i la Promoció de l'Alt Pirineu i l'Aran de la Generalitat de Catalunya.


Mónica Ross , Celine Frers\nFormat: Color, 16mm, HD, Dolby Digital,\nDirector/s: Mónica Ross , Celine Frers\nGuió: Mónica Ross , Celine Frers , Mario Durrieu , Walter Tiepelmann\nEl xiulet del vent s'escolta des de tot arreu. Parets i vidres tremolen davant la seva força, i cada tant, el soroll d'alguna cosa que colpeja o es trenca. Queden suspesos tots els treballs i les activitats que es realitzen a l'aire lliure i es restringeix al mínim la sortida de les edificacions. Tot s'atura, menys el vent. El marc constant ve donat per un paisatge blanc, pur, quasi perfecte. Com són els dies a l'Antàrtida? Militars, enginyers, tècnics, científics, famílies amb nens, un metge i un cuiner. Com ho fan per poder conviure persones tan diferents en una situació de clausura durant un any? Com es va forjant aquesta petita societat on les jerarquies són, a vegades, una formalitat, quan tots reben el mateix i han d'aportar el mateix? L'Antàrtida pot ser un lloc molt bonic però també un pèssim amfitrió. Què motiva aquesta gent a viure al límit del món durant un any? Com són les batalles personals per mantenir la ment ocupada? Com fan front a alguns efectes que són inevitables, com la inactivitat i l'augment de la sensació d'aïllament, que moltes vegades es pot traduir en una baixada d'ànim, a vegades extrema, de la gent? Com repercuteix això a tot el grup? I com l'exterior representa un altre tipus de clausura. Una clausura cada vegada més complexa, mental, sabent que passi el que passi, una vegada s'acabi l'estiu, no es pot escapar d'aquell paradís despietat. Per mitjà del seguiment i l'observació d'aquests personatges que passen una campanya a l'Antàrtida, veurem com tot allò extraordinari es transforma en ordinari i el que és singular i particular il·lumina el que és general. Aquesta gent ens fa adonar d'un absurd quotidià: mirar-los a ells, a la llarga, és mirar-nos a nosaltres mateixos.


Mercats històrics emblemàtics | Meet Barcelona\nMercats històrics emblemàtics\nPer endinsar-se pels mercats de Barcelona cal apropar-se primer als més emblemàtics, ja que n’hi ha uns quants que, per les dimensions, el disseny o la situació que tenen, són especialment significatius per a la ciutat\nEl Mercat de la Boqueria és el més gran de Catalunya, amb 2.583 metres quadrats de superfície, i també el més variat en oferta alimentària. Hi podem trobar productes d’arreu del món, amb una oferta que atreu, fins i tot, els grans xefs.\nEl Mercat de Sant Antoni, situat entre els carrers Urgell, Comte Borrell, Tamarit i Manso, és el mercat amb la nau de ferro més espectacular. Es va inaugurar el 1882 i es compon de tres mercats: el d’alimentació fresca, el de roba i el de llibres. Després d'un llarg procés de remodelació, a causa de la troballa de restes arqueològiques, va tornar a obrir les portes el 2018.\nEl Mercat de Santa Caterina és un altre dels imprescindibles. Està situat al districte de Ciutat Vella, molt a prop de la catedral de Barcelona i de la via Laietana. Va ser el primer mercat cobert, les obres del qual van començar el 1844. El 2005 va ser objecte d’una espectacular remodelació, segons el projecte de l’arquitecte Enric Miralles, que va suposar la construcció d’una nova coberta d’acer, formigó, fusta i ceràmica que flota sobre l’estructura original i que ha esdevingut l’element més emblemàtic: són 325.000 peces de gres esmaltat de seixanta-set colors diferents que formen un acolorit mosaic que vol reproduir els colors de les parades de fruites i verdures.\nEl Mercat de la Concepció és un altre dels mercats més importants de Barcelona. Està situat al centre d’una illa de la dreta de l’Eixample, rodejada pels carrers Aragó, València, Bruc i Girona. Va ser inaugurat el 1888 i destaca per la seva estructura de ferro. És ample, ben ordenat i amb tots els serveis, i té parades colorides de flors a la façana del carrer de València.\nA la banda esquerra de l’Eixample en tenim un altre, el Mercat del Ninot, amb una imponent estructura de ferro i actualment en obres. Va iniciar la seva singladura l’any 1894 amb el nom d’El Porvenir, però amb el pas dels anys va adoptar el nom popular de Mercat del Ninot que li donaven els veïns arran de la figura d’un mascaró de proa que hi havia a la façana d’una taverna de la zona, i que actualment es troba al Museu Marítim de Barcelona.\nUna visita als mercats més emblemàtics de Barcelona no pot acabar sense conèixer el Mercat de la Barceloneta, situat a la plaça del Poeta Boscà, al popular barri mariner. Pertany al primer gran grup de mercats municipals que actualment ja són centenaris, i des del seu origen ha tingut un caràcter eminentment mariner pel barri on es troba. La inauguració del cobriment del mercat és del 1884 i se’n va fer una reconstrucció el 1939, arran dels bombardejos de la Guerra Civil. Va ser renovat totalment entre el 2005 i el 2007, segons un projecte de l’arquitecte Josep Miàs que li va valdre el premi Ciutat de Barcelona 2007.


Roma, el passat esculpit en marbre - Diari de Viatges\nRoma és d'aquelles ciutats on la memòria té una ombra llarga, on és impossible caminar i mirar al teu voltant sense pensar en segles enrere, en el seu moment de màxima esplendor. I aquesta sensació és especialment apressant als centenars d'escultures que es reparteixen per tots els racons: el passat petrificat en la seva versió més bella.\nHi ha alguna escalinata al Vaticà per on ara la gent trepitja només per anar d’una sala a una altra, gairebé sense veure-la. Als anys 1500 per allà pujaven cavalls. De fet, estava específicament dissenyada perquè es pogués pujar a cavall.\nEl Vaticà és la màxima expressió d’una època gloriosa que s’allarga pels segles dels segles. És un lloc per tirar-se dies inspeccionant cada racó. Més encara si no s’és creient, perquè llavors perd part d’aquest halo místic i afloren tots els detalls. En realitat, el Vaticà és un lloc per perdre’s, punt. Pel seu disseny de forma laberíntica, no des dels seus inicis -potser també-, sinó l’actual recorregut turístic. De vegades sortir d’allà es fa impossible si un no vol seguir com les ovelles la ruta marcada. Però aquest és un altre tema.\nEl Vaticà és el paradís de les escultures. Roma sencera ho és, però al Vaticà es concentren moltíssimes. Està el ‘Pati de les Estàtues’, la ‘Galeria de les Estàtues’…I donen el que prometen. Així és fàcil contemplar la impressionant habilitat dels artistes de fa segles –fins i tot abans de Crist. Com aconseguien petrificar cada moviment de l’ésser humà, cada gest, cada plec de la pell, fins i tot les emocions i els sentiments. Aquestes robes i cossos marmoris són meravellosos.\nGuerrer persa. ALICIA FÀBREGAS\nEspecialment al Museu Pio Clementino, que reuneix les obres gregues més importants que conserva l’edifici. Allà està, entre d’altres, la famosa ‘Ariadna dormida’. I també el ‘Guerrer persa’, que es va esculpir al s.II d.C. Tants segles i encara avui podem contemplar aquesta genialitat dels artistes d’una altra època. No és de les obres més conegudes, però té detalls increïbles. L’expressió d’horror dissimulat, impassible, en la seva cara, aquesta manera de veure la mort arribar i empunyar la teva espasa, encara que saps que no hi ha res a fer, amb tots els seus músculs contrets, per la por o com a últim desafiament? La llum que entra per les finestres en un bon dia li dóna a l’estàtua una cadència tèbia que contrasta amb la duresa d’aquesta expressió i fa brillar les teranyines que poblen algunes parts de l’obra. Aquesta llum i les teranyines suavitzen l’horror cru i li donen un aire de cosa relegada al passat, principalment destinada a recordar les victòries dels grecs. Però puc imaginar-me guerrers perses com aquest avui dia, en els diversos conflictes que estan obligant a milions de persones a fugir de les seves cases, per evitar sentir el mateix que aquesta estàtua.\nBernini ho tenia tot\nAl s.XVI podies aprendre a esculpir en el taller del teu pare i passar a la història com un dels millors artistes del Barroc italià. Els Steve Jobs del 1500. Aquest va ser el cas de Gian Lorenzo Bernini, un escultor i arquitecte -també pintor com a hobby– responsable de part de les obres del Vaticà i de Roma sencera. Tothom el lloava. “Un talent completament particular per expressar les coses amb la paraula, el rostre i la gesticulació, i per fer-les veure tan agradablement com els més grans pintors han sabut fer-ho amb els pinzells”, deia d’ell Fréart Chantelou, un col·leccionista i mecenes francès de l’època.\nUna de les estàtues de la font dels Quatre Rius. ALICIA FÀBREGAS\nPerò els genis sembren enemics, i el seu va ser Borromini, un altre artista del moment. Aquella lluita i altres internes entre els Papes van fer que durant un temps Bernini quedés relegat a les ombres. No va durar molt. Va ser sota el mandat del Papa Innocenci X. Però Bernini se les va enginyar per tornar a la fama. Innocenci X tenia un palau a la plaça Navona i va pensar que seria perfecte convertir aquella plaça en la més espectacular de la ciutat. Així que va organitzar un concurs entre els millors artistes italians per trobar un disseny únic per a una gran font. I va deixar a Bernini fora del concurs. L’escultor i arquitecte, a més d’artista també era un bon estratega i tenia contactes. Va parlar amb un noble que era amic seu i van idear un pla: fer una maqueta de la font i col·locar-la en una sala del palau del Papa per on aquest sempre passava després de tornar de sopar. Innocenci X va passar una nit per davant de la maqueta i va quedar enamorat. Després d’una estona admirant-la, va resoldre: “Caldrà contractar Bernini malgrat tots els seus enemics, doncs qui no vulgui valer-se dels seus plans és millor que no els vegi”. Així és com l’artista va aconseguir adjudicar-se el projecte de la font dels Quatre Rius, que representen els quatre continents llavors coneguts, una obra que encara avui deixa al que la contempla amb la boca oberta, embadalit admirant-la, com li va succeir al Papa.\nVueling vola de Barcelona a Roma.


Com exportar la configuració de Chrome a Firefox\nPrincipal » Guies » Com exportar la configuració de Chrome a Firefox\nEls navegadors web Chrome i Firefox publiquen actualitzacions freqüents i ofereixen assistència per a tots els sistemes operatius principals. Tots dos navegadors us permeten sincronitzar les adreces d'interès i la configuració a través d'Internet perquè pugueu iniciar la sessió en qualsevol equip. Segons el sistema operatiu que utilitzeu, és possible que observeu diferències de rendiment entre els dos navegadors o que trobeu complements i jocs de Firefox que preferiu sobre les extensions de Chrome. Firefox us ofereix l'opció d'importar la configuració de Chrome i d'altres navegadors instal·lats a l'ordinador.\nInicieu Chrome i feu clic a la icona "Clau" a l'extrem superior dret de la finestra. Apunteu a "Marcadors" i feu clic a "Gestor de marcadors". Com a alternativa, premeu "Maj-Ctrl-O" al teclat per obrir el gestor de marcadors.\nFeu clic a "Organitza" al tauler de la part superior de la pantalla. Feu clic a "Exporta les adreces d'interès al fitxer HTML" i trieu una ubicació per desar-lo des de la finestra emergent. Feu clic a "Desa".\nInicieu Firefox i feu clic a "Marcadors" a la barra de menú de la part superior de la finestra. Feu clic a "Mostra tots els marcadors" per obrir la finestra de la biblioteca. Feu clic a "Importa i còpia de seguretat" a la barra de menú.\nFeu clic a "Importa adreces d'interès d'HTML". Aneu a la carpeta on heu desat els marcadors de Chrome i feu doble clic sobre aquest fitxer per importar-lo a Firefox.\nFeu clic a "Importa i còpia de seguretat" i, a continuació, feu clic a "Importa dades des d'un altre navegador". Feu clic a "Navegador Chrome" a l'Assistent d'importació i marqueu la casella que hi ha al costat de cada opció d'importació que vulgueu habilitar, com ara "Contrasenyes", "Historial" i "Preferències del navegador".\nFeu clic a "Importa" a la part inferior de la finestra.\nFeu clic a la icona "Clau" a Chrome i, a continuació, feu clic a "Configuració". Feu clic a "Extensions" a la part esquerra de la finestra. Feu clic a "Obtén més extensions". Feu clic a la barra de cerca i escriviu el nom d'un gestor de contrasenyes, com ara "LastPass", "Mitto" o "Roboform Lite" (enllaços a Recursos). Feu clic a "Afegeix a Chrome" per instal·lar una d'aquestes extensions.\nFeu clic a "Crea un compte" i introduïu la vostra informació personal, inclosa una contrasenya principal per al vostre compte. Feu clic a "Importa" després de crear un compte per importar les vostres contrasenyes des del gestor de contrasenyes de Chrome.\nInicieu Firefox. Feu clic a "Eines" i a "Complements" per anar a la pàgina de complements de Mozilla. Escriviu el nom de l'extensió de gestor de contrasenyes que heu instal·lat a Chrome i feu clic a "Afegeix a Firefox" per instal·lar el complement. Feu clic a "Reinicia" quan el Firefox us ho demani.\nFeu clic a "Inicia sessió" quan Firefox es reiniciï i us porti a la pàgina d'inici de sessió del gestor de contrasenyes. Introduïu el vostre nom d'usuari i la contrasenya mestra per sincronitzar les vostres contrasenyes.


Els mossos no impedeixen votar als municipis del Pirineu - La Valira\nEls mossos no impedeixen votar als municipis del Pirineu\nA hores d’ara, anar a les urnes no és cap impediment a la majoria dels municipis de les comarques de l’Alt Pirineu i Aran, així com a la Cerdanya, sense problemes d’ordre públic. L’excepció és el Pont de Suert, on els veïns esperen poder dipositar el vot a les urnes quan es resolguin els problemes informàtics.\nTot i que a primera hora del matí, agents dels mossos d’esquadra s’han presentat als diferents col·legis electorals -ja ocupats durant el cap de setmana- per aixecar els atestats corresponents, no han efectuat cap mena d’intervenció per retirar les urnes.\nA la Seu d’Urgell i el poble de Castellciutat els sis col·legis electorals estan oberts amb normalitat i l’únic punt conflictiu és l’Arxiu Comarcal on una dotació de la policia catalana no permet poder accedir-hi per la porta principal, tot i que les persones que ho desitgen que entren a votar per la de darrere. L’alcalde de la Seu i l’equip de govern municipal s’han personat en aquest punt, demanant a la ciutadania “resistència passiva” davant l’actitud de l’Estat.\nPer la seva banda, a Puigcerdà funcionen 4 urnes de des de pocs minuts després de les 10 del matí i els veïns poden votar malgrat les cues que es generen a causa de la lentitud del sistema informàtic.\nA la resta de localitats de l’Alt Pirineu i Aran, els ciutadans van acudint a les seus electorals sense que es tinguin notícies de problemes importants.


Almacelles constitueix el nou cartipàs i l’alcaldessa assumeix la regidoria d’Urbanisme — Ajuntament d'Almacelles\nAlmacelles constitueix el nou cartipàs i l’alcaldessa assumeix la regidoria d’Urbanisme El Ple extraordinari de l'Ajuntament d’Almacelles de constitució del nou cartipàs municipal, celebrat aquest dijous, 2 de desembre, ha aprovat la designació de regidories, a partir de la qual l’alcaldessa, Vanesa Olivart, assumirà la regidoria d’Urbanisme i es mantindrà al capdavant de la regidoria d’Esports. També destaca la incorporació del nou regidor del grup municipal d’Units per Almacelles, Fernando Osuna, al capdavant de la regidoria de Recursos Humans i del Banc d’Aliments, després que prometés el seu càrrec durant el Ple Extraordinari d'investidura del passat 24 de novembre, així com el nomenament de Tinents i Tinentes d'alcaldia, com a principals novetats per aquest mig mandat que resta. https://www.almacelles.cat/actualitat/noticies/almacelles-constitueix-el-nou-cartipas-i-l2019alcaldessa-assumeix-la-regidoria-d2019urbanisme https://www.almacelles.cat/actualitat/noticies/almacelles-constitueix-el-nou-cartipas-i-l2019alcaldessa-assumeix-la-regidoria-d2019urbanisme/@@download/image/El Ple de Cartipàs de l'Ajuntament d'Almacelles1.jpeg\nEl Ple extraordinari de l'Ajuntament d’Almacelles de constitució del nou cartipàs municipal, celebrat aquest dijous, 2 de desembre, ha aprovat la designació de regidories, a partir de la qual l’alcaldessa, Vanesa Olivart, assumirà la regidoria d’Urbanisme i es mantindrà al capdavant de la regidoria d’Esports. També destaca la incorporació del nou regidor del grup municipal d’Units per Almacelles, Fernando Osuna, al capdavant de la regidoria de Recursos Humans i del Banc d’Aliments, després que prometés el seu càrrec durant el Ple Extraordinari d'investidura del passat 24 de novembre, així com el nomenament de Tinents i Tinentes d'alcaldia, com a principals novetats per aquest mig mandat que resta.\nImatge de la sessió de ple\nL’alcaldessa d’Almacelles, Vanesa Olivart, ha explicat que el cartipàs incorpora petits retocs “per fer encara més eficient l’organització i la gestió municipal”, ha dit. La vocació del nou cartipàs és per a Olivart “continuista”, en la mesura que “mantindrà la línia de la gran transformació que ha tingut Almacelles aquests darrers 18 anys”, tot i que el consistori comptarà ara amb una “gran feminització del poder, en la mesura que les dones hi tenen una gran representació”, ha explicat l’alcaldessa. En aquest sentit, Olivart s’ha mostrat oberta a escoltar i implementar, en la mesura del possible, tots els projectes i les idees que li facin arribar, “vinguin d’on vinguin”, i ha reiterat el seu compromís per “fer l’Almacelles un lloc encara millor en el qual viure”, ha conclòs Olivart.\nPel que fa a les retribucions, els regidors i les regidores de l’Equip de Govern experimentaran una rebaixa de 9,89 euros mensuals, ja que passen de 869,89 euros a 860 euros al mes. L’alcaldessa Olivart, per la seva banda, percebrà les mateixes retribucions que l’exalcalde Josep Ibarz, i la primera tinent d’alcaldia, Maria Lluïsa Granero, passarà d’una dedicació del 45 al 50%, la qual cosa suposarà un increment de les seves retribucions, que passen dels 1.535,89 euros als 1.720 euros. La modificació del règim de retribucions i dedicació dels membres de la corporació ha estat aprovada amb els vots a favor de l’Equip de Govern i els vots en contra de l’oposició.\nA través dels acords que s'han aprovat en aquest Ple, l’alcaldessa, Vanesa Olivart, passa a responsabilitzar-se d’Urbanisme, que és una competència que fins ara ostentava l’exalcalde Josep Ibarz, i també manté la regidoria d’Esports, que ja havia estat a càrrec d’Olivart durant aquesta legislatura. Dins de la regidoria d’Esports, Olivart també suma responsabilitats en Instal·lacions Municipals, una competència que el consistori ha integrat a l’àrea d’Esports en aquest nou cartipàs.\nPer la seva banda, la número 2 de la candidatura d’Units per Almacelles, Maria Lluïsa Granero, mantindrà les regidories d’Hisenda, Cultura i Joventut i Policia Local. Igualment, Granero continuarà com a primera tinent d’alcaldia del municipi.\nEl número 3 del grup municipal, Josep Maria Bosch, continuarà a càrrec de les Vies i serveis, d’Agricultura i ramaderia i serà el regidor encarregat del nucli agregat de la Saira, situat a l’est del municipi. Així mateix, Bosch serà el tercer tinent d’alcaldia. Per la seva banda, Montserrat Noró serà al capdavant de les regidories d’Educació, Noves tecnologies i Piscines. Igualment, Noró també serà la segona tinent d’alcaldia del consistori.\nLa número 6 d’Units per Almacelles, Montserrat Arnó, tindrà responsabilitats en Salut pública, serà la regidora responsable del cementiri, i també assumirà les regidories de Participació ciutadana, Comerç i Benestar social i família. Per la seva banda, Pilar Martínez serà a càrrec de la Gestió energètica i desenvolupament i sostenibilitat, i de les regidories de Medi ambient i Parcs i jardins. Igualment, Martínez serà la quarta tinent d’alcaldia. Finalment, el nou regidor que s’incorpora, Fernando Osuna, que serà a càrrec de Recursos humans i del Banc d’Aliments.\nFeminització del poder a Almacelles\nAmb el nomenament de l’alcaldessa, Vanesa Olivart, i aquesta nova distribució de les responsabilitats municipals, l’Ajuntament d’Almacelles viu una necessària feminització del poder. Ara per ara, a la Junta de Govern Local, un 80% de les persones que la integren són dones. En concret, 4 de les 5 membres de la Junta. Així mateix, més d’un 70% de les persones membre de l’Equip de Govern són dones, 5 de les 7 persones regidores. Igualment, els càrrecs que ostenten les dones són els que es troben vinculats a més responsabilitats, com és el cas de l’alcaldia, i bona part de les carteres que s’han repartit aquest dijous. Pel que fa al grup municipal d’Units per Almacelles, tant la presidenta del grup, Olivart, com la portaveu i la portaveu adjunta també són dones, una circumstància que només es dona en el cas d’Almacelles en Comú, en què l’única regidora i portaveu és una dona, mentre que la resta de grups polítics tenen portaveus masculins.\nA través d'un decret d'alcaldia, també s'han designat els regidors i les regidores que formaran part de la Junta de Govern Local, que d'ara endavant estarà presidida per l’alcaldessa Vanesa Olivart i n'exerciran de vocals els regidors i regidores Maria Lluïsa Granero, Montserrat Noró, Josep Maria Bosch i Pilar Martínez.\nEl Ple Extraordinari també ha servit per establir que Maria Lluïsa Granero serà la portaveu del grup municipal d’Units per Almacelles, un càrrec que fins ara ostentava Olivart; Joan Bosch d’Amunt Almacelles; Ignasi Comella d’Esquerra Republicana de Catalunya; Montserrat Cortasa serà la nova portaveu d’Almacelles en Comú, un canvi que es formalitza arran de la renúncia d’una regidora, i Francesc Torres continuarà de portaveu de Compromís per Almacelles.