You are here: Home ∼ Catalanistes a galeres!\nEls esclaus movien les galeres. Els qui no tenien esperit esclavista, es revoltaven passés el que passés, amb valor. (foto: filanaval.blogspot.com)\nHauran observat que des de que el debat identitari ha esdevingut central en la política catalana -sempre hi ha estat amb més o menys intensitat-, han aparegut tota una diversitat de mots mitjançant els quals els partits polítics s’etiqueten o son etiquetats pels mitjans o la gent. I això que ho teníem fàcil quan amb la renaixença aparegué el “catalanisme”, que ho incloïa tot. Avui però, hi ha qui es titlla de catalanista per dissimular. Treiem-ne l’entrellat doncs:\nHauran sentit mil vegades la cèlebre definició de català que va inventar Jordi Pujol: “català és qui viu i treballa a Catalunya”. Molt bé, però què és un catalanista?\nRas i curt, un catalanista és un independentista. “Però el Pere Navarro diu que és un catalanista federalista!” diran immediatament vostès. Doncs no, ni ho és ell, ni el seu partit. I perquè?\nSi fem un exercici de lògica, aplicarem la següent fórmula: un catalanista és algú “pro Catalunya”. Fins aquí, tothom d’acord. I què és un “pro Catalunya”? Doncs una persona que vol el millor per Catalunya. I què és el millor per Catalunya? Doncs després de 300 anys d’haver provat la dependència, lògicament l’Estat propi. O sigui, la independència. I això funciona així des del 12 de setembre de 1714 en fóssim o no conscients; que ho érem, sinó no hi hagués hagut setge perquè haguéssim regalat les nostres llibertats.\nSimplificant, ara mateix els partits catalanistes òbviament seran doncs: ERC, CUP, CDC, una mica d’ICV i una miqueta d’UDC i PSC. Perquè la resta o les altres miques no? Fàcil. Aquell federalista que digui que és catalanista, i que defensi una “Catalunya dins d’Espanya però amb una relació de més igualtat, etc etc”; és un esclau. Son els que responen a les enquestes “Sóc igual de català que espanyol”.\nUn catalanista, que és pro Catalunya, no pot ser “igual de català que espanyol”, o “una mica més català que espanyol”; pel simple fet que sense adonar-se’n s’ho mira des del prisma espanyol. Quan jo em senti realment igual d’aquí que d’allà (pel que sigui), serà quan hi hagi una relació entre iguals i ho pugui triar amb llibertat. Si avui diem que som “igual de catalans que espanyols”, estem acceptant el marc espanyol, que és el que avui en realitat ens obliga a ser “només espanyols”, ja que Catalunya depèn d’Espanya i no hi ha la relació entre iguals. Vaja, que “Cataluña es España” –jurídicament només, no fotem- que diuen els hooligans del toro. Diguin-li autonomia, federació, regió… sempre dins d’Espanya. I si acceptem Catalunya subjugada, ja no som pro Catalunya, perquè el millor per a Catalunya és l’Estat propi com hem dit abans. Per tant, no serem catalanistes.\nTornem a Jordi Pujol. Era ell catalanista quan governava? Apliquin la lògica. Apa aquí! Si va fer TV3! Si va lluitar contra el franquisme! Si gràcies a ell un munt de coses! Sí, i li hem d’agrair que ho fes. Però això és com quan els romans enviaven els esclaus a galeres. Sempre n’hi havia algun que remava més ràpid, per a veure si destacava i en treia alguna cosa a canvi. El vaixell de vegades anava més ràpid, però ell seguia encadenat. Abatut en la guerra, en la tempesta, o en la crisi, vaixell i esclaus encadenats s’enfonsaven plegats.\nAixí, el catalanista de debò respondrà a l’enquesta: “només català” o “independència!”.\nPosted in Dietari 2014 Tagged català, catalanisme, galeres, Jordi Pujol, Pere Navarro


Mindsports Academy: QUEB\nParaula del mes de novembre 2018\nQuina paraula més estranyota, oi? A algú li sona? Segur que avui dia a gairebé ningú, però els nostres rebesavis segurament la coneixien bé…\nEl queb és un cotxe descobert, de quatre rodes i quatre seients i amb una capota plegable. El cotxer anava al darrere de tot i les regnes passaven per damunt del cos del cotxe. Aquesta paraula és una variant del que els francesos deien “cabriolé”, i que els anglesos van escurçar com a “cab”… Aquests van ser els primers vehicles privats “de lloguer” que van tenir, per això els londinencs encara anomenen “cabs” als taxis!\nPerò a nosaltres ens interessa, més que la història del transport, l’ús que en podem fer dels quebs (o cabs) jugant a l’Scrabble en català! Sobretot l’hem de veure com una paraula amb la Q (que, no ho oblidem, val 8 punts) i amb B (lletra sovint molesta d’utilitzar).\nQuines altres paraules podem crear sobre la base de queb?\nArquebisbe: prelat que té un poder d’ordre igual al dels bisbes però amb una certa preeminència respecte a aquests. D’aquí en deriven altres mots com ara arquebisbal, arquebisbat... i arquebisbessa! (En algunes esglésies cristianes, només.)\nPaquebot: vaixell de vela semblant al bergantí, utilitzat com a correu i per a transport de passatgers.\nQuebequès: (en femení, quebequesa) individu del Quebec (una província del Canadà). Aquí són famosos pels seus múltiples referèndums ;-)\nQuebrassa: dialectal, crebassa. Clivella, obertura estreta i llarga, produïda en un cos per sequedat, fred, vellesa, malaltia…\nQuebratxo: nom donat a la fusta del quebratxo blanc i del quebratxo vermell (que, encara que aquests arbres tenen noms similars, són de diferents famílies).\nI ara, cotxer, ja podem continuar el viatge!\nVeure totes les Autor/aL'Hescarràs\nWord Games Càpsules de coneixement\nWord Games OL·LI\nWord Games FOX\ntambé per L'Hescarràs\nParaula del mes de març 2019\n6 hours ago by L'Hescarràs\nParaula del mes de febrer 2019\n30+ days ago by L'Hescarràs\nParaula del mes de gener 2019


Casa de VbN: 03/07\nQuan el passat desembre el Col·legi d’Arquitectes de Catalunya (COAC) va atorgar la seva medalla d’or a l’ajuntament de Barcelona per fer de la ciutat un referent internacional en arquitectura, més d’un va mirar enlaire i, bo i veient les torres de Diagonal Mar o pensant en la coliflor de 34 pisos que Frank Gerhy plantarà a la Sagrera, no va entendre gran cosa.\nSimultàniament el COAC atorgava una segona medalla d’or a Oriol Bohigas, per l’amplitud i vàlua de les seves aportacions, claus en la transformació de Barcelona; cosa que aclaria que la medalla a l’ajuntament era amb efectes retroactius a partir de 1979, i bo i pensant en aquell temps més que en aquest. Aquest és un matís important per què, mirant l’arquitectura que s’ha fet a la ciutat els darrers anys, atorgaria a hores d’ara el Col·legi alguna medalla, encara que fos de cartró, al consistori barceloní?\nLa resposta la donen crítics d’art i fins i tot membres del docte col·legi: no, a no ser que algú insinués que potser perillaria alguna cosa al futur museu de l’arquitectura i l’urbanisme, és clar. Tret d’aquest petit detall la negativa és unànime. Hi ha una sorollosa coincidència en afirmar que, durant l’època Clos, l’ajuntament de Barcelona ha liquidat de manera estrepitosament barroera tot el prestigi i marc de referència internacional en arquitectura i urbanisme que havia creat, no amb poc esforç, des de 1979 fins, aproximadament, els JJ OO.\nLa transformació de la ciutat grisa del franquisme en una urbs lluminosa i humana va ser la idea del projecte Bohigas. La trama consistia en bastir una ciutat mediterrània, on l’arquitectura s’adaptés a les característiques físiques del territori i la gent. El diàleg entre l’arquitectura i l’espai urbà, un concepte que apassiona als crítics, va planar a cada projecte. I els responsables urbanístics del consistori mai no en van perdre el control. Així es va aixecar la Barcelona que ha estat referent en l’arquitectura internacional durant dècada i mitja.\nEl que ha vingut després és d’un xaró insuportable i sense cap ni peus; arquitectura d’aparador, de festival d’Eurovisió i de fira de les vanitats en mans de noms que no aporten res a Barcelona. Projectes faraònics, encàrrecs a arquitectes estrella que ni els preocupa l’entorn, ruptura del diàleg amb la ciutat, projectes impropis d’una urbs mediterrània com Diagonal Mar i el Fòrum, o els futurs de la Sagrera o la nova plaça de les Glòries, i una escandalosa falta d’intel·ligència per veure quins són els noms emergents en el panorama arquitectònic internacional, els que donen prestigi de futur i són al capdavant en els criteris de sostenibilitat i diàleg màxim amb l’entorn que avui marquen tendència. Aquest és el llegat de l’anterior equip municipal; a més de l’angoixant sensació de que l’ajuntament ha cedit la regulació de l’urbanisme a promotors i constructors.\nAra Clos és a Madrid, però la toia que ha deixat és de les que fan feredat. Jordi Hereu te un nyap a les mans del qual no en vol saber res, però no li queda més remei que empassar-se’l i posar bona cara. Els poderosos gestors urbanístics de l’etapa Clos, han estat apartats per Hereu, que intenta tornar a l’urbanisme humà de les coses petites. Mentre, la ciutat creix aliena al territori que ocupa, a la història que te i a la gent que l’habita. La medalla del Col·legi d’Arquitectes de Catalunya hauria de ser a títol pòstum.\nPublicado por Rafael Vallbona a dimarts, de març 27, 2007 1 comentari:\nSÍMPTOMES DE CANVI\nQue la formació del nou Grup 62 provocarà a curt termini una reubicació del sector editorial català és tant obvi com que, al joc de la cadira, sempre hi ha qui que es queda palplantat. L’editora d’un segell del grup em pregunta com ho veig: -Inquietant, responc, que no vol dir preocupat. Quan el projecte que encapçalen Mallafré i Riera estigui consolidat, posem dos anys, la resta del sector també haurà canviat. És lògic, quan la franja central es mou tothom busca els espais de negoci que queden buits. Per aquest camí ja hi va RBA / La Magrana. Una nova política de fitxatges, premi milionari de novel·la negra (ben vist amb el mercat que hi ha en aquest gènere) i empenta decidida a l’audiovisual, amb Ferran Mascarell, són els primers senyals. Ara llibres, també és en camí. Noves col·leccions, obrir portes a la ficció, fusió amb Critèria per enfortir-se, creació d’una àrea de marquèting i publicitat i reforçament de la comunicació són els primers arguments en joc.\nPerò on els canvis van que volen és als departaments de premsa d’alguns segells. Neus Chordà ha deixat Empúries per Ara llibres, Núria Alemany ha ocupat el lloc. Unes setmanes abans Guillem Gisbert s’havia fet càrrec de la premsa de 62. I fa no res, Sílvia Clemares ha deixat la premsa de El Aleph a Irene Lucas (ex Península). En una altra casa, Belacqva, Anna Cuatrecases s’ha fet càrrec del departament de premsa que havia ocupat Susanna Sánchez (ex-Slamandra, ara en mans de Roser Ballesteros). Salut i sort per a totes/tots.\nPublicat al suplement cultural 'Tendències' de El Mundo de Catalunya\nPublicado por Rafael Vallbona a divendres, de març 23, 2007 Cap comentari:\nBOLAÑO HA DE PLEGAR PER NECI\nEls insults i amenaces proferides per Antoni Bolaño, director de la oficina de comunicació de la Generalitat, contra el cap de política de La Vanguardia, Jordi Barbeta, són intolerables tant pel contingut com per la forma i no admeten disculpes banals, i menys del tipus discussió de bar com les que va donar ahir Bolaño. En tan que representant i portaveu de la més alta instància del país, director de la oficina de comunicació de la Generalitat hauria d’assumir la seva greu errada i dimitir. I com que sembla que això no succeirà, hauria de ser el mateix president Montilla el que el cessi sense miraments.\nNo són només unes amenaces fetes amb la boca més o menys calenta, el que ha fet l’estultícia de Bolaño ha estat fracturar les relacions entre el poder i la premsa. I això és precisament l’encàrrec contrari que va rebre del president en ser nomenat pel càrrec; Per tant, ha de plegar.\nA partir d’ara les relacions entre els periodistes i la Generalitat entren en una fase marcada per la sospita i la malfiança, just l’extrem contrari al que estant habitualment. i qui no ho vegi així és que actua des del clientelisme i des del mal exercici de la professió. És clar que, a alguns mitjans, aquesta actitud no és l’excepció sinó la norma, i no d’ara sinó ja des de 1980.\nHi ha massa proximitat entre periodistes i polítics. Massa sopars, massa confidències, massa missatges de mòbil i massa favors deguts i donats. Tan de bo aquest greu entrebanc servís per situar aquestes relacions en el punt just on haurien de ser, ço és: el respecte mutu per la feina que ha de fer cadascú, la lògica distància professional i la submissió absoluta al dret a la llibertat d’expressió. I tot això des de la independència, la consciència i el rigor professional.\nPublicado por Rafael Vallbona a dimarts, de març 20, 2007 2 comentaris:\nESPINÀS O EL TRIOMF DE LA PROSA\nA primers dels cinquanta va debutar escrivint novel·les (Com ganivets o flames, premi Joanot Martorell 1953) quan el que es portava era la poesia. Quan tothom es va posar a fer novel·les ell va abandonar el gènere per dedicar-se a la prosa de no ficció, anticipant l’èxit actual d’aquest híbrid. En temps d’AVE ell viatja a peu i ha de suportar el cretinisme de certa crítica que l’acusa de fer llibres d’excursionista, però te desenes de milers de lectors. En Josep Mª Espinàs sempre ha dit que mai no programa res del que fa. Als bons de veritat no els cal actuar amb premeditació, el que passi ja passarà. I ara passa que l’Espinàs n’ha fet vuitanta, la seva prosa manté la forma i publica 'Relacions particulars' (la Campana), on evoca la relació que va tenir amb Salvador Espriu, J. V. Foix, Miguel Delibes, Josep Pla, Camilo José Cela i Josep M. de Sagarra. Aviso, aquesta pàgina és laudatòria.\nNo podia ser d’una altra manera, En Josep Mª Espinàs també va renovar el periodisme d’opinió en català, tot i que ell no es considera periodista. Però quan el porto a la facultat de Comunicació Blanquerna (URL), els estudiants comencen la sessió adoptant la típica actitud arrogant de jove i ignorant; “pots comptar que ens explicarà ara aquest iaio”, i acaben rendits a la seva genialitat vigorosa i al sentit comú elevat a la categoria d’intel·ligència periodística, un valor del qual el gremi en general n’estem força minvats. Assumint el repte insòlit de fer una columna cada dia sense tradició contemporània a l’Avui de 1976, l’Espinàs va obrir una porta nova a la llibertat d’expressió, al valor intel·ligent de les pàgines d’un diari i a una prosa catalana que, en aquell moment, vivia la fascinació per la novel·la realista i la prosa era només ‘allò d’en Pla’. Ara la novel·la és un gènere en crisi i ell continua escrivint la columna diària amb el mateix criteri que el primer dia i amb una pila de lectors que, el primer que busquen de El Periódico, és el seu article.\nLa prosa de Josep Mª Espinàs es fonamenta en el més antic principi de qualsevol escriptor que aspira a explicar allò que l’envolta: la mirada. Només la mirada selectiva i intencionada és capaç d’escatir la vida real, la fonamentada en el sentit comú que presideix l’existència, del soroll sobrer i del vertigen de la velocitat que impedeix conèixer res. La mirada requereix temps. Els llibres de viatges són la versió externalitzada de la mirada, les columnes o llibres com aquest darrer són la crònica reflexiva i interior. Només així el testimoni d’un moment esdevé literatura i la reflexió sobre un altre instant producció d’una idea, periodisme d’opinió.\nL’Espinàs m’ha dit moltes vegades que mai no ha pensat en allò que diuen ‘construir una obra’, que ell només pensa en fer llibres, un darrera l’altre. Un altre acronisme que la crítica ignorant s’ho ha pres sempre com un menyspreu. La passió per escriure, per relatar, per explicar i, així, intentar entendre una mica el món és avui en dia una activitat sospitosa. Això també m’ho deia un vespre en Monzó (un dels millors deixebles de l’Espinàs): els escriptors d’ara escriuen perquè se’ls consideri socialment escriptors, no per necessitat d’explicar-se. Tant en Josep Mª com en Quim són pura necessitat d’explicar, explicar-se i així comprendre, posar-ho tot en crisi i tornar a començar. I milers de lectors amb ells, cosa que no tothom pot dir.\nPublicado por Rafael Vallbona a diumenge, de març 18, 2007 Cap comentari:\nQUE PASSA A L’AELC?\nL’Eva Piquer escriu a l’Avui que rep falsos correus electrònics convidant-la a dinar en nom de l’Associació d’escriptors en Llengua Catalana (AELC). Jo mateix fa dies que rebo correus enviats per una plataforma anomenada ‘Per una AELC com cal’, de la qual mai no s’ha identificat cap persona però que sospito qui és, on s’insisteix en què la única candidatura que es va presentar a les eleccions a junta, i que encapçalaven Guillem-Jordi Graells i Mercè Canela, s’havia presentat fora de termini a unes eleccions convocades, segons la plataforma, també irregularment. El dia abans una persona de nom Josep Sanmartí, a qui no tinc l’honor de conèixer però que descobreixo que és soci, m’envia un correu on demana públicament que els socis de l’AELC facin boicot al pagament del rebut anyal, que suposo es deu girar aquests dies, en senyal de protesta perquè considera que l’associació malgasta les quotes en xeflis de la junta. No el satisfaré, fa anys que em vaig donar de baixa per aquest mateix motiu.\nQue l’AELC te un funcionament poc clar de fa anys és públic i notori. Que exerceix de poder fàctic en el gremi d’escriptors i que la Generalitat, a través de la Institució de les Lletres Catalanes, li tolera, també és sabut; però entrar en acusacions anònimes i promoure boicots és intolerable, tant per la resta de socis com per l’administració, que és qui realment manté aital associació. Amb el prestigi per terra com te la literatura catalana, només falta fer el ridícul davant l’opinió pública.\nPublicado por Rafael Vallbona a divendres, de març 16, 2007 Cap comentari:\nL’ART CONTEMPORANI I LA BCN BOTIGA\nLa ciutat del comerç i la del coneixement són difícilment compatibles a Barcelona. La millor botiga del món, com diu l’eslògan municipal, s’obre de cames al de fora, al consagrat, al comercial, a l’enlluernador i al fatu i es fa la verge i màrtir davant l’innovador, el diferent, l’estrany, el rar i el transgressor. Així es consagra el model de ciutat clònica, franquícia, còpia i es bescanta la urbs creativa, agosarada, diversa, culta i excel·lent. El noucentisme uniformitzador i nacionalista de via estreta s’imposa també a les ments, les lleixes, els aparadors i els murs dels museus.\nEls artistes contemporanis, joves i no tant, ho tenen cru a la ciutat. El MACBA, que hauria de ser el gran motor que impulsés la creativitat local com a un dels seus eixos fonamentals, és més o menys un supermercat amb èxit més aviat escàs i molt puntual. El Museu de la plaça dels Àngels, simplement, no va. El tall cronològic ja va ser fatal; el criteri d’enviar els Informalistes al soterrani fosc només podia ser cosa de l’anticatalanisme més virulent, però busqueu els responsables del nyap a hores d’ara. El resultat; la construcció d’un monòleg artístic per a sordmuts en el qual els artistes joves del país no existeixen; o sigui, dialèctica impossible. S’hi és a temps de corregir-ho? Si. Es vol? Prefereixo no respondre.\nL’espai 13 de la Miró va fent. Ha perdut pìstonada, però és Barcelona la que ha perdut el rumb de l’art d’avui. Tothom enyora els temps de l’espai 10, però millor això que res. I encara és d’agrair venint d’una fundació privada. Al Centre d’Art Santa Mònica els artistes del país solen tenir una presència d’un a tres, millor això que res, i encara les filies i fòbies del gremi posen molt en qüestió la programació. Ni cas a això, però si es cita és per què es tracta de l’únic espai públic de BCN on hi ha possibilitats de penjar-hi alguna cosa. Després hi ha galeries, algunes amb un programa coherent, com H2O; d’altres amb una visió mediàtica del tema, com Iguapop; molt poques tanmateix. S’enyoren els temps d’Artual i companyia.\nQue fan els artistes joves? Emigren. Exposen a museus com els de Reus o a Igualada, oberts a l’art contemporani, omplen el curiós però potent pel que te d’ambiciós aparador del museu Abelló de Mollet, participen de la insòlita i reeixida iniciativa del Priorat Centre d’Art al Museu de les mines de Bellmunt o fan tanda per poder exposar al centre la Panera de Lleida, una de les poques iniciatives municipals inqüestionables en l’art actual.\nAmb totes les mancances que vulgueu, amb precarietat en alguns casos, amb escàs ressò mediàtic i fins i tot suportant clientelismes i amiguismes, la perifèria és agosarada, moderna, creativa i dinàmica. El centre és una botiga llorda i cada cop més carrinclona per repetida. El pintor Enric Maurí ha convertit el seu taller de Sant Antoni de Vilamajor (Vallès Oriental) en l’EMAV (Espai Mental, Vital, Art), on busca confluències entre joves creadors i ell mateix. Al nord de BCN passen coses, al sud també, a ponent Glòria Picazo busca un salt endavant en l’enorme tradició plàstica de Lleida a l’hora que consolida una col·lecció d’art contemporani. La vida creativa, també en art, és ara a la perifèria. A la capital els dependents despatxen còpies de tot i fan de la ciutat una botiga on tot és vist, dit i res de nou no s’esdevé. I tothom dorm, i ningú no ho veu clar.\nPublicado por Rafael Vallbona a diumenge, de març 11, 2007 2 comentaris:\nSANT JORDI O SIMULACRE\nJean Baudrillard ha mort sense haver estat mai Barcelona per Sant Jordi. Llàstima, per què ben aconduït pel seu editor espanyol, Jordi Herralde d’Anagrama, potser hauria escrit, com ja ho va fer a ‘Amèrica’, “sobre la contigüitat fascinant del que és hiperprimitiu amb el que és hipermodern”; i sant Jordi és això. Si llegiu ‘Cultura i simulacre’ entendreu com el millor analista de la societat contemporània, descriuria la flagrant contradicció entre el concepte dia del llibre i la realitat de que els llibres més venuts aital dia siguin de personatges televisius. A Columna van a per totes en aquest sentit: ‘El llibre mediàtic de Polònia’, de Toni Soler i els seus, és la seva gran aposta per Sant Jordi. Cobrint-li les espatlles més monòlegs d’Andreu Buenafuente i ‘T’ha tocat la grossa’, memòries d’una ex-grassa feliç, popular i estimada pel públic, Sílvia Tarragona, que està arrasant a les matinades de RNE amb el programa ‘Imaginario’.\nÉs mediàtic Andreu Martín? Ell no ho se, la seva ‘Parida de l’Andreu’ que 200 apassionats rebem cada matí a primera hora al correu electrònic, si. Des de la setmana passada publica cada dilluns un capítol de ‘la novel·la de la Parida’. S’editarà en paper? A saber com i quan s’acabarà. Sergio Vila San Juan és mesuradament mediàtic malgrat ell i publica una particular guia sobre la fira del llibre de Frankfurt 2007 a La Magrana, l’únic tema cultural que atrau als mitjans de comunicació pel morbo que provoca, no pas pel contingut cultural, no ens enganyem.\nPublicado por Rafael Vallbona a divendres, de març 09, 2007 Cap comentari:\nLA LLIBRERIA SOTA LA LONA\nLa Setmana del Llibre en Català, que va néixer fa un quart de segle a l’estació de Sants amb el vigor de qui busca nous lectors, feia anys que agonitzava a les llunyanes i inhòspites Drassanes. Ara, a punt de tancar la vint-i-cinquena edició, no és gens agosarat dir que està en vies de recuperació. Més vendes, més visitants, menys subvencions públiques (tot un mèrit) i un atractiu mediàtic renovat fan pensar en què, sota la presidència de l’editor d’Ara Llibres. Ernest Folch, el moribund torna a la vida. Plena? Encara és aviat per dir-ho. De moment recupera constants vitals i respira per si mateixa, que vist el que hi ha, ja és molt.\nLa Setmana del Llibre en Català va ser durant anys un símbol del renovat interès per la literatura catalana que hi havia als anys vuitanta. La represa de l‘autogovern va empènyer la cultura catalana a uns nivells de prestigi mai no vistos. Aquell era el moment de passar a l’ofensiva i de sortir, sense complexes, a conquerir espais i lectors que mai no s’havien acostat al català. La ubicació de la setmana al vestíbul de l’estació de Sants va ser el millor indicatiu d’aquestes intencions. Però el canvi a la buida estació de França primer, i a les tristes Drassanes després, va convertir la Setmana en un nàufrag més de la sotsobra que, poc a poc, anava patint la llengua i la cultura catalana fins què, com tantes altres coses, va arribar un moment en què subsistia més per la por al que diria la migrada opinió pública local si es tancava, que no pas per l’interès real ni tan sols de part del gremi.\nPerò amb el trasllat a la carpa de la Plaça de Catalunya i l’acostament de les dates a la primavera i Sant Jordi, la Setmana està prenent una nova volada. El llibre torna a sortir a buscar al lector al mateix melic de la ciutat, idea originària de la Setmana. La carpa és un espai inclusiu, és part del mateix carrer, no cal penetrar a cap indret obscur i apartat. Les noves dates ens aparten del fred (sic?) hivern i ens acosten al renaixement de la vida. La il·lusió per l’existència és un cant en favor del coneixement i la lectura. Tot juga a favor. Així ho ha entès la nova direcció de la Setmana i així estant responent llibreters, editors i públic.\nPerò no podem oblidar que el context actual en el que es mou la cultura catalana, la seva difusió i prestigi, no és precisament el moment d’eufòria de fa un quart de segle, ans el contrari. Vull dir que, els nous i positius aires de la Setmana xoquen amb l’atmosfera de decadència i pessimisme respecte de l’avenir de la cultura en general, i de la catalana en particular. Menys lectors, un prestigi per terra, l’oblit fins la ignorància per part d’alguns mitjans de comunicació del propi país i una resposta tant tèbia de l’administració que fa feredat, topen curiosament amb aquest renaixement de la Setmana.\nNo crec que això sigui cap indicatiu, ni negatiu ni positiu, de res, tret potser d’una millor estratègia comercial i comunicativa. És engrescador que una iniciativa recuperi volada; ara bé, que ningú no llenci les campanes al vol, ni auguri un futur més ric i ple, ni ho atribueixi a certes polítiques públiques simplement per què hi ha uns milers de persones que compren llibres un matí primaveral en una casa sota la lona; imatge literària que a molts ja no els deu dir res per què mai no han llegit les novel·les per a joves de Joaquim Carbó amb les quals tota una generació vam aprendre el plaer per la lectura en català. I això si que és un senyal inexcusable de que les coses van de mal borràs.\nEL DISSENY VOL UN MUSEU OBERT\nQuan la setmana passada l’ajuntament de Barcelona va presentar el projecte d’edifici que l’estudi MBM ha creat per a allotjar el nou Museu del Disseny, tothom va estar molt atent als canvis introduïts al projecte arquitectònic i que seria de la plaça de les Glòries. I malgrat que tot està dissenyat, l’edifici, la plaça i aquestes mateixes pàgines que vostè llegeix ara mateix, a penes ningú va fer gaire cas al projecte museogràfic nascut d’una idea que va llençar fa més de deu anys el dissenyador gràfic Claret Serrahima.\nCom que finalment l’abominable tambor de la plaça actual desapareixerà, l’arquitecte Oriol Bohigas ha convertit ‘la grapadora’ (nom amb que es va batejar el primer projecte d’edifici del futur Museu) en una baluerna menys agressiva amb l’entorn. A més, el Museu del Disseny, que encara no te ni clar el nom, començarà a funcionar provisionalment a l’actual Museu Tèxtil i de la Indumentària, al Palau del Marquès de Llió, al carrer Montcada. Les teles que s'exposen allà es traslladaran temporalment al Museu de Pedralbes, seu del de les arts decoratives. Un moviment de fitxes complicadíssim, però venen eleccions i cal fer alguna cosa abans no es covi l’arròs, que pel 2011, any de la inauguració oficial de l’estatge definitiu del Museu, potser serà massa tard.\nPerò de projecte museogràfic, de moment, ningú no n’ha dit ni preguntat gran cosa. Si l’interès que premsa, municipi i ciutadania te per un museu es limita a saber com és la capsa que el contindrà, per molt que sigui de disseny, anem pel pedregar.\nSi s’executa tal i com està planificat, el Museu del Disseny serà dels més atractius i innovadors que hi haurà al país i un model per al que ha de ser un Centre divers, dialogant, experimentador i recer d’activismes de tota mena i procedència; en definitiva, un Museu transversal i sense límits, català i universal, avantguardista però amb un peu en la història. Un centre que dirà molt el que som, d’on venim i on anem; per que la vida està envoltada de disseny (millor o pitjor) per tots costats.\nFixant com a punt de partida els anys 50, el moment en que el disseny pren vàlua social i cultural, les col·leccions del centre també restaran obertes als fons de disseny d’Ajuntaments i Generalitat, de la Fundació per a la Comunicació Gràfica de Claret Serrahima, les provinents del Museu Tèxtil o d’empreses industrials i un cert nombre de col·leccions privades de les moltes que hi ha al país. Potser a algú li sembla d’una ambigüitat enorme això, però és la millor solució si no es vol hipotecar l’espai i el propi concepte del museu.\nI és que formalment aquesta idea es traduirà en un centre sense exposició permanent, amb sales per a mostres temporals, és clar, una gran sala de pantalles per a consulta digital pública tan del fons propi com de fons aliens, sales d’experimentació, auditori i espais de recerca i acció: un Museu Obert i sense fronteres. I si no saben quin nom posar-li, quin indica més clarament les intencions que el de Museu Obert del Disseny? Si el nom els agrada els regalo els drets d’autor; ara, això si, que em deixin conservar la propietat intel·lectual.\nEl 2011 queda una mica lluny. Vull pensar que tot plegat no és una pastanaga electoral i que, encara que lluny, d’aquí a quatre anys el Museu Obert del Disseny serà una realitat. Si no potser perdut un altre tren. I tal i com van, ni amb disseny no s’arreglarà.\nPublicado por Rafael Vallbona a dilluns, de març 05, 2007 Cap comentari:\nJOSEP Mª HUERTAS, MAESTRO DE PERIODISTAS INCOMFORMES\nJosep Maria Huertas Claveria (Barcelona 1939), decano del Col·legi de Periodistes de Catalunya, falleció ayer en el Hospital Clínic de Barcelona tras padecer un derrame cerebral el pasado viernes. Huertas era de esos escasos periodistas que creen que la información veraz puede ayudar a cambiar la realidad desenmascarando mentidas, engaños y chanchullos. A esa tarea dedicó los mejores años de su vida que se tradujeron en miles de artículos, cerca de sesenta libros, un consejo de guerra franquista que le llevó a la cárcel y un considerable número de discípulos, llamados ‘huertamaros’ que asumieron su ideario y que andan esparcidos por todas las redacciones de Catalunya.\nDe ascendencia humilde y hijo de periodista, Josep Mª Huertas comenzó muy joven a gastar suelas de zapatos por las calles de su Barcelona natal y a dejarse la vista por las redacciones mal iluminadas e insalubres de la mayoría de periódicos de la época. Todo por cuatro cuartos, claro, pero en aquel tiempo, llevar dinero a casa iba parejo a su vocación innegable por contar lo que la gente de la calle le contaba.\nI lo que le contaba el vecindario no solía ser muy agradable precisamente. Eran historias de suburbios sin servicios, asfalto, electricidad, médicos o escuelas. De pisos con goteras i cloacas hediondas. Eran esperanzas rotas que habían nacido nuevas allá en un lejano pueblo extremeño, murciano o andaluz y que se habían marchitado al tener que crecer entre el cemento aluminoso del urbanismo franquista que convirtió el sueño catalán en lucha, fatiga, desesperación y insomnio. Todo eso lo contó Huertas en Oriflama, El Correo Catalán, Tele Express, DIari de Barcelona o el Periódico de Catalunya. En muchas ocasiones, la fuerza de su mirada y la contundencia de sus argumentos consiguieron cambiar la realidad, cosa que mentirosos, estafadores, chanchulleros y algún político trufado de demócrata jamás le perdonaron, claro. A veces consiguieron arrinconarlo, otras encerrarlo, como cuando desenmascaró un tinglado de prostitución en el ejército, pero jamás nadie consiguió acallar su voz. Y aún así, queda su patrimonio escrito y su ejemplo entre periodistas, hoy ya no tan jóvenes, que lo tuvieron por maestro.\nMultipremiado (nacional de periodismo, Rovira i Virgili, Ciutat de Barcelona), pocos conocieron, amaron y criticaron tanto a su ciudad, Barcelona, como él. Libros como ‘Tots els barris de Barcelona’ (Edicions 62), auténtico vademécum de una ciudad que crecía de cualquier manera bajo la égida del porciolismo, han sido ejemplo de lo que era el periodismo de lucha durante décadas y, a la sazón, auténtico tratado de historia moderna de la ciudad. En su último trabajo, 'Mites i gent de Barcelona' (Edicions 62), todavía latía esa pasión por la ciudad como territorio en el que lo local toma forma universal. Quizás por eso Huertas nunca se sintió menor al lado de otros compañeros que trataban la información internacional o recorrían los oscuros pasillos de los poderes estatales. Para él, que un ayuntamiento asfaltara una calle era tan importante como una directiva comunicaría. Eso también lo supo transmitir a sus discípulos, y algunos de ellos han sido los artífices de la revolución de la información local en Barcelona y en toda Catalunya. En 1980 Josep Mª Huertas fue el padre del primer congreso de prensa comarcal de Catalunya, no podía ser de otras manera.\nLos últimos años ejerció de mal jubilado. Lejos de las redacciones, sus trabajos no cesaron de aparecer tanto en libros como en La Vanguardia. El último año, tras el caos surgido en el Col·legi de Periodistes por la dimisión del decano, Huertas aceptó presidir una candidatura que, a la postre, venció. No era su dedicación preferida, pero sentía que el compromiso con el oficio le reclamaba en este cargo. Josep M;ª Huertas fue periodista hasta su muerte. Este es un artículo que yo, menos periodista que él, nunca hubiera querido escribir.\nELS ÀPATS DEL CONSELLER\nQuan la setmana passada comentàvem el dinar que el president Montilla havia ofert als Premis d’Honor de les Lletres Catalanes, erròniament vam dir que el conseller Joan Manuel Tresserras no hi era. Advertit per part d’un càrrec del propi Departament de l’oblit ‘fatal’ (sic?), restituïm per la present l’assistència del conseller a la taula dels premiats. Ja ho va dir Bogart quan li van preguntar per què havia anat a Casablanca si allò era un desert; “em van informar malament”. Com tothom el conseller Tresserras dina cada dia, suposo i, tot i que aquest espai no aspira a convertir-se en una crònica dels àpats governamentals, aprofitem l’avinentesa per parlar d’un altre dinar al que va anar dijous de la setmana passada. El va convidar el dissenyador Claret Serrahima en la condició de president del Cercle Artístic de Sant Lluc, benemèrita entitat més que centenària que està en fase de restauració. La cita era amb els membres del consell extern assessor que ha creat en Claret. Es va parlar més de l’art com a mercat que de Sant Lluc, cosa d’agrair, i tothom va quedar d’allò més satisfet per la trobada. Argullol, Toni Marí, Bohigas, Perejaume o Eduard Castellet són alguns dels amics als quals el dissenyador ha garantit que no els farà treballar gaire. Però, per si de cas, ell no se n’està de pencar, i ja te a punt el canvi de seu de l‘entitat. El Sant Lluc deixarà aviat el carrer del Pi per traslladar-se al Palau Mercader, a tocar de Santa Caterina. Aires nous per entitats envellides.\nPublicado por Rafael Vallbona a divendres, de març 02, 2007 Cap comentari:\nJOSEP Mª HUERTAS, MAESTRO DE PERIODISTAS INCOMFORM...


Número del document CLT/0655/2017\nNúmero de control 17088045\nVista la Resolució CLT/2492/2016, de 3 de novembre (DOGC núm. 7244, de 10.11.2016), de convocatòria de concurs específic de mèrits i capacitats per a la provisió de dos llocs de treball del Departament de Cultura i de tres llocs de treball de la Biblioteca de Catalunya, entitat autònoma de caràcter administratiu adscrita al Departament de Cultura (convocatòria de provisió núm. CU/004/16);\nD'acord amb el que preveuen el Decret legislatiu 1/1997, de 31 d'octubre, pel qual s'aprova la refosa en un text únic dels preceptes de determinats textos legals vigents a Catalunya en matèria de funció pública, i el Decret 123/1997, de 13 de maig, pel qual s'aprova el Reglament general de provisió de llocs de treball i promoció professional dels funcionaris de l'Administració de la Generalitat de Catalunya;\nDe conformitat amb la proposta de la Junta de Mèrits i Capacitats corresponent;\nEn ús de les atribucions que em confereix l'article 12 de la Llei 13/1989, de 14 de desembre, d'organització, procediment i règim jurídic de l'Administració de la Generalitat de Catalunya,\nNomenar les persones que s'especifiquen a continuació per ocupar el lloc de treball que s'indica en cada cas:\nNom i cognoms: Josep Ferran Vives Gràcia.\nNom del lloc: Servei de Biblioteques.\nUnitat directiva: Direcció General d'Arxius, Biblioteques, Museus i Patrimoni.\nNom i cognoms: Gemma Morlans Giné.\nNom del lloc: Coordinador/a de Serveis de la Biblioteca Pública de Lleida.\nNom i cognoms: Núria Grau Subirà.\nNom del lloc: Servei d'Emmagatzemament, Preservació i Conservació.\nUnitat directiva: Biblioteca de Catalunya.\nNom i cognoms: Margarita Losantos Viñolas.\nNom del lloc: Servei d'Accés i Obtenció de Documents.\nNom i cognoms: Reis Fontanals Jaumà.\nNom del lloc: Àrea de Difusió.\nContra aquesta Resolució, que exhaureix la via administrativa, les persones interessades poden interposar, amb caràcter potestatiu, recurs de reposició davant el mateix òrgan que l'ha dictada en el termini d'un mes a comptar de l'endemà de la seva publicació al DOGC, o bé recurs contenciós administratiu, en el termini de dos mesos a comptar de l'endemà de la seva publicació al DOGC, davant el jutjat contenciós administratiu competent, de conformitat amb la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del procediment administratiu comú de les administracions públiques i la Llei 29/1998, de 13 de juliol, reguladora de la jurisdicció contenciosa administrativa, sens perjudici que puguin interposar qualsevol altre recurs que considerin convenient per a la defensa dels seus interessos.


Demostra el contingut, l'entrega i la descàrrega de documents en les teves comunicacions per email i SMS\nProvar gratuïtament per 30 dies Provar gratuïtament per 30 dies\nEnviar el meu primer e-mail certificat ara Enviar el meu primer e-mail certificat ara\nElegeix el pla que millor s'adapti a les teves necessitats o demani'ns una reunió\n1500 correus certificats al mes\n10 firmes de documents en línia\n10 SMS certificats\n15 GB d'emmagatzematge\n3 llicències d'usuari\n4000 correus certificats al mes\n20 firmes de documents en línia\n20 SMS certificats\n35 GB d'emmagatzematge\n9 llicències d'usuari\n15000 correus certificats al mes\n50 firmes de documents en línia\n50 SMS certificats\n100 GB d'emmagatzematge\n16 llicències d'usuari\nNomés pagues el que consumeixes\n0,25 € per cada correu o SMS certificat\n1 € per cada firma de documents en línia\n30 dies d'emmagatzematge\n1 llicència d'usuari\nPROVAR 10 EUROS GRATIS\nNo t'encaixa cap dels nostres plans? Demana una reunió\nComunicacions certificades per PUNTO NEUTRO\nComunicacions certificades aquest any\nAmb capacitat probatòria\nComunicacions Digitals Certificades\nEt permet protegir les teves comunicacions digitals i obtenir certificats amb valor provatori del seu contingut i enviament. Substitueix el Burofax i la carta certificada per un mètode més econòmic, ràpid i eficaç i amb totes les garanties legals que necessites.\nSignatura Electrònica Certificada\nSigna contractes, actes, pressupostos o qualsevol altre document i organitza les signatures de tercers, des del teu ordinador d’una forma àgil i senzilla i amb totes les garanties jurídiques.\nCertificació i custòdia d’arxius digitals\nDemostra la integritat i pertinença d’un arxiu o document sigui quin sigui el seu format. Garantitza la seva encriptació, integritat, conservació i accés. Compleix de forma ràpida i eficaç amb els principals entorns regulatoris (RGPD, Llei de Blanqueig de Capitals...).\nTria Punto Neutro\nPUNTO NEUTRO treballa amb els mecanismes d’encriptació de dades més novedosos perquè tota la teva informació estigui protegida i sigui confidencial.\nCompleix de manera ràpida i eficaç amb els principals entorns regulatoris (RGPD, LSSI, Llei de Blanqueig de Capitals...).\nCertificació tècnica i notarial\nTots els teus processos digitals quedaràn garantitzats tècnica i notarialment.\nConsulta les nostres Preguntes Freqüents.\nEls nostres plans multi-llicència permeten incorporar la seguretat de PUNTO NEUTRO a tots els equips del teu entorn professional.\nTu fas PUNTO NEUTRO. Personalitza els teus enviaments des del panell de client, incorporant el teu logotip i colors corporatius als teus correus i al teu panell web. Configura els nostres aplicatius i serveis amb la casuística de la teva operativa.\nPUNTO NEUTRO és una solució no instrusiva que permet integrar-se en els teus aplicatius i eines mitjançant Serveis Web d’una forma fàcil i senzilla i comptant en tot moment amb el suport dels nostres tècnics.\nDistingueix-te com una empresa innovadora i tecnològica incorporant un segell de seguretat i bones pràctiques als teus processos de negoci.\nSubmergeix-te a Punto Neutro\nLevel Programs – Software de gestió professional per a despatxos professionales i empreses Pere Brachfield - Consultora especialitzada en la gestió integral del risc de crèdit comercial EMC Software Jurídico – Soluciones informàtiques i formació per a l'àmbit professional i jurídic Soluciones.si - Consultoria tecnològica i internet Marka Informática: Consultora especialitzada en software i comunicacions digitals New Informatics: Desenvolupament de software i solucions informàtiques per a procuradors i advocats\nUna solució altament recomanada\nAmb PUNTO NEUTRO podem demostrar el contingut i el lliurament de tots els nostres correus electrònics.\nRamón Feixó / Procurador dels Tribunals\nHem aconseguit tenir més certesa i seguretat en les comunicacions electròniques amb els nostres clientes, que és fonamental a la nostra feina.\nJorge Isern / Director d'Isern Patentes y Marcas\nL'ús de PUNTO NEUTRO és idònia per a evitar l'impagament de factures.\nIntegra’t amb la nostra API\nServeis Web Llibreries Helper Manuals d’Integració


Fem una Gràcia més verda - Resultats votació - Pressupostos participatius de Barcelona - decidim.barcelona\nFem una Gràcia més verda\n494 494 seguidores Seguir Fem una Gràcia més verda\nDescripció breu: Volem incorporar elements de verd urbà en diferents punts del barri de Gràcia per tal de millorar-ne la qualitat de l’aire i d’afavorir la salut de tots els veïns i veïnes.\nDescripció ampliada: Actualment, Gràcia és el districte amb menys presència de vegetació per habitant. Per tant, proposem plantar-hi arbres i augmentar-hi el verd urbà perquè la natura cada vegada hi tingui més protagonisme.\nEl projecte preveu, en concret, plantar arbres i instal·lar sistemes de reg al carrer de Taxdirt, entre el carrer de Sardenya i el carrer de Pau Alsina; al carrer de Martí, entre el carrer de l’Escorial i el carrer de Ca l’Alegre de Dalt; a la vorera de muntanya de la Travessera de Gràcia, entre el carrer Gran de Gràcia i la Via Augusta; i en altres carrers que no tinguin arbres i que reuneixin les condicions necessàries per poder-n’hi plantar.\nIncorporació de la perspectiva de gènere: Aquest projecte busca, crear un espai segur on totes les persones se sentin a gust, puguin gaudir de zones verdes, ampliant l'arbrat i els jardins al barri.\nPersones o entitats impulsores: Patricia, veïna del barri\nPor una Gracia más verde y libre de coches\nPatricia Lostado @patricia_lostado


Fiscalia insta a prohibir l'homenatge a Laura Riera - Notícies Societat - Notícies Societat - e-notícies\nSocietat · 19 d'Agost de 2010. 14:10h.\nFiscalia insta a prohibir l'homenatge a Laura Riera\nEl fiscal argumenta que aquest acte té com a finalitat l'"adulació pública" d'aquesta col·laboradora d'ETA\nUn cartell de solidaritat amb Laura Riera\nLa fiscalia de l'Audiència Nacional ha demanat al jutge Pablo Ruz que prohibeixi l'homenatge a una col·laboradora d'ETA previst per dissabte a Barcelona durant les festes alternatives de Gràcia. El fiscal argumenta que aquest acte té com a finalitat adular aquesta col·laboradora d'ETA, Laura Riera, i afegeix que suposa un menyspreu i humiliació a les víctimes del terrorisme. Riera ha complert una condemna de 9 anys de presó per facilitar informació a ETA, com la d'un regidor del PP de Viladecavalls que va ser assassinat. Amb la petició del ministeri públic, el jutge de l'Audiència Nacional Pablo Ruz ha de decidir ara si prohibeix l'acte.\nEl jutge de l'Audiència Nacional Pablo Ruz va obrir diligències dilluns per investigar l'homenatge a la col·laboradora d'ETA Laura Riera i saber si podria ser constitutiu d'un delicte d'enaltiment del terrorisme. L'Audiència Nacional va sol·licitar informes a la Policia Nacional, a la Guàrdia Civil i als Mossos d'Esquadra sobre els organitzadors de la convocatòria.\nAra, el magistrat ja té sobre la taula l'escrit de la fiscalia, que després d'estudiar els informes remesos per les diferents forces de seguretat considera que l'acte només pretén l'"adulació pública" de Laura Riera, col·laboradora d'ETA que en els pròxims dies podria sortir de la presó i que va facilitar informació a ETA sobre possibles objectius.\nL'escrit afegeix que els organitzadors consideren Riera una "presa política" i que, per tant, estan humiliant i menyspreant les víctimes del terrorisme. Així, considera que l'acte podria ser un delicte d'enaltiment del terrorisme.\nL'homenatge a Laura Riera no s'ha comunicat als Mossos\nL'Audiència Nacional prohibeix l'homenatge a Laura Riera\nL'Audiència Nacional investiga l'homenatge a Laura Riera\nEl PP demana al fiscal que actui contra l'homenatge a Laura Riera\nLaura Riera surt de la presó\nMor l'aspirant carlista al tron d'Espanya\nDenuncien tolerància amb els 'top manta'\n#3 Iceman, Barcelona, 20/08/2010 - 10:00\nA Espanya no en tenim de presos polítics. Ningú no está a la garjola per les seves idees polítiques. Hi son per delictes o crims.\n#2 Pepito, L'Hospitalet de Llobregat, 20/08/2010 - 07:45\nEn el meu cap no hi ha lloc per entendre com es pot fer un homenatge a una "tiparraca" que ha col·laborat amb banda armada. Espero que es suspengui.\n#1 Cada vez..., lo tengo más claro, 19/08/2010 - 19:21\nLa Justicia de España es lo único que garantiza la democracia (defendida de forma coherente y pacífica)... Serà por eso que se la querían cargar con el Estatut?


UNA COSA MOLT GRAN EN UNA DE MOLT PETITA: El rastre blau de les formigues (I)\nM'agraden tots però aquest és especialment quotidià, i no només quan parlem de literatura:\n"Figurar, provocar, escandalitzar... és fàcil. El que és difícil és ser un gran artista."\n26 de desembre, 2014 22:22\nTele cinco és molt fàcil, Loreto.\n27 de desembre, 2014 22:29\nI llavors no sabem què contestar.\n29 de desembre, 2014 20:53\nÉs veritat! No sabem interpretar-la la majoria de vegades.\n29 de desembre, 2014 21:10\nPonç Pons diu "Intentar com Spinoza"... El teu comentari fa "Sacrificar-ho tot per la poesia." El teu esperit romàntic, Helena, s'ha parat sobre Spinoza. Crec que ell et diria que el teu camí de poesia no hauria d'implicar sacrifici, doncs en la poesia, en tant que és bona, es troba la teva felicitat. El sacrifici seria renunciar a la poesia, doncs, i no pas a aquelles coses que l'entorpeixen. Però és clar, ell era un racionalista. Em pregunto com seria una sobretaula amb Spinoza i Baudelaire.\nPer altra banda, crec que posaré el teu "Llegeix admirant, absorvint; escriu amb contenció i concisió" on ho pugui veure sovint.\n30 de desembre, 2014 23:26\nRoc, jo escric per ser feliç i perquè sóc feliç, però abans ho he d'haver sacrificat tot per arribar aquí. Ara l'únic que sacrifico és el temps.\nEm fa il·lusió que t'agradi!\n31 de desembre, 2014 10:14


La tornada d'Álex Albistegui, el primer reforç\nActualitzada 04/01/2018 a les 14:04\nEl centrecampista basc es desvincula del Mirandés i firmarà fins al 2020 || Serà avui a Lleida, però no debutarà fins dissabte\nÁlex Albistegui, que ja va jugar al Lleida durant les temporades 2014-15 i 2015-16, és el primer reforç del mercat d’hivern per a l’equip lleidatà. El centrecampista basc, nascut a Eibar l’1 de juliol del 1987, arribarà al Lleida després de desvincular-se del Mirandés i firmarà contracte pel que queda de temporada i dos més, és a dir, fins al juny del 2020. L’acord és pràcticament total i només falta firmar el contracte.\nAquest futbolista, amb el qual el club ja fa diversos dies que està negociant, estarà avui al Camp d’Esports veient l’encontre de la Copa del Rei davant de l’Atlètic de Madrid, però no debutarà fins aquest dissabte, en el partit de Lliga davant del Badalona, el primer de la segona volta.\nLa propera incorporació serà la d’un davanter que aquesta temporada juga en un equip estranger\nAlbistegui va arribar al Lleida de la mà del tècnic Imanol Idiakez, amb qui ja havia coincidit al Toledo i va estar al club les dos temporades d’Idiakez, l’última de les quals va ser la del play-off, en què el Lleida es va quedar sense ascens per un penal. Va deixar el Lleida per firmar pel Reus, amb el qual va jugar a Segona divisió, on només va disputar tretze partits de Lliga, dels quals només set van ser complets. Aquesta temporada es va incorporar al Mirandés, equip que és líder del Grup II de la Segona divisió B i que només ha perdut dos partits. Però Albistegui estava tenint poca participació en l’equip que entrena Pablo Alfaro. De fet, el centrecampista basc únicament ha participat en deu partits, sis dels quals complets.\nAlbistegui serà el primer reforç del Lleida, però no l’últim. Una de les prioritats de l’equip era reforçar el centre del camp i sens dubte, l’aportació d’Albistegui servirà per donar-li més consistència.\nDesprés de jugar a l’Eibar la temporada 2006-07, va passar després per la Reial Societat B, Reial Societat –a Segona A–, de nou a l’Eibar, Logronyo, Reial Unió Club d’Irun, Toledo, Lleida Esportiu i Reus.\nHa disputat més de dos-cents partits en la Segona divisió B. Per la seua banda, el Lleida també està molt pròxim a tancar el fitxatge d’un davanter. En aquest cas es tracta d’un futbolista que aquesta temporada juga a l’estranger i que s’ha de desvincular del seu actual equip. Pel que fa a les baixes, la primera ha estat la de Carlos Lázaro, però n’hi pot haver alguna més.\n‘Juanto’ Ortuño, nou fitxatge del Lleida Esportiu


Les famílies de Quart de Poblet gaudeixen i coneixen l'entorn natural del riu Túria | Valencia Extra\nLes persones interessades a acudir a les pròximes activitats han d’inscriure’s enviant un correu a turisme@quartdepoblet.org\nLa primera activitat del programa l’Estiu Riu va ser tot un èxit. Quasi una trentena de persones es van congregar divendres passat per a descobrir la història i fauna de l’entorn natural del riu Túria, especialment de les tortugues autòctones de la zona. Tant xicotets i xicotetes com a majors van passar una vesprada molt agradable, gaudint d’un oci diferent en família.\nDurant la primera part de l’activitat, els i les assistents van poder conéixer el valor estratègic, mediambiental i econòmic que proporciona el riu Túria a Quart de Poblet. A més, en una ruta guiada, van visitar alguns dels llocs més importants a nivell patrimonial del municipi, com l’assut, el pont romà i el Vaig moldre de Vila.\nEn la segona part, les famílies van conéixer la labor que realitza el Centre d’Interpretació de la Naturalesa (CIN) amb les tortugues de la zona. Així, els i les assistents van descobrir les diferències entre les espècies autòctones i les exòtiques i van prendre consciència sobre la importància de la tinença responsable d’aquesta mena d’animals. A més, van aprendre com cal cuidar-les i alguns falsos mites sobre aquests rèptils. El CIN, a més d’encarregar-se de controlar la població de tortugues, duu a terme diversos voluntariats mediambientals i realitza una important labor d’educació i conscienciació sobre la protecció del medi ambient a través de cursos, congressos i seminaris de temàtiques relacionades amb el riu.\nDivendres que ve 30 es realitzarà la següent activitat: una ruta nocturna per a albirar ratapinyades i conéixer la importància que tenen aquests animals en el control de plagues. A causa de la situació actual, l’aforament és limitat i el nombre de places disponibles ja s’ha ocupat. Però les activitats tornen al setembre, per la qual cosa les persones que estiguen interessades poden inscriure’s ja enviant un correu a turisme@quartdepoblet.org. Han d’indicar nom, cognoms i DNI de les persones participants, un telèfon i correu electrònic de contacte i l’activitat en la qual vulguen participar.\nPer a poder realitzar les activitats, es recomana acudir amb roba còmoda i protecció solar i portar aigua per a hidratar-se. A més, l’ús de màscara és obligatori i s’ha de complir en tot moment les mesures d’higiene i seguretat, com utilitzar gels hidroalcohòlics i mantindre la distància interpersonal.\nEl programa l’Estiu al Riu, amb diverses activitats gratuïtes, està impulsat per l’Ajuntament de Quart de Poblet i el Centre d’Interpretació de la Naturalesa (CIN) i té l’objectiu que els veïns i veïnes del municipi gaudisquen en família de la fauna i flora del riu Túria durant aquest estiu. La iniciativa segueix la línia de l’Ajuntament en la seua aposta per la sostenibilitat i el medi ambient, amb la màxima premissa d’educar i conscienciar a la ciutadania.


Amanida de pollastre clàssica - Receptes\nrecanvis dispensador de sabó corporal i de bany\nmillors patates per a sopes i guisats\nrecepta d’ametlles de mongetes verdes per a una multitud\nbistec suís en una olla\nAmanida de pollastre clàssica\nDe totes les amanides d’estiu, a amanida de pollastre clàssica la recepta sempre és la preferida en un pícnic, una barbacoa o un sopar d’oficina. Només uns quants ingredients es poden transformar en una amanida freda i cremosa o en un farcit per fer un sandvitx o embolcall d’amanida de pollastre casolà.\nTingueu a mà aquesta fàcil recepta per preparar sandvitxos d’últim moment quan apareguin invitacions d’últim minut. Serviu aquest estiu amb un costat de Amanida de pasta italiana i cruixent blat de moro a la planxa !\nIngredients en amanida de pollastre\nUtilitzeu restes del sopar d’ahir o restes de pollastre a la graella o de pollastre a la brasa.\nPer fer pollastre per amanida de pollastre M'agrada utilitzar qualsevol pollastre escalfat o bé pits de pollastre al forn o bé cuixes .\nPodeu utilitzar pollastre en conserva en un pessic, però és clar que sigui millor quan sigui possible.\nAssegureu-vos que el pollastre es refredi i tritureu o trossegeu el pollastre en trossos de mida mossegada.\nCom que es tracta d’una recepta clàssica d’amanida de pollastre, he mantingut les addicions al mínim. Api per cruixir, ceba verda per sabor.\nAquesta recepta es pot fer amb una gran varietat de fruits secs, verdures i fruites per obtenir més sabor i textura.\nL’amanida de pollastre amb raïm, alvocat o nabius secs és la preferida. Els pacans o les ametlles es combinen bé amb aquesta recepta.\nLa maionesa és la base d’aquesta recepta i senzillament condimentada.\nPodeu ser creatius i substituir alguns dels majúsculs vestir de ranxo o la vostra recepta d'amanides favorita.\nCrea un Amanida de pollastre amb alvocat substituint part de la maionesa per puré d’alvocat.\nCom fer amanida de pollastre?\nPrepareu una clàssica amanida de pollastre en 15 minuts amb només uns quants ingredients senzills.\nTallar el pollastre cuit i refredat i posar-lo en un bol gran amb api i ceba.\nBarrejar ingredients per amanir (segons la recepta següent) en un bol. Tirar amb pollastre.\nServir en rotllos, pa o sobre un cordó d’enciam.\nPer a aquesta recepta d’entrepà d’amanida de pollastre, qualsevol pa servirà, rodanxes gruixudes de baguette o panets / rotlles s’aguanten bé. Això és naturalment baix en carbohidrats i és fantàstic per sobre d’un amanida llançada també.\nquè s’ha d’utilitzar en lloc de condiment d’aviram\nREFRIGERADOR: En un recipient hermètic, l’amanida de pollastre durarà aproximadament una setmana a la nevera. Doneu-li una remenada i refresqueu el sabor amb una mica de sal i pebre (o una cullerada de mostassa de Dijon) i serveix-ho!\nCONGELADOR: L’amanida de pollastre no es congela bé. Per preparar-ho per endavant, només cal tallar a daus el pollastre i congelar-lo. Quan estigueu preparats, combineu-los amb els ingredients següents per fer un dinar ràpid.\nAmanida de pollastre de pinya amb raïm - favorit d'estiu fresc\nMillor recepta d’amanida d’ous - Clàssic totalment americà!\nEmbolcall d’amanida de pollastre ranxo d’alvocat - carregat de sabor\nAmanida de pollastre a la cansalada - Deliciosament fresc i saborós!\nAmanida clàssica de tonyina - llest en 10 minuts!\nAmanida de Gambes - fabulós entrant lleuger\n4.99des de342vots RevisióRecepta\nTemps de preparació15 minuts Temps total15 minuts Racions6 racions AutorHolly Nilsson Una recepta clàssica d’amanida de pollastre sempre és la preferida en un pícnic, una barbacoa o un sopar d’oficina. Només uns quants ingredients es poden transformar en una amanida freda i cremosa o en un farcit per fer un sandvitx o embolcall d’amanida de pollastre casolà. Imprimir Pin\n▢2 tasses pollastre cuit picat\n▢½ tassa maionesa\n▢1 tall d’api picat\n▢1 ceba verda daus (o ceballet o ceba vermella)\n▢1 culleradeta Mostassa de Dijon\n▢½ culleradeta sal condimentada\n▢pebre al gust\n▢1 culleradeta anet fresc opcional\nCombineu tots els ingredients en un bol petit i barregeu-ho bé.\nServiu com a entrepà o sobre amanida.\nCalories:206,Hidrats de carboni:1g,Proteïna:15g,Greixos:16g,Greix saturat:3g,Colesterol:48mg,Sodi:362mg,Potassi:137mg,Fibra:1g,Sucre:1g,Vitamina A:72IU,Vitamina C:1mg,Calci:10mg,Ferro:1mg\nParaula clauamanida de pollastre CursAmanida CuitNord-americà© SpendWithPennies.com. El contingut i les fotografies estan protegides per drets d'autor. Es recomana compartir i compartir aquesta recepta. Està estrictament prohibit copiar i / o enganxar receptes completes a qualsevol mitjà social. Consulteu la meva política d’ús de fotos aquí .


FGC instal·larà plaques solars a les estacio... - Govern.cat\nquery_builder 27 gener 2021 10:33\nFGC instal·larà plaques solars a les estacions de Sant Andreu de la Barca, Sant Boi, UAB i Rubí per reduir el consum energètic i l'emissió de gasos contaminants\nActualment, ja n’hi ha a l’edifici corporatiu de Barcelona i al Centre Operatiu de Rubí, que generen anualment 102.019 KWh i eviten l’emissió de 24.586 kg de CO2 l’any\nEstà en fase de projecte instal·lar-ne al nou Centre Operatiu de Martorell un cop finalitzin les obres de reforma que s’estan duent a terme\nLes plaques solars instal·lades a la coberta de l'edifici del carrer dels Vergós, a Barcelona.\nFerrocarrils de la Generalitat de Catalunya instal·larà plaques solars fotovoltaiques a les estacions de Sant Andreu de la Barca, Sant Boi, UAB i Rubí per reduir el consum energètic i evitar l’emissió de gasos contaminants. La companyia ha fet una ferma aposta per l’energia solar. Un clar exemple és que des d’aquest 2021, tota l’energia elèctrica que consumeixen els trens i la que es fa servir a les estacions de muntanya és d’origen solar.\nA Sant Andreu de la Barca, Sant Boi, UAB i Rubí, actualment està en fase de licitació la instal·lació de plaques solars fotovoltaiques per a autoconsum. Se n’instal·laran un total de 386 que generaran anualment 157.780 KWh, amb un estalvi en emissions de CO2 de 38.024 kg/any. La previsió és que es puguin posar en servei l’estiu d’aquest any.\nPlaques solars / superfície m2\nEnergia anual generada\nEstalvi en emissions CO2\n126 / 244,60m2\nESTACIO DE RUBI\n90 / 178,56m2\nESTACIÓ SANT BOI\n85 / sp\nD’altra banda, FGC també té en fase de projecte instal·lar-ne al Centre Operatiu de Martorell, actualment en obres per a ampliar-ne la capacitat de maniobra i de tallers i convertir-lo en el centre de referència dins del servei ferroviari de la línia Llobregat-Anoia. El projecte de plaques solars es començarà a executar un cop acabat el nou edifici d’accés.\nPlaques fotovoltaiques a l’edifici corporatiu\nL’any passat, FGC ja va instal·lat 162 plaques solars fotovoltaiques a l’edifici d’oficines corporatiu de Barcelona, que monitoritzen i redueixen el consum energètic i l’emissió de gasos amb efecte d’hivernacle. Produeixen 67.900 kWh/any, el que representa un reducció d’emissions anual de 16.364 kg de CO2. Al COR de Rubí n’hi ha 138 més, que produeixen 34.104 kWh/any, i eviten l’emissió anual de 8.219 kg de CO2.


Les vacances de la Clara – El mussol d'Aqualata\nEl curs tot just ha començat. És la primera hora del matí i a la classe de la Clara la professora ja ha aconseguit que es faci el silenci. La Clara és una nena d’onze anys polida i aplicada que sempre porta els deures fets.\nTothom és al seu lloc i la mestra, dirigint-se a tota la classe, diu:\n— Us recordo que havíeu d’explicar les coses més interessants que us han passat aquest estiu.\n— Clara, si et plau, vols llegir en veu alta la redacció que has escrit?\n— És clar, senyoreta.\nLa nena agafa la llibreta d’exercicis i busca les pàgines on té escrit el seu relat. Un cop el troba, s’escura el coll, fa una pausa i comença a llegir.\n“Aquestes vacances he anat amb els meus pares a una ciutat que té un llac. No és un llac gaire gran, però és bonic i està envoltat d’arbres molt alts. Hi ha ànecs i cignes que neden a l’aigua. El primer dia hi vam anar a passejar i, després de fer-li tota la volta, el papa i la mama van seure en un banc entre els pins. Mentre ells descansaven a l’ombra, jo em vaig acostar a la vora de l’aigua i vaig seure en un desmai grandiós que hi ha. Em vaig eixarrancar sobre aquell tronc mig tombat i em vaig posar a mirar com les branques pengen i les fulles toquen l’aigua. Aleshores va venir la Lluna i de seguida ens vam fer amigues.\nUn altre dia vam anar d’excursió a un lloc preciós, tot envoltat de muntanyes. Hi havia boscos i un riu i llacs d’aigua transparent. Però el que més em va agradar de tot és estar amb els cavalls. En els prats on començava el camí hi havia vaques i cavalls pasturant, sobretot cavalls. Em penso que el cavall és l’animal que més m’agrada del món. De vegades somio amb un de tot blanc que sembla que porta mitjons, uns mitjons negres com la crinera. És com m’agradaria ser si jo fos una euga. No té ales, però, vola. Les nits que em ve a veure, el munto i em porta a llocs meravellosos.\nAbans, els cavalls em feien por perquè els veia molt grans. Però el dia de l’excursió no em van fer por. Estaven tranquils i em vaig atrevir a passar pel mig d’un grup d’uns deu o dotze. Eren enmig del nostre camí. La mama em va renyar, després. Però els cavalls no em van fer res. Se m’acostaven i abaixaven el cap com si em saludessin. Jo els l’acaronava i després seguien pasturant com si res. Em vaig emocionar. No sé ben bé per què, sentia un vertigen molt més fort que quan pujo a la sínia de la festa major amb el papa. Però, als papes no els ho vaig dir. No hauria sabut com explicar aquelles pessigolles que sentia a la panxa. A més, em penso que no m’haurien entès.\nMés endavant, el camí vorejava alguns estanys i creuava prats i boscs. Era un passeig tranquil i planer, però, de sobte, vàrem arribar a un pendent molt dret que no esperàvem. A la muntanya, el papa sempre busca camins fàcils. Ens vam aturar un moment. El papa i la mama parlaven fluixet entre ells, però jo els sentia. Semblava que estaven preocupats. Al papa no li agrada fer pujades tan dretes, però va dir que ja portàvem fet més de mig camí i que havíem de seguir endavant perquè no teníem temps de tornar enrere. A mitja pujada jo estava molt cansada, però quan pitjor m’ho estava passant i ja estava a punt de dir prou, vaig sentir la veu de la Lluna dins del cap. Em deia que em concentrés, que pensés en el cavall dels mitjons negres. Jo no li havia dit que somio amb un cavall. No sé com ho podia saber, però tampoc em va sorprendre perquè la Lluna és diferent de totes les nenes que conec. No li vaig donar més voltes i li vaig fer cas: vaig cridar al Socks en silenci. Últimament, em visita tan sovint que li he posat nom. I feia venir la seva imatge a la ment amb totes les meves forces. Jo no ho entenc, però vaig sentir com si una força enorme s’apoderés de mi i tota jo em convertís en un cavall poderós. I, no sé com, però vaig fer la resta de la pujada sola i vaig arribar a dalt abans que els papes.\nL’últim dia de les vacances els vaig demanar de tornar a la ciutat. Els vaig dir que volia veure el llac un altre cop abans de tornar a casa, però el que volia era acomiadar-me de la Lluna. Com el primer dia, quan el papa i la mama eren asseguts a la pineda, vaig arribar al desmai on ens havíem conegut. La Lluna ja m’esperava. Em va dir que ja sabia que vindria. I també em va dir que no ens calia acomiadar-nos, que ara ens veuríem tot sovint perquè ja érem amigues per sempre. I ens vam fer una abraçada molt i molt gran”.\nLa classe ha escoltat la Clara amb interès. Nenes i nens han guardat un silenci tan gran que es podria dir que ha passat un àngel.\nLa professora, tanmateix, sembla preocupada. Roman pensarosa calibrant les paraules que ha de fer servir a continuació. Finalment, diu:\n— Molt bé, Clara! Has fet una redacció molt bonica, plena d’imaginació.\n— Gràcies, senyoreta!\n— Però, digues-me, Clara. Has parlat amb els teus pares de la teva nova amiga?\n— Oh, no, senyoreta! Si els digués que la Lluna és morta des de fa molts anys, els meus pares s’espantarien. El dia que ens vam conèixer, la Lluna em va explicar que la van cremar a la foguera amb la seva mare, que deien que era bruixa. Però ella diu que no és veritat, que era remeiera i feia de llevadora. I que aleshores ella tenia dotze anys i que la van cremar per si havia heretat les mateixes habilitats.\n21 Setembre 2021 17 Desembre 2021 Ricard AldeaÀnima, Bruixeria, Cavall, El petit príncep, Euga, Excursió, Lectura, Llac, Llibre, Màgia, Muntanya, Redacció, Relat, Riu, Sensibilitat, Vacances\nUna resposta a “Les vacances de la Clara”\n21 Setembre 2021 a les 15:55\nLes dones no podien tenir personalitat i encara menys, coneixements. Una part d’aquest món no ha canviat gens.\nAnterior Entrada anterior: Llengua\nSegüent Entrada següent: Adeu, quadern d’estiu


03 de febrer del 2015\nAltafulla torna a adherir-se al Conveni Còrner\nLa voluntat del consistori és engegar accions de publicitat i comunicació multicanal\nL’Ajuntament d’Altafulla tornarà a prendre part dins del Conveni Còrner. Així ho ha aprovat per unanimitat en sessió plenària. Tot i considerar que “el mercat es mou per internet i no per fires”, el batlle, Fèlix Alonso, ha explicat que en aquesta ocasió el regidor de Turisme ha apostat per una iniciativa que “sembla interessant”. Es tracta de la participació conjunta i coordinada en fires estatals i internacionals promogudes per l’Agència Catalana de Turisme, a través del Patronat de la Diputació de Tarragona.\nL’edil responsable de l’àrea, Guillermo Alonso, ha especificat que la voluntat de la regidoria és “engegar accions de publicitat i comunicació multicanal”. S’afegiran a aquelles accions que considerin prioritàries.\nPrecisament, aquells organismes que formen part del Conveni Còrner han estat presents aquest cap de setmana a la Fira Internacional del Turisme, FITUR, celebrada a Madrid. Fins ara al Baix Gaià en prenien part l’Ajuntament de Creixell, l’Ajuntament de Roda de Berà, i el Patronat Municipal de Turisme de Torredembarra.


de César De Pablos\t el 27 maig 2019\nLa famosa història d’Aladdin, el lladre àrab, arriba a la gran pantalla amb un toc de comèdia, gràcies a la participació del llegendari Will Smith, que personificarà el geni de la làmpada màgica. Aladdin, per la seva part, ha d’aprofitar els seus tres desitjos si espera conquerir el cor de la princesa Jasmine.\nPel que fa a les pel·lícules de suspens, El Hijo es perfila com una producció més aviat tenebrosa. Produïda pel director de Guardianes de la Galaxia, El Hijo narra el relat d’un nadó que cau del cel a la superfície de la Terra, i desenvolupa una sèrie de “superpoders”. Segurament, la història et semblarà familiar, perquè Superman inicia de la mateixa manera, però el que no t’han dit és que el nadó d’aquest film es convertirà en un temible vilà.\nLo dejo cuando quiera, una comèdia dirigida per Carlos Therón, ens porta una història per a morir de riure, quan tres amics, tots professors universitaris, es trobin sense feina i optin per aventurar-se al món del tràfic d’estupefaents. Assoliran els seus objectius?\nMentrestant, per als més petits, Uglydolls continua com a l’opció preferida. L’animació nord-americana tracta sobre els ninots més lletjos, aquells que no resulten ser els més agraciats físicament, però que també tenen el seu encant.\nTot seguit, et deixem l’agenda detallada de projeccions de Cinemes Illa Carlemany, del divendres 24 al dijous 30 de maig.\nAladdinAvengersCinecinemaCinemes Illa CarlemanyDetective PikachuEndgameHellboyPel·lícules\nPerico Pastor mostra el ball dels seus pinzells a l’Ambaixada…


21 maig 2022 23:17\nLa novena edició dels Premis Martí Gasull i Roig ja té els tres finalistes. Es tracta de la cooperativa garrotxina La Fageda, l'històric diari dBalears i Ràdio Arrels, l'única emissora en català de la Catalunya del Nord. Els premis, organitzats anualment per la Plataforma per la Llengua, cerquen reconèixer persones o entitats que hagin destacat en la defensa o la promoció de la llengua catalana.\nDesprés de la deliberació del jurat entre 330 propostes, aquest divendres, 21 de gener, s'ha obert el període de votació popular a través de la web www.premismartigasull.cat perquè sigui la gent qui esculli el mereixedor del guardó. El termini per votar acabarà el 20 de febrer i la proposta guanyadora s'anunciarà a l'acte de lliurament dels premis, que tindrà lloc, si la situació pandèmica ho permet, el 28 de febrer al teatre Poliorama de Barcelona.\nPer jo sense dubte, perque ja és part de la meva vida Diari de Balears. Visca la nostra llengua.


Kylie Jenner revela per què somia amb no ser famosa - Celebritats I Entreteniment\ncom mostrar-se musicalment\nquant de temps va passar Will Byers al revés\nmillor forma d’aclarir la pell\nquè els agrada als nois pel seu regal d'aniversari\nper què van anar a les corts les tempestes de Ryland?\nKylie Jenner revela per què somia amb no ser famosa\nAlguna vegada desitgeu que fos famós? Sona increïble, oi? El vostre horari per a dilluns pot comportar un mani-pedi, una sessió de fotos i després una estrena de pel·lícula. El dimarts es pot incloure una trobada amb mil aficionats que et diuen el nom i, després, et portaran a una limusina a una festa de luxe on posaràs a la catifa vermella amb els teus famosos amics mentre portes roba molt cara i sabates. Ni tan sols hem arribat al dimecres. Però, malgrat tots els avantatges de la vida, Kylie Jenner vol que la seva vida sigui més semblant vostre .\nQuan TEMPS la va honrar com una de les seves adolescents més influents del 2015 , es va obrir a la revista sobre com de vegades vol que pugui ser només una adolescent habitual.\n'Hi somio', va dir. 'Mai no voldria tenir la vida d'algú altre: estava pensada per tenir aquesta vida per una raó, i en faré el millor.' Però tinc amics normals. Em sento a casa meva i pràcticament viuen amb mi, i els veig com es preparen per anar a una festa de l’institut, sortir amb els seus amics i anar a concerts.Estava [recentment] assegut a casa i el meu amic em va dir: 'Vine a aquest concert ara mateix! Espera ... He oblidat que ets famós. No puc aixecar-me i anar a un concert. Mai he estat en un concert així amb els meus amics. Així que hi ha moltes coses que he perdut, però hi ha moltes experiències [que he tingut] que mai no han pogut experimentar.\nPer què no pot anar a l'atzar a un concert amb amics? Bé, aquest Snapchat pot explicar per què li costa més estar fora de casa i passar un temps amb els seus amics.\nLa propera vegada que us expliqui que els vostres pares insisteixen que acabareu de netejar la vostra habitació en lloc de quedar-vos amb els vostres amics, o que teniu a fer un munt de deures quan només vulgueu retrocedir amb Netflix o desitgeu que la vostra vida sigui més gran emocionant, recordeu-ho: Kylie Jenner somia amb tenir la vostra vida.


Mare Gaia som venedors dels incomparables olis verge extra d'arbequina aromatitzats: Mallafré.\nEls originals i exclusius olis verge extra d'arbequina aromatitzats, es fan mitjançant el procés de premsat en fred i maceració de l'oliva arbequina amb el producte (bé sigui l'all, el bitxo,\nl'alfàbrega, el romaní, etc.), i així, un cop en surt el raig de l'oli verge extra, s'obté el suau i alhora intens aromatitzat, amb un sabor únic que no et deixarà indiferent i que se't farà imprescindible a la teva taula. Ideal per a amanir la pasta, les pizzes, les carns, el pa, el tomàquet, peixos, saltejats, rostits... L'oli verge extra d'arbequina aromatitzat et servirà per\na infinitat d'usos culinaris, bé sigui en cru o cuinat.\nEns pots fer les comandes:\nA través del nostre correu electrònic (repartiment gratuït a Montgat, Tiana i Badalona).\nTambé ens trobaràs a les fires alimentàries i artesanes més emblemàtiques de la zona, a la nostra parada de Mare Gaia.\nMare Gaia posem al teu abast els aromatitzats: d'all, de bitxo,\nde romaní i d'alfàbrega, envasats en ampolles de 250 ml. Ideals per a\ncondimentar i amanir la pasta, pizza, pa, carns, amanides...!


El museu organitza una visita al Molí d'en Ribé per sumar-se a les Jornades Europees del Patrimoni: Ajuntament de Santa Coloma de Gramenet\nEl museu organitza una visita al Molí d'en Ribé per sumar-se a les Jornades Europees del Patrimoni\nEl Museu Torre Balldovina se suma a les Jornades Europees de Patrimoni (JEP) amb una visita, diumenge 27 de setembre, a les excavacions del molí medieval d'en Ribé i a l'exposició sobre la seva adeqüació.\nVisita guiada al jaciment del Molí d’en Ribé, molí fariner baixmedieval emplaçat al costat mateix del Museu, per conèixer les troballes fetes en les darreres excavacions. L'horari de la visita serà de 12 a 14 h.\nExcavat parcialment als anys vuitanta, el 2008 i 2009 s’han reprès els treballs per acabar de conèixer i relacionar les restes arqueològiques del Molí que es conserven als jardins de la Torre Balldovina i a la plaça de Pau Casals.\nAquestes excavacions formen part d’un projecte que contempla l’ampliació del Museu Torre Balldovina incorporant l’edificació del Molí d’en Ribé, i el seu creixement sota l’actual plaça de Pau Casals. Aquest nou edifici té les restes del Molí com a element central de l’espai, fent un recorregut pels seus diferents nivells que permetrà conèixer i entendre millor el seu funcionament.\nAquest projecte s’explicarà a partir de la visita a l’exposició del Museu “Molí d’en Ribé, inici d’una transformació”.


La meva lluita contra l’ús del mòbil a l’aula és dura i constant. En pocs anys el seu ús ha canviat tant que encara no sé com gestionar-ho del tot. El que sí que tinc clar és que els meus alumnes en són molt dependents i això inevitablement els perjudica en el rendiment acadèmic. Difícilment es poden concentrar si tota l’estona estan pendents dels missatges que reben, a vegades dels seus propis pares. Poques vegades els dic que facin servir el mòbil per buscar informació, en tot cas utilitzen els ordinadors personals, amb què també cal vigilar si no vols que consultin qualsevol cosa menys el que demanes.\nNo estic en contra de les noves tecnologies, al contrari, des de fa anys són un pilar imprescindible sobre el qual dissenyo i ensenyo la meva matèria. No obstant això, mai duc el meu mòbil a classe i no utilitzo l’ordinador per resoldre qüestions personals. Per això els demano el mateix als alumnes. Tot i així, se les empesquen per saltar-se les normes, encara que dissimulin molt malament. No deixa de ser còmic i ridícul adonar-te a mitja classe que un alumne, més noies que nois, va fent ganyotes indescriptibles mig amagat darrere la motxilla. Són els alumnes selfie, que a cada classe s’han de fer la foto de rigor perquè si no es veu que no es queden tranquils.\nCrec que cada vegada que prenc un cafè amb algú li deixo anar que els nostres alumnes gestionen fatal les emocions i ningú els n’ensenya. La majoria dels meus addictes a les tecles i a les fotos són adolescents als quals des de casa se’ls ha donat més tecnologia que afecte, i més joguina que eina. I quan els veus actuar entre ells et semblen frívols i capriciosos, buits i eternament immadurs. Als docents ens toca racionar les dosis de mòbil amb l’esperança que quan siguin adults no segueixin perdent el temps amb segons quines tonteries. Crec que el principal repte de la generació selfie és aprendre a controlar els impulsos, perquè les empreses sempre s’inventaran noves maneres d’estar-hi esclavitzats. Com a mínim cal evitar que alguns alumnes busquin pokémons mentre tenen un examen o comparteixin al grup de classe fotos sexis en calces i sostenidors.\nI per si a algú encara li falta una raó més, diuen que de fer tantes selfies entre col·legues el contagi de polls s’ha disparat exponencialment.


Bosc de Paper i Tinta: 2016\nBosc de Paper i Tinta\nBook-Tag de les opinions impopulars\nAvui us porto la Book-Tag de les opinions impopulars. M'ha nominat la Mixa de paraulademixa.jimdo.com.\nJa us aviso que algunes respostes no concorden massa amb les preguntes, però no se m'acudia cap altra cosa per contestar.\nDes de que vaig començar a llegir en serio m'han agradat tots. Per això serà un llibre infantil. Són els llibres de la saga de Geronimo Stilton. A tots els meus amics els hi encantava el Geronimo però jo mai li vaig trobar la gràcia.\nJa sé que no és ben bé la pregunta però té un significat semblant. La saga (de 12 llibres) Eternia de K. A. Applegate, són uns llibres que, a Espanya, van sortir els tres primers en un pack. A la gent no li va cridar l'atenció o no els hi va agradar el concepte, i com que no es venien es van deixar d'editar els volums següents. Jo em vaig comprar el primer en una parada de llibres de segona mà on estava a un preu regalat i la veritat es que juntament amb el segon (me'l van regalar de segona mà per Sant Jordi) han sigut una bona lectura. La història és una tonteria, però entretinguda i amb moments divertits. Ara falta aconseguir el tercer i pel que fa als altes 9, a aprendre idiomes ;-)\nATENCIÓ: Spoilers de la SAGA El Corredor del Laberint\nCom que no llegeixo gaires llibres romàntics no se m'ha acudit cap altra resposta. És del Corredor del Laberint, de James Dashner. Com ja sabreu si us heu llegit la SAGA, torno a dir, al segon llibre apareix un nou personatge (entre d'altres), la Brenda. A mi des del principi em va agradar més la Teresa que la Brenda. Al final, se suposa que la Brenda acaba amb el Thomas i a sobre es mor la Teresa :-(\n4. Un gènere que no sols llegir:\nUn gènere que no acostumo llegir és el romantic, però aquest estiu he començat a llegir llibres d'aquesta temàtica. Per exemple, Pulsacions de Javier Ruescas i Francesc Miralles, o Crepuscle, de Stephanie Meyer, que me l'estic llegint actualment.\nATENCIÓ: Spoiler del primer llibre de Kate y sus Hermanas\nAquest personatge és de Kate y sus Hermanas de Jessica Spotswood. No sé si a la gent li agrada la Maura, la germana de la Kate, però a mi no gaire. Ja al principi no veia del tot clar si em cauria bé, per les serpl i aranyes màgiques, després per que anava fent-li la pilota a la Elena i quan utilitza la màgia mental en contra de la Kate ja ho vaig tenir clar. Però he de dir que encara li tinc respecte per haver fet aquell evanesco davant de les "hermanas". Llastima que finalment hagués d'anar amb elles.\n6. Un autor que no t’agradi:\nDe moment no m'he trobat amb cap autor que no m'hagi agradat ni que m'hagi avorrit. Però amb el temps segur que en trobaré ;-)\n7. Un llibre que no tinguis intenció de continuar:\nTampoc hi ha cap llibre que no tingui intenció de continuar. Però algun que de moment hagi deixat de llegir sí. Aquest és 4171 de Francesc Miralles. És un llibre que em feia (i encara me'n fa) molta il·lusió. De moment l'he deixat per que crec que és per una mica més grans. Així que d'aquí a un temps el llegiré.\n8. Un gènere que estiguis cansat de llegir:\nJo crec que encara que estiguis cansat d'un gènere sempre podràs trobar un nou llibre d'aquell gènere que t'agradi, o bé perquè és diferent als altres en algun concepte, o perquè li afegeixen alguna cosa... Per exemple: només llegeixes distopies i et sembla tot el mateix. Llavors trobes un llibre distòpic que té una ambientació diferent o li afegeixen una cosa que no és típica de la majoria de distopies. Llavors pots gaudir d'una lectura d'un genère que pensaves que el tenies avorrit. Però també podria ser que aquell llibre amb alguna cosa nova o diferent encara no s'hagués escrit.\n9. Pel·lícula o sèrie que t’hagi agradat més que el llibre:\nDe moment no m'he trobat amb cap cas de que la pel·lícula m'hagi agradat més que el llibre en el que es basa. Però Els Jocs de la Fam 3: l'Ocell de la Revolta, se'm va fer bastant pesat, suposo que perquè després del primer i el segon (que eren, a partir d'un cert número de pàgines, acció contínua), el tercer era més de discursos i coses així. Hi havia bastants trossos que m'avorrien. En canvi, a les pel·lis ho veus tot una mica resumit en 4 hores i algo. No és que m'hagi agradat més que el llibre, perquè el llibre descriu molt millor paissatges, ambients i estats d'ànim, però trobo que a les pel·lícules van eliminar els trossos més avorrits del llibre.\nNomino a la Izzy de myinkpeople.blogspot.com i a la Joana de joanasbooks.blogspot.com\nPublicat per Nil Comes a 15:05 1 comentari:\nHola lectors, aquesta és la meva pimera book haul. Per als que no ho sabeu una book haul es la llista de tots els llibres que hes aconseguit durant un mes o durant un periòde de temps. Començem:\nCoraline és un llibre de misteri/terror, escrit per Neil Gaiman.\nWunderkind es un llibre d'Andrea G.L. que va sobre una misteriosa moneda de plata. No he sentit mai res d'aquest llibre però sembla bastant misteriós.\nEl gos dels Baskerville és una de les aventures del famós Sherlock Holmes escrita per Sir Arthur Conan Doyle.\nDioses, Tumbas y Sabios és un llibre de W. Ceram que explica com un home va visitant monuments arqueologics.\nCinco semanas en globo és un clàssic de Julio Verne.\nMr. Grumpy és un llibre en anglès molt petit. Segurament serà el primer llibre que em llegiré en aquest idioma\nPublicat per Nil Comes a 10:09 Cap comentari:\nHola Lectors, aquí us porto un altre minipost:\nSkulduggery Pleasant, més conegut com a Detective Esqueleto a Espanya, és un llibre escrit per Derek Landy (autor irlandès que ha guanyat diversos premis per aquesta saga). Aquest llibre em va agradar molt perquè té màgia, fantasia i fan bromes molt sovint. Per exemple:\n-És una Pedra Eco.\n-No n'estic segur del tot- va admetre ell.- De fet, és la primera que toco- la va prémer amb la punta del dit i la pedra va posar-se a brillar immediatament.- Ho has vist? Quin geni que sóc!\n-Però si només l'has tocada!\n-Ja, però sóc un geni igualment.\nA mi em va enganxar des del principi. Me'l vaig començar el dimarts i me'l vaig acabar el dissabte a les 02:07 de la matinada.\nAquest llibre me'l vaig comprar en un Re-Read. Allà també vaig trobar el segon de la sèrie en castellà (Skulduggery Pleasant, jugando con fuego), que és el que m'estic llegint actualment.\nPublicat per Nil Comes a 10:49 Cap comentari:\nHola Lectors, el meu primer minipost:\nProdigy, de Marie Lu, és la segona part de Legend. Me'l van regalar per Sant Jordi. És un llibre molt xulo. Hi ha trossos més intrigants que al primer però també té algun tros més avorrit. En canvi, el primer et mantenia tota l'estona intrigat però amb menys intenstat. Quan em llegeixi el tercer llibre (Champion) faré una ressenya de la trilogia.\nPublicat per Nil Comes a 21:24 Cap comentari:\nHola Lectors, aquí us deixo la meva primera ressenya:\nIdioma original: anglès (Legend)\nLa República, situada a l’antiga costa oest dels EUA, s’ha embrancat en una guerra inacabable. El país, atenallat sota un règim totalitari, té greus mancances i només els rics i poderosos poden viure amb normalitat. La June és una noia privilegiada destinada a ocupar un lloc dins de l’elit del país. En Day, fill d’una família humil, viu en la clandestinitat i es dedica a sabotejar tot el que pot d’un govern que ell considera corrupte i assassí. Quan es coneixen, es pensen que són enemics, però en realitat només són pols oposats d’un mateix imant.\nTots dos emprenen un joc mortal, en el qual ell lluita per la supervivència de la seva família, mentre ella busca venjança per la mort del seu germà.\nLegend és una distopia situada a Los Angeles.\nM'ha agradat molt, bàsicament per les proeses que fa en Day. També sap greu saber tot el que està patint la família d'en Day, i veure que ell fa tot el que pot per ajudar-los. La mare d'en Day i l'Eden, el seu germà petit, no saben que és viu, només ho sap en John, el seu germà gran (com que va suspendre la Prova, l'haurien d'haver matat).\nLa June ha estat la única persona que ha aprovat la Prova amb la puntuació màxima: 1500 punts. Fa molta pena quan maten a en Metias, el germà de la June. Ha perdut tota la seva família, i això, també sap molt de greu (els seus pares van morir en un accident de cotxe). Només li queda l'Ollie, el seu pastor alemany de color blanc.\nPublicat per Nil Comes a 14:02 Cap comentari:\nNéixer el dia de Sant Jordi\nHola Lectors, el meu primer post:\nAvui, el dia de Sant Jordi, començo un blog. Un blog de llibres. Serà impossible oblidar els dies de l'aniversari del blog :-D\nIntentaré ser més o menys constant i fer book-tags i ressenyes.\nPer començar us parlaré dels llibres que m'han regalat aquesta diada.\nEternia II: Tierra de olvido\nÉs el segon llibre de la saga de Eternia, de K.A. Applegate. Aquests llibres (una saga de 12) ja no es troben perquè són dels anys 2000. Em vaig comprar el primer a una parada de llibres de segona mà, i em va fer gràcia el tema d'un món mitològic.\nProdigy (Legend II)\nÉs el segon llibre de la saga de Legend, de Marie Lu. Vaig descobrir Legend gràcies a la Marta de recomanacionsdellibres.blogspot.com, perquè el va recomanar amb un "clips de lectura". Us deixo els links aquí:\nUna faula de quasi 200 pàgines, escrita per Guido Conti. La meva mare i jo hem vist que el títol d'aquest llibre s'assemblava al meu nom (Nil), i l'edició era molt bonica. Ens l'hem comprat per als dos.\nPublicat per Nil Comes a 19:38 Cap comentari:\nAquest sóc jo, en Nil, un nen de 12 anys. Sóc una barreja entre gran i petit: m'agrada llegir llibres juvenils, però també m'agraden els "pelutxes" i els Teletubbies.


Inici > S'inicia el nou curs a L'Escola Municipal d'Arts Plàstiques d'Alcanar\nAquesta setmana s'ha iniciat el nou curs a L'Escola Municipal d'Arts Plàstiques d'Alcanar destinat a tots els públics a partir dels 8 anys. La matrícula encara està oberta per als diferents nivells de dibuix i pintura o de ceràmica. També es poden cursar les dos modalitats a la vegada, ja que els horaris són diferents. Actualment Núria Prades és la professora de dibuix i pintura i Rosa Roca la de ceràmica.\n- Classes de dibuix i pintura: Infantil (a partir de 8 anys): Dilluns, de 17a 18 h. Adults: Dilluns i dimecres, de 16 a 19 h.\n- Classes de ceràmica: Infantil (a partir de 6 anys): Dimarts i dijous, de 18 a 19.00 h. Adults: Dimarts i dijous, de 19.00 a 21.00 h.\nL'Escola Municipal d'Art d'Alcanar és un centre d'ensenyament artístic fundat l'any 1983, amb llavors el catedràtic de la Universitat de Barcelona, Narcís Galià, com a professor. A l'escola s'imparteixen classes de dibuix i pintura i de ceràmica. Els alumnes reben els continguts bàsics i integrals de les matèries artístiques necessaris per a potenciar la seua creativitat artística.\nCada any, al mes de setembre s'inicia un nou curs que finalitza al mes de juny. La finalitat de l'Escola d'Art és apropar i difondre la ceràmica, el dibuix i la pintura en l'àmbit cultural de la ciutat.\nSource URL: http://alcanar.org/noticies/sinicia-el-nou-curs-lescola-municipal-darts-pl%C3%A0stiques-dalcanar


Recomanacions de l’AGPD i el CCN en matèria de teletreball\nL'Agència Espanyola de Protecció de Dades ha publicat a la seva web unes recomanacions a seguir en les situacions de teletreball dirigides tant als RESPONSABLES DEL TRACTAMENT (empreses), com als TREBALLADORS que realitzen teletreball, que podeu consultar en el següent enllaç.\nEntre les recomanacions dirigides a les empreses hi ha les següents:\n1. Definir una política de protecció de la informació, que contempli les necessitats concretes i els riscos de l’accés als recursos de l’empresa des d’espais que no estan sota control de l’organització.\nAquesta política ha de determinar:\nQuines formes d’accés remot es permeten\nQuins dispositius soó vàlids per cada forma d’accés\nEl nivell d’accés permés en funció dels perfils dels treballadors\nLes responsabilitats i obligacions a assumir pels treballadors\n2. Facilitar guies als treballadors que recullin les recomanacions de l’AGPD dirigides al personal.\n3. Informar al personal sobre possibles amenaces per les que es podrien veure afectats. Facilitar un punt de contacte perquè puguin comunicar qualsevol incident\n4. Signar acords de teletreball amb els treballadors\n5. Escollir prestadors de serveis, eines de teletreball fiables i amb garanties suficients.\n6. Restringir l’accés a la informació confidencial/ dades personals.\nEls perfils i nivells d’accés als recursos de l’empresa s’han de configurar atenent als rols de cada treballador, de forma més restrictiva.\n7. Revisar els servidores d’accés remot i dispositius de teletreball. Assegurar-se que estan correctament actualitzats i configurats per garantir la protecció de la informació i controlar els perfils d’accés definits.\n8. Monitoritzar els accessos realitzats a la xarxa corporativa des de l’exterior, per identificar patrons anormals de comportament. Cal informar als treballadors de teletreball de l’existència d’aquests controls i supervisió.\n9. Gestionar racionalment i amb proporcionalitat les mesures de seguretat a adoptar tenint en compte els riscos.\nLes recomanacions de l’AGPD dirigides al personal són les següents:\n1. Respectar la política de protecció de la informació fixada per l’empresa.\n2. Protegir el dispositiu utilitzat per teletreballar i l’accés al mateix\nS’han d’utilitzar contrasenyes d’accés robustes i diferents de les utilitzades per accedir als comptes de correu personals, xarxes socials i demés aplicacions utilitzades en l’àmbit personal.\nAntivirus actualitzat i activat\nEvitar connexió a la xarxa corporativa des de lloc públics, i la connexió a xarxes wifi obertes no segures\nEstablir perfils/usuaris independents per desenvolupar els temes professionals separats dels personals\nPrivilegis mínims per Serveis TIC, etc.\nUna vegada finalitzada la jornada de treball desconnectar-se de la sessió d’accés remot i apagar l’accés.\n3. Adoptar precaucions per garantir la seguretat/confidencialitat de la informació que es gestioni.\n4. Guardar la informació en els espais de xarxa habilitats a aquests efectes\n5. De sospitar que la informació ha pogut veure’s compromesa informar immediatament al responsable de l’empresa de la fuita de seguretat.\nPer altra banda, el CENTRO CRIPTOLÓGICO NACIONAL (CCN) també acaba d’editar ara a l’abril una extensa guia (de 80 pàgines) amb RECOMANDACIONS DE SEGURETAT PER A SITUACIONS DE TELETREBALL, que podeu consultar a través d’aquest enllaç.\nEl CCN està adscrit al Centre Nacional d’Intel·ligència, CNI i la seva missió és contribuir a la millora de la ciberseguretat.\nAssessorament en Jurídic de Noves Tecnologies | Anna Sallés | juridictecnologies@cecot.org


Hotel Acquario Gènova Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia San Pancrazio 9, Costa de Genoa, Gènova, Itàlia, 16124 - Veure al mapa\n"Overall good value for money. Ideal central location. Comfy..."\nBarri Costa de Genoa Costa de Genoa Centre de Genoa Costa de Genoa Sampierdarena Centre de Genoa Costa de Genoa Costa de Genoa Centre de Genoa Centre de Genoa\nL'Hotel Acquario es troba just davant del Genoa Aquarium, al centre de la ciutat. Està situat al costat del port esportiu i ofereix habitacions amb aire condicionat TV, minibar i bany privat. Hi ha disponible Wi-Fi gratuïta al vestíbul i cada matí se serveix un bufet d'esmorzar. Els clients poden gaudir d'una copa al bar de l'hotel i de descomptes a un restaurant que hi ha a 50 m. L'Hotel Acquario és a 5 minuts a peu de les estacions de metro de Darsena i de San Giorgio. Gaudeix de bones comunicacions amb autobús per tota la ciutat i per anar a la Universitat de Gènova i al districte dels negocis.\nTots els tipus de viatgers (485) Parelles (231) Viatgers en solitari (98) Famílies amb infants petits (82) Famílies amb infants grans (24) Grups (53)


Consum factura 2.731,6 milions d’euros el 2018\nDurich (Consum): “La competència no deixa molt d’espai per perdre el temps”\nNo tanca la porta a absorbir tendes de DIA o de supermercats en noves ciutats, però matisa que el seu model és molt exigent i ha de quadrar en ell\nper Raquel Andrés València. 07 de maig de 2019 13:06\nL'equip directiu de Consum durant la roda de premsa dels resultats a València | Cedida\nLa cooperativa Consum continua creixent. En 2018 ha facturat 2.731,6 milions d’euros, un 8,45% més que l’exercici anterior. Això representa més de 3 punts percentuals per damunt de la mitjana del sector de la distribució alimentària de l’Estat espanyol. Més dades: ha invertit un 30% més (un total de 149,3 milions), assoleix una xarxa de 730 establiments, ha apujat un 1,5% els salaris i contracta a 999 persones (fins a arribar a una plantilla de 15.363 treballadors).\nSón algunes de les xifres que ha dibuixat el director general de Consum, Juan Luis Durich, en la presentació dels resultats de 2018 en la Fundació Universitat-Empresa (ADEIT) de València. Amb aquests números de creixement, un tema molt present en la ronda de preguntes dels periodistes ha estat la possible compra d’altres supermercats i extensió més enllà de l’arc mediterrani.\nAbsorbirà establiments de DIA? Durich ha manifestat que tot està en l’aire: “Sempre estem oberts a què aparega alguna ocasió que siga interessant per a nosaltres”. No obstant això, ha remarcat que no ho compraran “com a operació global”. “Si ens ofereixen un grup de tendes que a nosaltres ens va bé, no estem tancats. Normalment, quan les empreses venen una part de la seua organització, acostuma a ser el que els sobra: tendes que no estan ben ubicades, on ha obert la competència al costat... Ha de ser un lot que ens quadre, i si és així, ho estudiarem”, ha subratllat. Però “hui dia”, ha afegit, “no tenim res”.\nConsum no absorbirà DIA “com a operació global”, però està oberta a lots que els interesse\nEn tot cas, Durich ha assenyalat que el mercat no està per a proves. Ha dit que ara “el sector és molt més exigent a l’hora de prendre una decisió d’aquestes característiques” i que “la competència no deixa molt d’espai per perdre els temps, està tot més tensat”.\nLa venda online, deficitària\nLa venda online no pren el vol, almenys de moment. El director general de Consum ha parlat de què la botiga en línia suposa un cost extra del 5%, però ha dit que no tenen dades de pèrdues, tot i que ha admès que “és deficitària”. En tot cas, li ha llevat importància perquè creu que aquesta modalitat de compra d’alimentació “encara està en els inicis” i “cap tenda supera el 2% de la venda online” en aquest tipus de producte (enfront d’altres, com moda, on poden arribar al 30%).\n“El 2% és el límit actual de l’alimentació, però crec que amb el temps anirà creixent i les empreses haurem de fer ajustos en els preus”, ha observat, en referència a l’increment de les despeses, no només per la digitalització (on s’ha centrat el 52% de la inversió de Consum en 2018), sinó pel transport.\nEl 99% de les compres són estatals\nSobre la possibilitat d’obrir noves tendes més enllà de l’arc mediterrani, el director general de Consum ha remarcat que l’organització de la cooperativa “necessita unes plataformes molt desenvolupades prop del producte” que distribueixen. Si es compleixen els requisits, continuaran la seua expansió: “La nostra opció és la taca d’oli. Seguirem eixe procés, però no sabem ni quan ni com. Si sorgeix una oportunitat en Madrid, per exemple, l’estudiarem”.\n“Pot semblar patriòtic, però creem ocupació on donen els números”, sobre les compres de proximitat\nEn aquest sentit, el 99% de les compres efectuades per Consum es realitzen a proveïdors estatals i el 66% a proveïdors de les comunitats autònomes on està present. “Pot semblar patriòtic, però no és per això. Creem ocupació on ens donen els números”, ha matisat Durich.\nDurich ha detallat l’aposta de Consum en 2018 d’obertura de nous supermercats. Al País Valencià, van obrir-ne 16 (6 Consum i 10 Charter); a Catalunya, 12 (3 Consum i 9 Charter); a Castella La Manxa, 13 (4 Consum i 9 Charter); a Andalusia, 3 (1 Consum i 2 Charter); a Múrcia, 2 (1 Consum i 1 Charter); i a Aragó 1 Charter. Ha concretat que el 30% de les vendes es registren en Catalunya.