Carrizosa: “Els del cop a la democràcia volen que governi Sánchez; els que el combatem volem fer-lo fora de la Moncloa “ | Ciudadanos | Parlament de Catalunya\nCarrizosa: “Els del cop a la democràcia volen que governi Sánchez; els que el combatem volem fer-lo fora de la Moncloa “\nby cscatalunya — 14 abril 2019 @ 12:12\nLa candidata de Cs al Congrés per Lleida, Maria Burrel, afirma que "la falta de responsabilitat política del PP i PSOE a la província ha estat vergonyosa"\nLleida, diumenge 14 d’abril de 2019. “Els del cop a la democràcia volen que governi Sánchez; els que el combatem volem fer-lo fora de la Moncloa“. Així ho ha dit el portaveu de Ciutadans (Cs) al Parlament, Carles Carrizosa, en un acte a Lleida amb la candidata al Congrés dels Diputats per Lleida, Maria Burrel, i el diputat de Cs per la província, Jorge Soler. Carrizosa ha afirmat que “el nacionalisme ha enverinat la societat catalana, l’ha fracturat i l’ha empobrit” i, per aquest motiu, ha remarcat que vetllaran “per portar a Espanya un programa reformista amb mesures per acabar amb el que està passant a Catalunya“.\n“Durant 40 anys el PSOE i el PP han donat als nacionalistes carta blanca per robar a Catalunya mentre ells feien el mateix a Andalusia, Madrid o València“, ha lamentat, i ha criticat la manipulació que hi ha a Catalunya perquè “els separatistes s’han apoderat de l’espai públic, els mitjans de comunicació i l’escola pública“. “El govern insurrecte de la Generalitat, en comptes de dedicar els recursos a reduir les llistes d’espera en sanitat o eliminar barracons, els fa servir per als xiringuitos del ‘procés’ i per parlar malament d’Espanya“, ha sentenciat.\nLa candidata de Cs al Congrés per Lleida, Maria Burrel, ha afirmat que “la manca de responsabilitat política del PP i PSOE a la província ha estat vergonyosa“. “Els partits del bipartidisme no han estat capaços d’oferir solucions per als habitants de Lleida, i Podem i els separatistes només parlen de dividir“, ha assenyalat la candidata taronja.\nBurrel s’ha compromès “a que la veu de Lleida estigui present d’una vegada per totes al Congrés i perquè es converteixi en una província de futur“, i entre les seves prioritats ha destacat “evitar la despoblació i garantir la igualtat d’oportunitats, fomentar el relleu generacional en el sector agrari i ajudar les famílies i petites empreses“.


Ajuntament de Lliçà d'Amunt/Tasques de reparació i neteja d'embornals\nData i hora oficials: 20/09/2020 09:44\nTasques de reparació i neteja d'embornals\nÚltima revisió 15-07-2020 13:50\nAquesta matí s’han iniciat les tasques de reparació d’embornals a l’entrada al carrer de Francesc Macià.\nL’actuació iniciada avui es preveu que tingui una durada de 3 o 4 dies, durant els quals es desviarà el trànsit de vehicles cap a la rotonda de la Variant del Camí de la Serra, i només es permetrà l’accés als veïns.\nAquesta actuació també afecta a les línies de TLA, que han modificat el seu recorregut d’anada per l’itinerari proposat, i s’ha anul·lat la parada 5922 de l’ermita de Sant Baldiri.\nEl passat dimecres, 8 de juliol, es va iniciar una altra actuació al carrer de les Orenetes, al barri de Pineda Feu, consistent en la reparació de tretze tapes de pous de registre de la xarxa de clavegueram, que s’havien enfonsat, i s'ha aprofitat per reparar i sanejar alguns embornals d'aquest carrer.\nTasques de reparació i neteja d'embornals al carrer de Francesc Macià\nReparació a Pineda Feu\nParada fora de servei


Enguany tornen a tindre rellevància les dos festes declarades d'Interés Turístic Nacional a la nostra ciutat, Falles i Setmana Santa. Dimecres i dijous estaran presents a FITUR les falleres majors d'Alzira, Lourdes Burgos i Aitana Carbó, acompanyades pel president de la Junta Local Fallera, Jaume Bohigues.\nDissabte tindrà lloc a la plaça central de l'estand de la Comunitat Valenciana l'exhibició del tradicional toc de tambor de la "Tamborada de la Setmana Santa d'Alzira", candidata a Patrimoni Cultural Immaterial de la Humanitat.\nEn està edició l'Ajuntament d'Alzira, des de la Regidoria de Turisme, estrena fullet de promoció de les Falles d'Alzira en tres idiomes: valencià, castellà i anglés. També es projectarà el vídeo confeccionat per una productora audiovisual de la nostra ciutat en el qual es mostra tota l'essència de la festa de les Falles.\nIsabel Aguilar, vicealcaldessa i regidora de Festes, Turisme i Patrimoni Cultural, estarà present a FITUR per tal de seguir el contacte iniciat l'edició anterior amb els diferents professionals del sector turístic. Gràcies a les reunions de l'any passat, tant les festes com el patrimoni cultural es divulgaran en publicacions com Trovalia o la Guia de Turisme de la Comunitat Valenciana.\nA més a més, l'Ajuntament d'Alzira continuarà en les seues campanyes de promoció tant de la Reganyà, com a producte típic de la nostra ciutat, i la Biosfira, com un referent de les fires de productes sostenibles, també a Fitur. Segons Ivan Martínez, regidor de Desenvolupament Econòmic: "Alzira eixampla la seua oferta tant gastronòmica com de turisme sostenible, que complementa els itineraris BTT pel Xúquer, de senderisme pels nostres paratges naturals i la Ruta dels Monestirs. Volem posar en valor allò que pot oferir la nostra ciutat".\nUna de les novetats d'Alzira a FITUR és l'avanç de la programació de les pròximes festes de Sant Bernat del mes de juliol.\n"El que pretenem és captar l'atenció del possible turista madrileny que passa les seues vacances prop de la nostra ciutat, a localitats com Cullera, Tavernes, Xeraco o Gandia", ha manifestat Isabel Aguilar.\nS'ha editat un díptic, en castellà, amb el gros de la programació de les pròximes festes patronals, a falta de completar els actes que tindran lloc a la plaça Major, Gran Teatre, Pere Crespí, així com les activitats destinades als més menuts.\nEls concerts que acolliran el Camp d'Esports de Venècia i el Recinte Firal són:\nDimecres 18, Tribut a Mecano, "Hija de la Luna", amb Robin Torres. (Venècia)\nA més enguany com a novetat el diumenge 22 tindrà lloc al Recinte Firal el SBA Festival, més de 10 hores de música sense interrupció, amb les actuacions d'El Diluvi, Shinova, junt amb altres artistes, a més de l'animació de discjòqueis i La Tallarina amb Santi Bertomeu.\n"És la primera vegada que sis mesos abans de les festes de Sant Bernat es coneix el gros de la programació. Hem hagut de treballar durament per a confeccionar el programa de concerts, però crec que valdrà la pena que la gent tant d'Alzira, de la comarca, com els visitants de FITUR, sàpiguen amb antelació que la nostra ciutat torna a ser un referent dins del circuit de concerts d'estiu", segons la vicealcaldessa Isabel Aguilar.


Studio Zora Burgas Bulgària - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nStudio ZoraApartamentSlivnitsa 21, Centre de Burgas, Burgas, Bulgària, 8000 - Veure al mapaExcepcional9,1Basada en26comentarisStudio ZoraVeure més fotos"Friendly host. She met me and helped me deal with my car. Ve..."Travel_writer_markCzech RepublicVeure més fotosVeure totes les 24 fotos\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Burgas, Studio Zora és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Studio Zora ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Transport hotel/aeroport, lloguer de cotxes, ascensor, servei de llançadora són només algunes de les comoditats que fan que Studio Zora sigui diferent dels altres hotels de la ciutat. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Studio Zora no troba competidors en cap categoria.


L’oposició troba a faltar coordinació amb Vivand i alerta sobre el cost | BonDia Diari digital d'Andorra.\nL’oposició troba a faltar coordinació amb Vivand i alerta sobre el cost\nDj., 20/07/2017 - 03:50\nM.S.C. / Agències / Foto: Jonathan Gil\nEls dos grups de la minoria al Comú d’Andorra la Vella veuen amb bons ulls l’avantprojecte d’embelliment de l’avinguda Meritxell elaborat per Enginesa. Amb tot, hi ha diversos aspectes sobre els quals expressen algunes observacions, tot i que recorden que la iniciativa encara es troba en un estadi molt inicial. En aquest sentit, la consellera del Partit Socialdemòcrata (PS) Dolors Carmona va assenyalar que l’avantprojecte “el veiem bé”, però va puntualitzar que volen conèixer la magnitud que tindrà. En aquest sentit va assenyalar que l’actuació a l’eix “ha de ser sostenible” perquè “no podem estirar més el braç que la màniga tenint en compte que hi ha altres zones de la parròquia que estan més abandonades”.\nSobre el cost, la socialdemòcrata va recordar que, tot i que hi ha 1 milió d’euros pressupostat, ara per ara es desconeix amb precisió l’import final a què caldrà fer front. Al mateix temps, la consellera va remarcar la necessitat que hi hagi consens i participació. Precisament sobre aquesta qüestió, el PS creu que, a banda de consultar els comerciants, també caldria saber què opina la resta de la ciutadania sobre aquesta obra. Carmona va recordar que les últimes experiències de millora a l’avinguda han tingut força detractors i per això subratlla que si la decisió es pren de forma més participativa caldrà que totes les parts acceptin el resultat.\nPer la seva banda, el conseller de CdI+LdA Víctor Pintos va afirmar que, tot i que el projecte està en una fase preliminar, els materials escollits i la concepció de la millora “estan prou bé”. Amb tot, troba a faltar una major harmonia amb Vivand. “De la famosa coordinació amb Carlemany veiem que Escaldes-Engordany farà la seva”, va dir, ja que conservarà la pedra de granit de les voravies i només actuarà a l’asfalt, que desconeix si serà del mateix material que el que s’utilitzarà a l’avinguda Meritxell. De fet, ni tan sols el granit que s’utilitzarà a la capital serà similar al d’Escaldes-Engordany (es preveu que a Andorra la Vella tingui uns tons marronosos). Davant de tot plegat va apuntar que “hi haurà una diferenciació entre Andorra la Vella i Escaldes, contràriament al que s’havia indicat”.\nEl conseller també es va referir als ascensors que hi ha projectats a la part alta i va remarcar que tan sols és una idea i que ara cal acabar d’estudiar-ne la viabilitat. Quant al cost, va exposar que dependrà de la intensitat amb què es faci la reforma. Així, va indicar que encara que es prevegi conservar certs elements, com ara els bàculs i els fanals, la reforma “és de certa intensitat”.\nContraposició d’opinions després d’un any del tall\nDesprés d’un any del tall del trànsit a la part baixa de l’avinguda Meritxell, els comerciants valoren de forma contraposada l’impacte de la mesura. David Fraissinet, de l’Associació de Comerciants, destaca que hi ha “molts més punts a favor que en contra”, ja que els turistes poden caminar per l’avinguda “amb molta més comoditat”. Qui també valora el canvi de manera positiva és l’empresa familiar Via Moda. El director, Joan Prat, afirma que “els clients i visitants no entendrien que es tornés al que hi havia abans”. Prat creu que s’ha aconseguit que la gent pugui fer el que avui en dia practica: el shopping. Amb tot, coincideixen a assenyalar que encara falta coses per millorar perquè l’avinguda sigui per a vianants al cent per cent, com ara l’embelliment i el tancament definitiu del carrer de la Borda. Altres comerciants assenyalen que, tenint en compte que els visitants passegen pel mig de l’avinguda de manera còmoda, això provoca un efecte contrari a les compres. Altres indiquen que han perdut molta clientela perquè es tracta de gent gran que necessita traslladar-se en cotxe fins a la porta.


Els set acusats de l'assassinat de Ponsoda, exalcalde de Polop, s'asseuran en la banqueta el 13 de gener\nEUROPA PRESS16.05.2019 - 15:25h\nEl juí per l'assassinat del qui fóra alcalde de Polop de la Marina (Alacant) amb el PP, Alejandro Ponsoda, començarà el 13 de gener de 2020, 12 anys després del crim, pel qual s'asseuran en la banqueta set acusats, entre ells, l'ex-tinent d'alcalde i el seu successor en el consistori, Juan Cano.\nLa vista es perllongarà fins al 29 de gener, segons han confirmat fonts del Tribunal Superior de Justícia de la Comunitat Valenciana a Europa Press. Al llarg de l'última setmana del pròxim mes de juliol es procedirà a l'elecció dels membres del jurat que han de dictaminar sobre l'autoria dels fets.\nEntre els set acusats, a més de Juan Cano, estan un empresari local, els tres homes considerats suposats autors materials del crim, així com el propietari i el gerent d'un club d'alternació on suposadament es va planejar l'assassinat.\nL'alcalde de Polop de la Marina va morir el 27 d'octubre de 2007 en l'Hospital General d'Alacant, dies després de rebre diversos tirs en la porta de sa casa.\nTant l'acusació particular com la Fiscalia demanen penes de 25 anys per a set acusats per un delicte d'assassinat, a més de tres anys addicionals per als suposats sicaris per un delicte de tendència il·lícita d'armes.\nLes sessions del juí començaran el dia 13 de gener amb la constitució del jurat i la declaració d'un dels acusats. Per al dia 15 es preveu la declaració de Cano i per a l'endemà s'ha programat l'inici de les testificals entre les quals estaran la del testimoni protegit i les dos filles d'Alejandro Ponsoda.\nPer al dia 29 s'han previst les audicions de les intervencions telefòniques practicades, mentre que l'últim dia, el 30 de gener, es preveu l'entrega de l'objecte del veredicte al jurat per a la seua deliberació.\nPer a Cano, que era regidor d'Urbanisme del municipi i successor de Ponsoda com a primer edil, Fiscalia demana 25 anys com a presumpte instigador de l'assassinat igual que per als altres tres processats, un empresari i els responsables d'un local de companyia de Finestrat, també com a presumptes inductors d'un delicte d'assassinat, amb traïdoria i preu, en concurs amb un altre d'atemptat a l'autoritat.\nPer la seua banda, per als tres acusats de ser els autors materials dels tirs demana el mateix més anys addicionals per tinença il·lícita d'armes.


Comença l’enfrontament judicial entre Generalitat i Govern espanyol\nPosted on 25 de juliol de 2017 by Redacció\nEl vicepresident del govern i conseller d’Economia i Hisenda, Oriol Junqueras, ha anunciat en roda de premsa que la Generalitat recorrerà contra les mesures que l’executiu espanyol pretén fer servir per controlar les seves despeses per tal que no siguin destinades a la celebració del referèndum.\nJunqueras ha explicat que es presentaran dos recursos, al Tribunal Suprem i al Tribunal Constitucional. Després, si cal, també es portarà la qüestió al davant de les instàncies internacionals.\nMentrestant, per “protegir els treballadors públics”, les despeses setmanals seran certificades pels consellers i no pels interventors de cada departament com demanava el govern espanyol.\nEl Govern impugnarà l’expedient obert pel Tribunal de Comptes envers Artur Mas\nEl Govern també impugnarà l’expedient del Tribunal de Comptes que podria concloure’s amb la condemna de l’ex-president Artur Mas i els ex-consellers Irene Rigau, Joana Ortega i Francesc Homs al reembossament de les despeses de la consulta del 9-N.\nSegons ha explicat el portaveu del Govern, Jordi Turull, el procediment no s’estaria portant a terme de manera correcta. Per exemple, s’ha nomenat ja una instructora del cas “abans que acabi el termini per poder recórrer l’expedient” i s’ha escollit com a instructora “una ex-consellera del govern madrileny del PP d’Esperanza Aguirre”.\nTurull ha considerat també poc habitual que “un advocat de l’Estat es personi en el cas perquè mai s’ha fet” i perquè “no té legitimació per fer-ho”, demostrant que aquest expedient forma part de “la línia d’assetjament judicial, per terra, mar i aire que porta a terme el govern espanyol” contra la Generalitat.\nEl Govern predisposa la defensa dels que siguin querellats per l’1-O\nA més a més, el Consell Executiu ha aprovat un acord a l’empara del qual la Generalitat es farà càrrec de la defensa i la “protecció jurídica” dels membres del Govern, dels alts càrrecs i dels empleats públics que siguin querellats per haver participat en l’organització del referèndum de l’1-O o que es trobin implicats en conflictes judicials per polèmiques entre l’Estat i el Govern.\nJordi Turull, ha assegurat que ningú serà deixat sol “davant l’ofensiva de l’Estat i el seu assetjament”.\nLa Generalitat, per exemple, es farà càrrec de la defensa de la consellera de Governació, Meritxell Borràs, per la compra d’urnes, i “qualsevol treballador públic o alt càrrec” que col·labori en l’1-O tindrà la mateixa “protecció” per part del Govern.\nTags: ha, no, tribunal, del, al, dels, mas, ortega, joana, rigau\nTags: del, no, tribunal, govern, catalunya, dels, l, ha, ortega, joana\nTags: ha, joana, rigau, irene, ortega, francesc, homs, mas, artur, tribunal\nTags: del, junqueras, al, oriol, no, espanyol, catalunya, govern, dels, jordi\nTags: no, del, ha, s, d, al, generalitat, oriol, junqueras, jordi


dietari – Pàgina 2 – Blog de Maria Mercè Roca\nBlog de Maria Mercè Roca\nDietari de la cap de l'oposició de l'Ajuntament de Girona\nEl digital de cultura Núvol em recorda que avui fa anys que va néixer Charles Bukowski. Jo li tinc una flaca, a Bukowski, perquè és groller i és autèntic i no vol agradar i l’entusiasmen els gats.\nPerò Bukowski també m’interessa perquè era pobre, i només volia una cosa: escriure. Em van demanar de fer una conferència per als 50 anys dels Premi Recull de Blanes i la vaig titular “Escriure, una crisi permanent”, i hi parlava d’això, de la crisi d’idees que pateixen un dia o un altre tots els creadors –el costat més fosc de la creació- i alhora de la crisi econòmica -que a vegades té nom de pobresa o de fam- a què han hagut de fer front molts escriptors al llarg de la seva vida, i de la sensació compartida que sempre comences i que no tens mai cap garantia d’haver après res. Bukowski, que va escriure el seu primer relat als vint-i-quatre anys i no va publicar res fins als cinquanta –de fet va treballar a la construcció fins a aquesta edat-, deia: “Cada nova línia és un començament i no té res a veure amb les línies anteriors. Tots comencen de zero cada dia. I, evidentment, escriure no té res de sagrat. El mon pot viure molt millor sense escriptura que sense canonades. I en alguns llocs del món hi ha poc de totes dues coses. Jo prefereixo viure sense canonades, però no en feu cas, jo estic malalt”.\nDec una visita a en Domènec Fita i aquesta tarda enfilo cap a Montjuic. Generós, m’obsequia amb dos llibres, una conversa estimulant i el privilegi d’entrar al seu taller. Em parla molt de la feina que tenen els artistes per treure’s de sobre allò après. El treball, el sofriment que comporta des-aprendre, canviar, aventurar-se a provar camins incerts, trencar –els pintors sobretot- amb l’academicisme, amb la norma, amb allò establert que t’ofega i et dona seguretat a la vegada. Diu: “es tracta de buscar, trobar, deixar-se conduir, servir a l’atzar, viure una aventura que comporta donar-se, servir tot el que es pugui oferir”. I tot això sense xarxa, perquè l’art sempre és un salt al buit, mortal a vegades. Em parla molt de l’atzar –en la literatura l’atzar té també un gran pes- que li obre noves portes, nous materials, noves tècniques. Em parla dels dons que ens són donats, de què haurem de donar compte. Si li hagués de fer una biografia, la titularia: Fita, la recerca infinita.\nAvui fa exactament vuit anys que van començar les obres del TAV. La metàfora de la ferida ha donat per a molt, i és realment una bona imatge, aquell esvoranc de ciment on abans hi havia vida, un esvoranc que supura la indignació dels uns i la indignitat dels altres. Les cicatrius que deixen aquestes ferides tan fondes es noten sempre –per cremes i olis que t’hi posis-: el parc no tornarà a ser el mateix i la confiança dels gironins en les institucions, tampoc.\nLa premsa ha respòs, hem penjat 2920 llaços negres a la tanca perimetral i aquells crespons petits –no crespells, com en deien alguns- feien un efecte colpidor. Hi hem estat estona sobretot perquè, tot i que érem força, n’hi havia molts no han acabat d’entendre que allò no era per mirar –o perquè veiessin que hi eres- sinó per construir-ho entre tots. M’ha alegrat, però, que a l’acte hi hagués gent de tots els barris; això és un bon senyal: finalment anem entenent que una ciutat no és una calaixera -cadascú el seu calaix, allò que no passa al meu barri no m’afecta-; al contrari, una ciutat només té sentit si es mira sencera.\nAvui fa vuitanta anys que van assassinar García Lorca a Granada. Lorca, de qui ara he sabut que va escriure en un tovalló “Visca Catalunya lliure”; Lorca, a qui he estimat en el seu dolor profund i esquinçat quan l’he sentit en la veu d’Amancio Prada\nGacela del amor desesperado, dins Diván del Tamarit (1936)\nEls gossos del franquisme, dents esmolades, despietats, van assassinar tantes coses.\nD’aquests Jocs Olímpics que s’acaben em quedo amb la imatge de les dues atletes –una de Nova Zelanda i l’altra d’Estats Units- rivals a la pista. La nord-americana cau i fa caure la neozelandesa. La primera decideix de no continuar la cursa i ajudar l’altra, quedar-se al seu costat, no abandonar-la, tot i saber que quedar-se vol dir perdre. Aquest gran gest magnífic i emocionant, que haurien de veure tots els infants del món, cada dia, com un mantra, pot tenir un correlat en la política? Per exemple: si un diputat o un regidor o un senador està fent un tractament de quimioteràpia i no pot votar una llei, una moció important, algú del partit contrari s’abstindrà de votar per no aprofitar-se de la malaltia de l’adversari?\nNo, no ho farà.\nAi, la petita i mesquina política!\nBy mariamercerocain dietari Agost 21, 2016 Agost 22, 2016 926 Words1 comentari\nDel 9 al 14 d’agost\nDiluvia. Una pluja d’agost envalentida cau amb tanta força que l’aigua entra sense demanar permís als locals de planta baixa; a la botiga del costat de casa no tenen prou mans ni escombres ni pals de fregar per aturar-la. Tenim les nétes a casa i s’imposa que canviem de plans: impossible de sortir, ara per ara. Paciència, doncs. Penso en aquella pregària que demana valentia per canviar les coses que pots canviar, serenitat per acceptar les que no pots canviar, i saviesa per distingir les unes de les altres. L’envelliment, per exemple. Com que si no et fas gran és que t’has mort, envellir no està tan malament. Però hi ha moltes persones que envelleixen molt a pesar seu, quasi amb rancúnia, sense cap gràcia. Precisament a La importancia de vivir, Lin Yutang dedica un capítol a l’art d’envellir graciosament. No parlo del cos. Un cos vell però ben tractat –amb permís de madame salut- pot tenir la seva glòria. Parlo de les maneres diferents d’estar-se al món que té la gent gran. N’hi ha que fan balanç i estan contents d’haver viscut i satisfets de viure encara, d’haver estimat i d’estimar, i d’haver-se equivocat tantes vegades, i tenen converses plaents, i somnien i tenen desitjos. D’altres, en canvi, s’allunyen de la vida i es van fent petits, viuen en un present petit, tenen converses petites i s’enfaden perquè el món gira…\nLa solució és aprendre. Sempre, aprendre. Fora la mandra. Escoltar, llegir, esmolar la curiositat, estimular el cervell. La iniciativa de la UdG Sèniors 50 és molt bona: ofereix als majors de 50 anys la possibilitat d’estudiar a la universitat assignatures soltes o tota una carrera. Una senectut intel·lectualment activa! Neurones madures al poder! El problema: el preu dels crèdits i taxes. Moltes persones jubilades, amb pensions ridícules, no s’ho poden permetre. Aquí seguim estancats.\nAlgú em pot explicar per què els concerts de les festes majors comencen a les dotze de la nit? Els teloners a les dotze; els plats forts no toquen fins la una. Quin sentit té? A la nova república també serà així? La iniciativa per a la Reforma Horària no parla dels concerts? Mohedano, sisplau, fes-hi alguna cosa: els pares dels adolescents t’estarem agraïts per sempre més. Per cert, ara que hi penso, l’ajuntament de Girona va aprovar per unanimitat, quan en Carles Puigdemont encara era alcalde, una moció a proposta d’ERC-MES que demanava fer a la ciutat un dia d’horaris europeus, per anar-nos entrenant tots als nous horaris. De moment no en sabem res. Haurem de preguntar, no sigui que se n’hagin descuidat.\nAvui és el dia mundial de l’elefant. Es veu que hi ha dies per a tot. M’ha fet gràcia perquè avui precisament he acabat un llibre de Murakami que es titula L’elefant desapareix, que m’ha deixat una profunda malenconia. Què llegiré, ara? Quan portava el Club de lectura de la Biblioteca de Taialà, a l’estiu, com que teníem més temps, llegíem un clàssic. Ja ens enteníem: volíem dir un clàssic gruixut, com ara Crim i càstig, La muntanya màgica o Moby Dick. Era una obligació estimulant. (Ara per ara, els clubs de lectura segueixen essent, a parer meu, els espais més democràtics on aprendre: hi cap tothom, de totes les edats, estudis i interessos). Vam aprendre totes molt (dic totes perquè, tret del bibliotecari, que també seguia les sessions, totes les lectores eren dones amb una gran curiositat i una ment molt oberta: dones molt sàvies). Potser rellegiré Grans esperances; un Dickens mai fa mal. Però no compartiré la lectura amb ningú, no llegiré pensant en el que comentarem després totes juntes. Escric això i m’adono que ho trobo a faltar molt.\nJa estem apuntats per la Diada: Salt, tram 21.\nA aquests alçades de la pel·lícula, amb tants 11 de setembre a les espatlles, estic absolutament tranquil·la i convençuda que la Diada serà un èxit, que altre cop sortirem massivament a manifestar-nos i que enguany també el món ens mirarà i pensarà que estem carregats de raó. Les organitzacions han estat impecables: cada any més, cada any millor, cada any més agosarades. Hem fet coses excepcionals perquè el moment –un moment que fa sis anys que dura- és excepcional. Que aquests any la diada es faci simultàniament a cinc localitats, i que a cada localitat hi vagi associat un lema que ha de ser un dels pilars fundadors de la república, és engrescador. El lema de Salt és impecable: “Salt és la república de la solidaritat i la diversitat. El país de tots, de la justícia social, del respecte a la immigració, de la convivència, de la protecció dels refugiats”. Aquesta declaració m’emociona i m’enorgulleix, però sé que hi ha gent a qui no li agrada que la manifestació no es faci a Girona, que pensen que s’ha de fer a la capital, que és més gran i més important i més catalana (sic). Sé que hi ha gent que no li agrada gens que es faci a Salt perquè pensen que hi ha pocs independentistes i massa immigrants. I és al revés: precisament té sentit fer-la allà perquè la nova república no la farem pas només els catalans amb pedigrí sinó tots els catalans, els que porten les quatre barres a l’origen de l’arbre genealògic i els catalans nous de trinca que acaben d’arribar: o juguem tots o estripem les cartes. De fet crec que el nostre taló d’Aquil·les és precisament que no hi som tots perquè no hem sabut sortir prou de la nostra zona de confort per anar a convèncer dels beneficis de la independència els qui se’n poden sentir més allunyats. I a més, el poble de Salt i l’equip de govern municipal es mereixen amb escreix aquest protagonisme. No ho tenen fàcil, i ho estan fent molt bé.\nBy mariamercerocain dietari Agost 13, 2016 Agost 13, 2016 1,063 WordsDeixa un comentari\nDe l’1 al 7 d’agost\nFins a quarts d’onze al pati s’hi està molt bé; després comença la calor i no s’està bé enlloc. Però aquesta primera hora fresca cada matí és un espai íntim, realment de vacances, ideal per llegir, fer un parell de cafès, escriure sense presses la llista dels encàrrecs que s’han de fer durant el dia, amb la tranquil·litat que, com que estàs de vacances, si no els fas tampoc no passa res.\nI tot de cop, uns crits han esparracat amb violència l’aire quiet i la llum tèbia. És difícil de saber d’on venien, perquè el pati és envoltat d’altres patis i dels darreres i els laterals de diversos edificis. Eren els crits d’una dona, això segur. No deia cap paraula, no gemegava ni plorava: xisclava amb uns xiscles espantosos. Els gats, que en aquell moment es menjaven les fulles més tendres dels testos, han fugit esparverats. Nosaltres ens hem mirat, hem aixecat els ulls amunt i ens hem començat a moure d’un costat a l’altre esgarrifats, com autòmats que no saben on anar.\nHem trucat la policia amb els dits que ens tremolaven. Hi ha una dona que xiscla com si l’estiguessin matant; no tardin, els hem suplicat. Just al cap d’un moment la dona ha callat de cop i s’ha fet un silenci espès: era com si en l’aire haguessin quedat suspesos bocins de la seva veu ronca. Hem entrat a casa. El cor ens anava molt de pressa, i ja feia calor.\nAvui és el dia de l’Escape In the Park. Sota aquest nom, bàsicament, hi ha dotze hores seguides de música techno. Electrònica, diu la informació, que parla de cinc artistes. Diu el següent: “En temps en els que la convivència amb l’entorn és sovint relegada a un segon terme per la quotidianitat urbana (….) proposem una jornada fortament marcada per l’escapisme (sic), cedint protagonisme a un entorn natural integrat en la urbanitat i convidant l’assistent a una escapada (tornem-hi!) marcada per la interacció entre les arts avançades i la natura”. Ja poden dir missa: són dotze hores de música techno al parc la devesa.\nNomés tres cosetes de res:\nLa primera (res, una petitesa): la devesa és un espai públic, de la ciutat, de tots els ciutadans, i aquesta activitat que s’hi farà és una activitat privada, gens popular, i gestionada per la iniciativa privada, amb ajudes públiques. D’això se’n diu privatitzar l’espai públic i és una cosa amb què la gent d’esquerres no hi estem gens d’acord. Compte amb les ciutats que tanquen alguns dels seus espais –físics o simbòlics- a algunes persones. Compte amb els governants que s’obliden que allò públic és de tots, que l’espai públic ha de ser sempre comú.\nLa segona (res, una tonteria): resulta que estem parlant aquests dies del Pla Especial de la Devesa, un pla que ha d’obrir el parc a la ciutadania perquè se’l faci seu, l’utilitzi i l’estimi, i que ha de posar en valor els seus recursos naturals. I en aquest Pla hi ha el consens de fer-hi poques coses (fins i tot s’ha posat a sobre la taula de treure el mercat i les atraccions de Fires més grans). Jo no crec, per tant, que la idea del Pla Integral lligui de cap manera amb l’Escape d’avui. Comencem bé!\nI la tercera (res, una nimietat): els veïns. Des que es va saber que avui el parc seria un lloc perquè, com diuen els organitzadors, els artistes locals i la música d’avantguarda es maridessin amb la naturalesa, els veïns han mostrat una gran preocupació pels decibels que, de totes totes, hauran de suportar. No els han fet cas. Ah, sí, em sembla que els han donat uns fulls de queixes que han d’omplir si no poden agafar el son.\nA l’estiu faig solitaris. El dia 1 d’agost trec la baralla del calaix –és de propaganda de Farias- i la hi torno a guardar el 15 o el 31, quan acabo les vacances. En tot l’any no en faig cap més. Solitari = vacances. M’avorreixo molt, fent solitaris. Si no em surten, m’avorreixo. Si em surten, encara m’avorreixo més. No m’he fet mai trampes: sóc molt estricte amb mi mateixa i a més ho trobaria infantil. Quan acabo una partida, he de barrejar molt bé les cartes perquè surtin sense la cadència de la partida que acabo de fer. A vegades faig una partida i prou. A vegades tres de seguides. M’avorreixo igual. Estic pensant a deixar-ho. He de ser forta.\nBy mariamercerocain dietari Agost 7, 2016 Agost 16, 2016 825 Words5 comentaris\nDel 25 al 31 de juliol\nVaig escriure Una mare com tu –una novel·la curta o un conte llarg, un gènere que jo estimo molt però que al nostre país no té gaire acceptació; a França, en canvi, sí, i en diuen novelle, en contraposició al roman, la novel·la llarga–, ja fa anys, per una col·lecció de l’editorial Columna que es titulava “Els set pecats capitals”. El tema de Una mare com tu és l’enveja, i la protagonista és l’Àngels Martí, una doctora especialitzada en nadons prematurs que gaudeix del respecte i l’estima dels col·legues, pacients i amics, i per qui la seva filla sent una enveja malaltissa i destructora.\nHe recordat el llibre, escrit fa quasi quinze anys, perquè avui he estat amb els companys d’ERC al servei d’urgències pediàtriques i de neonatologia de l’Hospital Trueta. Volíem veure amb els nostres ulls com estaven les instal·lacions, com treballava el personal i sentir de primera mà les seves denúncies i reivindicacions.\nI bé, ja ho he vist.\nI sí, la situació és terrible. Per al Trueta el temps no ha estat aquest gran constructor de què parla Yourcenar, al contrari: ha estat immisericorde i els 50 anys de vida, la falta d’inversió –degut en part a l’expectativa d’un nou hospital- cauen des de fa anys amb tot el seu pes a sobre l’edifici i especialment en aquesta unitat. Dir com diuen els professionals que hi treballen –infermeres, auxiliars, metges- que la unitat és obsoleta és quedar-se molt curt. Dir com diuen que els espais són insuficients és ser molt generós amb les paraules. Dir que el personal és insuficient és ser molt amable. De fet potser l’únic error que se li pot retreure al personal és que han tingut massa paciència i s’han queixat massa poc.\nA la UCI pediàtrica hi ha infants molt greus.\nA la Unitat Neonatal hi ha nadons molt greus.\nLes incubadores, tapades amb roba de colors, intenten reproduir l’ambient de foscor i de silenci amb què viuen aquests nens a dintre l’úter. Això és vital perquè se salvin i d’això en depèn que l’estada a la UCI sigui més o menys curta. Però com es pot estar en silenci i quina foscor pot haver-hi si les infermeres –portades al límit de l’esforç i l’estrès- han de treballar a la mateixa sala, sonen els telèfons, sonen els monitors i no hi ha un sistema de llums adequada? Unes infermeres que tenen al seu càrrec més nens del que els protocols demanen -una infermera per cada dos neonats-. Pocs braços. Molts nens.\nTot és deplorable: la pintura, els marcs de les portes escrostonats, les parets de rajols blancs de l’any de la picor, els fluorescents del sostre… Hi ha algun adhesiu infantil posat amb bona intenció per alegrar l’espai… Tot és deplorable menys el tracte, l’atenció, l’esforç ingent. El personal no sap què és el cansament. Sempre es pot fer més. Sempre es fa més.\nAl nen més greu se’l posa a la incubadora més moderna i se li posa el respirador més eficient –perquè no n’hi ha per tots, perquè hi ha material que ja té deu anys-, i al que està una mica més bé se’l posa a la incubadora no tan moderna. I així es va fent la roda, un treball exhaust i primari.\nAquesta falta d’inversió, aquests equips tan justos, tan poc punters, posen en perill la vida dels nens? Jo diria que sí. Se’ls exposa a riscos innecessaris, i estressen el personal i inevitablement li fan cometre més errors.\nImaginem-nos –déunohovoldrà- que una família amb dos fills, un de tretze anys i un de setze, tenen un accident greu. Ingressen al Trueta d’urgències. I –oh, sorpresa!- al gran el posen a la UCI de grans. Una meravella. Moderna, puntera (un hotel de cinc estrelles, em deia una persona que hi ha tingut un familiar), I al nen petit me’l posen en una UCI vella, petita i infradotada. Quin sentit té? Com s’explica?\nSi un infant agonitza se’l separa del del costat amb un prim biombo. No hi poden fer res més. No hi ha més espai. Està calculat els metres que necessita cada llit, cada incubadora, cada pare i mare que han de tenir el fill a coll per acaronar-lo i fer-li petons i fer-li venir més ganes de viure. A cop d’ull es pot dir que l’espai de què disposa la unitat és només un 33% del que demanen els estàndards. Tot petit. Tot estret.\nEl passadís per on passen les mares –unes mares per a les quals el fet de portar un fill al món no ha estat una festa sinó un drama que no saben com s’acabarà- per on passen, dic, per treure’s la llet, és fosc, ple de trastos vells entaforats: és un miracle que, arribades a la sala, tinguin ànims i llet per al seu fill.\nHe anat sovint a veure altres col·lectius de treballadors que tenen problemes. Sovint estan carregats de raó, però la diferència entre aquells col·lectius i els del la UCI pediàtrica i de prematurs és que mentre aquells sempre lluiten –legítimament- pels seus drets, pels seus sous, pels seus horaris, aquests lluiten pels seus petits malalts. No es queixen de les seves condicions: demanen poder fer millor la seva feina. Poder cuidar més bé els nens. Poder oferir als pares –que pateixen, que ploren, que tenen por i esperança a parts iguals- uns espais d’intimitat. Veure que no demanen res per a ells m’ha emocionat. Sobretot contemplant el llit on descansen quan tenen guàrdia –us asseguro que en comparació, la cel·la d’una presó és un espai envejable- o quan he sabut que només hi ha un lavabo –un- per a tot el personal, o que no tenen dutxa.\nLa UCI Pediàtrica i la Unitat Neonatal del l’hospital Trueta ha estat, incomprensiblement, l’última, i el seu personal, l’últim dels últims. És injust i incomprensible. Aquí hi ha uns nens que lluiten per viure, uns pares que pateixen i uns admirables professionals de primer nivell que donen tot el que poden donar i més.\nEstaria bé –polítics, administració de l’hospital, tota la societat- que se’ls escoltés. Ells saben el que necessiten. Estaria bé que se’ls contestés. Estaria bé que no els deixéssim sols.\nBy mariamercerocain dietari Juliol 30, 2016 Agost 21, 2016 1,150 Words18 comentaris\nDel 18 al 24 de juliol\nReunió d’urgència amb els veïns de Sant Narcís per parlar de l’enderrocament del finger. El teatre del centre cívic –un magnífic equipament- és ple de veïns que n’estan fins al cap de munt, de tot plegat. Veïns que ja han aguantat i sofert prou, i que senten un cansament mortal; estan irats, impotents, cremats, i senten una més que fonamentada desconfiança.\nL’alcaldessa fa una explicació tècnica –espessa- que no resol ni de bon tros els dubtes que té la gent. En tots aquests anys s’ha donat molt poca informació. És cert que Adif s’ha mostrat prepotent i superba –què és per Adif Girona, sinó una petita ciutat de províncies?-, i no ha complert els compromisos, però l’ajuntament tampoc no ho ha fet bé, ha gestionat amb negligència i no ha entonat mai cap mea culpa. És incomprensible, per exemple, que l’equip de govern no hagi aconseguit una còpia del projecte de reposició del parc central. És incomprensible que massa vegades l’ajuntament hagi anunciat: “Adif farà, Adif s’ha compromès, Adif pagarà…” I res no ha resultat cert, res no estava lligat, ni signat. Acords verbals, testimonis desconeguts, correus que no ens ensenyen… Esperem. Com diu la novel·la del periodista Xavier Bosch, tard o d’hora Se sabrà tot. Ara bé, en un altre país la persona que ha portat les negociacions hauria dimitit. Però aquí no plega mai ningú.\nAl mig de les explicacions, l’alcaldessa ens diu que no pot ensenyar el document del requeriment perquè “s’han de corregir les faltes” (sic). Ningú no diu res i s’accepta per unanimitat que fer faltes d’ortografia és normal.\nTot això del finger i la llosa ha provocat mal ambient a l’ajuntament. L’alcaldessa ha declarat al diari que el nostre grup “no té posicionament sobre el tema”. Lleig, dir això, perquè el cert és que ja l’hem fet públic: estem al costat dels veïns i del govern per defensar els interessos de la ciutat. Si cal pagar l’enderrocament del finger, doncs que es pagui. Si cal fer accions reivindicatives, endavant. Ara: volem molta més informació de la que se’ns dóna. Per exemple: caldrà firmar un aval? Quant costarà exactament l’enderroc? Què es deixarà de fer a la ciutat per poder-lo pagar? Ja no estem per signar cap xec en blanc.\nTorno al mal ambient de què parlava: l’equip de govern es mostra impacient, exigent i un punt crispat amb l’oposició, cosa que em sorprèn, perquè algú que vol liderar no es pot permetre aquesta punta d’impaciència, quasi de mal humor. Un líder s’ha de mostrar segur, ha de ser comprensiu i magnànim, contundent en el discurs i exquisit en les formes. Infinitament amable. L’amabilitat no té preu. Asseguren que la qualitat que les persones valorem més en les nostres parelles és l’amabilitat. No pas la seducció, ni la fidelitat, ni la confiança. La simple, imprescindible i extraordinària amabilitat.\nAeroport. Una multitud recolzada a la barana, al davant de les portes corredores, esperant. Empentes subtils, perquè tothom vol estar a primera fila per veure de seguida els qui arriben. Mil idiomes, mil vestits, mil colors, mil mòbils. Mitja hora de retard. Paciència. Les portes s’obren contínuament i en surten viatgers solitaris apressats, o grupets de turistes distesos carregats amb maletes. De tant en tant, crits d’alegria, abraçades estretes i llargues i mirades d’empatia als qui encara esperem. Mitja hora més. Una mica de mareig de tanta gent i tanta calor. Ja no pot tardar.\nS’escolen uns minuts amb la porta tancada. Sospiro de neguit. I si no ve? Però de cop la porta s’obre i des del fons arriben les veus alegres d’un grup de joves. Al mig, una mà s’alça i saluda. És com una claror. Ja ha arribat.\nAmb la meva filla gran fem un volt per mirar rebaixes. En moltes botigues ja conviuen la roba d’estiu, amb grans descomptes, amb la de la nova temporada. A fora, 38º: no ve gens de gust d’emprovar-te un jersei de llana. Ens fan córrer. Sempre endavant: 20 de juliol, abrics a les botigues; 20 de febrer, pantalons curts. Com si el temps no passés prou de pressa. Com si el present no fos estimable i n’haguéssim de fugir de pressa buscant en l’endemà un confort que tampoc no tindrem.\nPresenten el nou pla de govern de la ciutat, fruit del pacte CDC i PSC. Una presentació sense gaire empenta, poc engrescadora. Més que un pla de govern, és un programa electoral de tres-cents trenta-tres punts que no se sustenten en cap mena de filosofia, de projecte o d’idea marc de ciutat. En un programa electoral un es pot permetre el luxe de tirar una mica pel dret, de posar-hi molts desitjos i fer una mica de demagògia. En un Pla de Govern, no. Si governes, governes. Això no anirà bé. Ai, aquestes frases que comencen amb “impulsarem, promourem, potenciarem, crearem, redactarem…” Ai, aquests futurs indefinits… Què vol dir: “impulsarem accions de promoció de l’ocupació a fi i efecte de diversificar projectes i donar solucions a persones i col·lectius en situació d’atur (203)”?\nHe tornat a Portbou per fer el pregó de la Festa.\nUn Pregó a peu de carrer o al balcó ha de ser, abans de res, curt, perquè la gent que tens els davant té un interès molt relatiu a saber què els dius. Només ha de convidar a fer festa i a passar-ho bé.\nNo he parlat, expressament, de Walter Benjamin, perquè el projecte és encara una utopia. Els he parlat de coses molt més certes: de l’alegria i de la gent, que són els dos elements indispensables per festejar, per fer festa. Sense alegria no hi ha festa i un tot sol no pot celebrar res –amb qui brindes, a qui abraces? I he llegit un fragment del poema de Mario Benedetti “Defender la alegría”, que diu, per exemple, que hem de defensar l’alegria contra la rutina, la misèria i els miserables, contra les absències i la malenconia, defensar-la de déu, de l’hivern, de l’atzar… i també de l’alegria.\nTornar sempre està bé!\nBy mariamercerocain dietari Juliol 23, 2016 Juliol 23, 2016 1,100 WordsDeixa un comentari\nLlegeixo La voluntat de comprendre, el recull d’articles de Xavier Antich. Un títol magnífic. A l’Antich l’han fet fora de la Vanguardia, on escrivia des de feia vint anys unes columnes que il·luminaven les consciències. L’han vetat per escriure que “Un estat que manté aquest home (Jorge Fernández Díaz) com a ministre de l’Interior mereix el més absolut dels menyspreus’ .\nTambé va passar amb l’escriptor Sànchez Pinyol. I és que la Vanguardia és un diari que no accepta escrits que molestin l’amo.\nAvui la meva filla petita fa setze anys. Com que no hi és, ens hem hagut de conformar amb uns quants WhattsApps; ho celebrarem quan torni. (A casa som de celebrar-ho tot: tots els sants, tots els aniversaris, el dia que vam venir a viure en aquesta casa, les bones notes dels nens, una feina, encara que sigui petita, els bons resultats electorals, una analítica que millora…)\nPerò al costat de la llum que fan els fills, la resta no té color. Ets feliç si els teus fills ho són; estàs trist si passen pena. Per això els fills tenen el gran poder de fer-te fort i vulnerable alhora. Et donen molta alegria, moltes ganes de viure, una energia extraordinària, joventut. Però són el nostre taló d’Aquil·les, la nostra debilitat, allò que ens fa fràgils i que ens pot trencar per dins i fer-nos mil bocins el cor. Quan la vida d’un fill és bona, tot va bé. Quan un fill està malalt, o fracassa, o no hi pots tenir una relació fluida, el cel es torna infern, i el dolor és insuportable.\n1.- I a cada Ple, cada vegada més, la supèrbia dels convergents exposada sense pudor. Superbs, arrogants, orgullosos, autosuficients i immisericordes amb l’oposició des que han pactat amb els socialistes. Però –ai las!- torres més altes han caigut. Per això, a Roma, quan els herois venien de la guerra, vencedors, desfilaven sempre amb un esclau al seu costat que els aguantava la corona de llorer i els anava repetint en veu baixa: “recorda que ets mortal”. Doncs farien bé d’anar-se repetint els convergents, com una lletania, una frase com ara: “recorda que pots perdre”. O, més afinada: “recorda que ja estàs perdent”.\n2.- Em vaig queixar al Ple del llenguatge que sovint fa servir l’administració municipal, arran del Decret del PECT, el Projecte d’Especialització i Competitivitat Territorial que havíem de votar. Vaig dir que hi havia d’haver per força una altra manera d’escriure un decret i que, tot i que el llenguatge administratiu ha de ser tècnic, rigorós i específic, no ha de ser ni opac, ni críptic, ni incomprensiu. Vaig dir que quan parlem de transparència també parlem d’això, del fet que un escrit no pot crear indefensió en el ciutadà, i que una persona amb una cultura normal ha de ser capaç d’entendre què li està dient i què li està demanant l’administració. Penso que una de les coses que hem de fer al nou país és fer un nou llenguatge per a totes les administracions que sigui àgil i modern i que s’allunyi del castellà, que sempre ha estat molt més antic, barroc i amb unes fórmules lingüístiques que al segle XXI fan riure.\nL’equip de govern no ho va entendre. Els va molestar que digués que la ciutadania queda indefensa davant d’alguns escrits incomprensibles. Jo no sé si els ciutadans se senten sempre prou defensats per l’ajuntament. Si fos així no caldria la figura del defensor de la ciutadania. El que sí que sé és que els regidors de l’oposició som també ciutadans i sí que estem totalment indefensos quan, per exemple, ens assabentem a última hora d’un tema de tanta importància com és el que es vol fer al Modern, sense cap avís ni reunió prèvia, llegint precisament aquest expedient espès de ratificació del decret sobre el PECT.\n3.- Un ha de poder votar sempre segons les seves idees; no cal dir que aquesta és la grandesa del vot. El vot és personal, no et poden obligar mai a votar en contra de la teva consciència, i no m’agrada la disciplina de vot dels partits. Però tampoc no m’agrada aquesta solució d’absentar-se de l’hemicicle quan no vols votar el mateix que el teu grup polític. El que s’ha de fer és votar sempre de cara allò que el cor et diu.\nEl meu regidor Pere Albertí, veient que l’ajuntament ha decidit enderrocar el quiosc de la plaça Catalunya, va tenir una bona idea: l’estructura –que té molts anys, que està molt ben integrada amb l’entorn i que és un punt habitual de trobada de la gent- podria destinar-se a punt d’informació de les entitats sense ànims de lucre, perquè hi poguessin donar a conèixer les seves activitats i campanyes. Ens semblava que estaria bé que l’ajuntament oferís eines de suport i promoció d’aquestes iniciatives ciutadanes fetes per entitats que tenen molts pocs mitjans per difondre-les i que, a més, els donés la possibilitat d’autogestionar l’espai. L’equip de govern, però, ha decidir que el quiosc ha d’anar a terra per motius de mobilitat.\nA veure: la plaça Catalunya de Girona és un nyap urbanístic, un pastitx, un entrebanc monumental, una tragèdia arquitectònica. L’única cosa bona que té és el bust de Prudenci Bertrana, tot i que passa massa desapercebut. La resta no té cap encant, i és incòmoda i antiquada. Aquella font de colors, tan kitsch, aquells parterres inútils… Tota ella ja és ara una cursa d’obstacles, no hi ha lloc per a la trobada, has de fer ziga-zagues, no saps per on passar i tot és estret i desafortunat. Què s’hi fa, a la plaça Catalunya, tret de les paradetes d’antiguitats i llibres de vell dels diumenges? Res. No s’hi fa res perquè no s’hi pot fer res. No cal dir que anys a venir caldrà replantejar-la i girar-la com un mitjó.\nDoncs posats a fer, mentrestant, dins d’aquest desastre, per què no donar un petit espai, una mica d’oxigen, a la ciutadania imaginativa i generosa?\nLlegeixo l’article d’en Manel Cuyàs, un elogi dels botiguers de raça que et venen el producte embolicat amb uns consells i una saviesa que no tenen preu. Jo recordaré tota la vida un dia que vaig anar a Can Coll molt amoïnada perquè la cafetera de casa no feia el cafè bo, i disposada a comprar-ne’n una altra, la més cara si hagués calgut, perquè sense cafè sóc dona morta. La dona de la botiga no me’n va vendre cap. Em va dir que comprés el cafè en gra i el molgués jo, però que no el molgués gaire fi. Que l‘aigua calenta, quan puja, necessita una estona per passar entre el cafè i amarar-se’n, i que si és molt fi hi passa massa de pressa i el cafè no surt bo.\nVa ser oli en un llum. Li he estat sempre agraïda.\nBy mariamercerocain dietari Juliol 16, 2016 Agost 21, 2016 1,261 WordsDeixa un comentari\nDel 2 al 10 de juliol\nM’explica la meva filla, en un missatge de veu –“per si et pot servir per al blog, mama”-, que a Brighton hi ha molts rodamons, que la majoria porten gossos, i que la gent se’ls acosta i hi parla amb naturalitat. Jo he vist també aquí molts indigents -en una cantonada, o deambulant pel carrer, sovint amb un carro del súper amb les seves pertinences-, amb un o dos gossos, que sempre m’han semblat molt ben cuidats. A la Sopa hi tenen un espai perquè els animals dels estadants hi estiguin a recés: segur que si no els hi deixessin portar els gossos, s’estimarien més estar-se al carrer.\nEn canvi, aquí no ens hi acostem. Al contrari, la incomoditat que sentim davant d’aquestes persones és extrema. Ens incomoda que ens demanin diners o menjar; ens incomoda veure’ls. Seríem incapaços d’acostar-nos-hi i començar-hi una conversa. De què hi podríem parlar? Com t’acostes a l’Altre, al desconegut, l’ignorat, el foraster?\nFa un parell d’anys, quan anava cada dia a la zona de gossos del parc del Migdia, al costat del tancat, a tocar de la font, hi havia un grup de persones sud americanes que feia mesos que hi feien estada. No hi havia infants, tots eren homes joves, cinc o sis, potser alguna vegada hi havia vist alguna dona. Que què hi feien? Doncs res. No feien res. S’hi estaven. Tot el dia. Era casa seva. Per sant Joan van posar serpentines als arbres i aquell trosset de parc semblava una revetlla particular. No feien soroll, tenien les quatre pertinences ordenades, es rentaven a la font… Parlaven, callaven, miraven la gent que passava. No sortien mai d’aquella raconada i els altres tampoc no s’hi acostaven, o sigui que el contacte era només visual. Una vegada se’m va escapar el gos i em van ajudar entre tots a atrapar-lo, molt amables, satisfets de fer alguna cosa útil. Corrien al darrere el gos, i reien molt. Em van fer un gran favor. Però a la gent no els agradaven. Passaven a distància, se’ls miraven i deien, severament, amb la veu angulada: “Els haurien de fer fora; això no pot ser; què hi fan, aquí, aquesta gent, tot el dia?”. Això ho deien els que han nascut aquí i també els que fa pocs o molts anys que han arribat i que, per sort, han tingut més sort. Ningú no volia saber qui eren, d’on eren, què els faltava, si tenien sostre, si menjaven, si estaven bé de salut. Només sabien que no els volien veure, perquè el rostre de la diferència i la pobresa molesta i incomoda, ens fa sentir recels i desconfiances i, per no passar-hi a prop, ens fa canviar de vorera dissimuladament.\nSento a RAC1 que a mig matí hi haurà a l’estudi polítics de tots els partits per parlar, precisament, de la política a les sèries i a les pel·lícules o, més ben dit, de les sèries i les pel·lícules el tema de les quals és la política.\nLes sèries estan de moda, no cal dir-ho. A Girona l’equip de govern hi ha trobat un filó i hi aposta clarament: Joc de Trons, Plot, Just for Flowers, Girona Plató… Però per molt interessant que siguin, que dos consellers de la Generalitat i altres polítics d’alt nivell facin un forat a les agendes –agendes molt complicades, no cal dir-ho-, per anar a l’estudi d’una ràdio a parlar de sèries i pel·lícules em sembla una frivolitat. Em pregunto sincerament si un polític, que és al seu lloc i ocupa el seu càrrec, triat per la ciutadania, per gestionar, treballar, solucionar els problemes de la gent i, en últim extrem, anar creant el nou país, ha de dedicar una hora del seu temps a parlar d’un entreteniment. Perquè quan des d’un poble el demanin que hi vagi a parlar d’un tema preocupant o a un acte important ¿com li podran dir que no hi poden anar “per problemes d’agenda”?\nJo crec que no hi haurien d’haver anat, però sé per què hi han anat, i vull pensar que més d’un dels convidats estava incòmode. Però s’hi ha d’anar. Els seus caps de gabinet els hi fan anar. Perquè si tu no hi vas i els altres sí, resulta que ets un estirat, no tens sentit de l’humor, o no ets modern. S’hi ha d’anar, sobretot, per no caure malament a l’emissora, no sigui cas que després no et convidin o no et mirin amb bons ulls per haver gosat declinar la invitació. Els mitjans de comunicació tenen un poder immens: el que els hem donat nosaltres.\nHem fet un acte de balanç del nostre primer any a l’ajuntament. Ha estat bé, hem encertat el lloc –el +Cub-, i la calor s’ha comportat. Vermut i patates. L’estimat Joan Tardà de convidat.\nNo cal dir que hem criticat a discreció l’actual govern de la ciutat. Cada un dels regidors ha parlat de la seva àrea i jo, per començar, he fet un petit repàs de les coses que han passat aquest any. A saber:\nPrimera etapa, del juliol del 15 al gener del 16: Pactem el primer cartipàs i els pressupostos a canvi de millores possibles, tangibles, inqüestionables per a la ciutat; som socis preferents, ens comprometem, sense entrar a govern, a treballar junts els grans temes de la legislatura. Segona etapa: Puigdemont, president de la Generalitat; Ballesta, alcalde. Aquest error -triar a dit del número 19 de la llista-, ho dinamita tot. Negociem el nou cartipàs i reiterem que no volem entrar a govern. A mitja negociació, amb traïdoria, sabem per la ràdio que CDC ha pactat amb el PSC i que l’alcalde Ballesta plega. Aquests són els fets. Ara l’equip de govern té el que volia: majoria, que vol dir tranquil·litat -no pas estabilitat, que és una altra cosa- per no haver de pactar res amb l’oposició, no haver d’arribar a cap consens, no cedir, no treballar els projectes entre tots. Perquè tot això a ells els fa molta mandra. També sembla que els fa molta mandra complir els pactes i els acords a què van arribar amb nosaltres. És absolutament incomprensible que hàgim de perseguir l’equip de govern perquè compleixi les mocions aprovades.\nTot això és molt decebedor.\nVaig presentar fa uns dies al nou espai de la Llibreria 22 un llibre d’en Josep Gordi, professor de Geografia a la UdG. Tornar a la natura és un llibre que parla fonamentalment de Déu i la Natura i llegint-lo vaig pensar que potser jo no era la persona adequada per presentar-lo, perquè jo tinc ara mateix una relació no gaire fluïda ni amb un ni amb l’altra. Fa molts anys que no m’extasio amb la contemplació d’un paisatge; de fet veient una posta de sol o un mar encalmat sempre acabo pensant que em moriré i, què voleu que us digui, això no anima gaire. Allò que m’acosta ara mateix a la natura, a l’estat primitiu que les persones hem abandonat, són els animals. Sí, els animals em tornen a una mena d’espiritualitat primigènia. Tampoc no sé meditar. Vaig fer ioga una temporada i en comptes de quedar-se en blanc la meva ment anava saltant com una cabreta d’un cosa a una altra, i sempre hi havia un moment que pensava que l’endemà la nena tenia gimnàstica i no tenia el xandall net. Quan era jove vaig començar un procés de psicoanàlisi, que no vaig acabar, perquè em portava molt de sofriment. Pel que a l’exercici físic, que el llibre pondera molt, a mi se m’acuden una llarga llista de coses per fer en lloc que sortir a la natura a fer esport. Per exemple:\n-tirar una pilota als gats, a veure si me la tornen.\n-escoltar la Bartoli\n-anar a comprar alguna cosa maca que no necessito, com ara una llibreta o una espelma\nEl llibre em va agradar perquè em va fer sortir de la meva zona de confort –mai més ben dit! I sí, és veritat, vaig sentir un cert enyorament, perquè fa temps que déu no em parla, o ho fa molt fluix i jo no el sento.\nPreparo el ple de demà. Tinc la sensació que els regidors de govern no responen les preguntes de l’oposició, i llegeixo la transcripció d’una sessió per veure si és veritat.\nPregunta (literal): ”Voldríem saber en quin estat es troba El Canal. Sabem que no funciona com a centre d’arts escèniques de Salt-Girona des de la quatre anys; volem saber també què se’n fa de la partida de 360.000€ anuals que hi ha pressupostats i que han d’anar a càrrec de la Diputació i dels ajuntaments de Salt i de Girona”.\nResposta (literal): “Li diré que, efectivament, és un tema que ens preocupa, perquè li volem donar un contingut. Entenem que el tema del creador en l’àmbit del teatre ha de ser fonamental i la promoció en aquest àmbit ha de ser un eix vertebrador de tota la política, tant de la diputació com dels d’ajuntaments i li puc dir que ja hem fet diverses reunions amb els responsables i jo crec que abans d’estiu tindrem configurat el camí a seguir per destinar correctament el pressupost aquí i aconseguir que el Canal funcioni en allò que l’equip de govern creu i jo especialment: la cultura neix des de baix i l’hem de potenciar, perquè és l’única manera que farem cultura realment que valgui la pena”.\nDoncs és veritat: no responen.\nBy mariamercerocain dietari Juliol 10, 2016 Agost 21, 2016 1,700 WordsDeixa un comentari


Dimarts 14.05.2013 22:54\nMembres del GAV i España 2000 s'han infiltrat a l'ajuntament i han insultat i escridassat el president de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua\nAquest vespre la violència feixista ha tornat a fer acte de presència a Burjassot. L'homenatge al poeta Vicent Andrés Estellés al seu poble natal ha estat interromput per un grup de membres del Grup d'Acció Valencianista (GAV) i d'España 2000, que s'havien infiltrat entre els assistents a un acte de l'Acadèmia Valenciana de la Llengua. Els agressors s'han esperat sense cridar l'atenció fins que ha estat el torn del president de l'AVL, Ramon Ferrer. Aleshores s'han alçat i l'han insultat i escridassat dient-li 'fill de puta' i 'traïdor'. Els individus han volgut intimidar els assistents i els membres del consistori, entre els quals el batlle Jordi Sebastià, amenaçat des de fa mesos pel feixisme.\nL'acte ha quedat interromput temporalment mentre la policia expulsava els agressors de la sala i els identificava a tots. Un dels feixistes ha estat detingut per la seva resistència a abandonar l'espai. Els assistents a l'acte han reaccionat amb serenor i s'han posat a aplaudir fer silenciar els crits dels agressors. Un cop han estat desallotjats, l'acte ha continuat amb normalitat i s'han acabat de llegir els poemes i s'han fet els parlaments que estaven previstos.\nL'acte 'Mural del País Valencià', un recital basat en els seus poemes i que forma part dels actes de l'Any Estellés, és organitzat per l'Acadèmia Valenciana de la Llengua a diversos municipis que accepten rebre un exemplar de la famosa obra del poeta. En el d'avui, la filla i el gendre d'Estellés han llegit el poema de 'La rosa de paper' i moltes entitats locals cíviques, culturals i professionals s'hi han adherit.\nEl batlle Jordi Sebastià ha explicat els fets a VilaWeb i ha expressat la seva denúncia: 'És molt trist. És un atac al poble de Burjassot i a la Generalitat, perquè han atacat el president de l'Acadèmia, que té rang de conseller. Totes les forces del feixisme s'estan concentrant a Burjassot perquè és el poble d'Estellés i té un batlle que no s'amaga de les seves idees. I ho està pagant el poble perquè aquesta gent odia la convivència, el respecte i la democràcia.'\nAtac també a l'estàtua d'Estellés\nL'estàtua de Vicent Andrés Estellés al seu poble natal, Burjassot, ha tornat a ser objecte d'un acte vandàlic, fet que ha despertat força indignació entre veïns i a la xarxa, on molts han criticat l'enèsim atac a l'estàtua del poeta.\nI és que ahir l'estàtua va aparèixer coberta de pintura blava, just quan feia un any d'un altre atac en què li havien trencar les ulleres. Però no era pas la primera vegada: en aquests últims tres anys, l'efígie ha patit quatre atemptats, sempre coincidint en les mateixes dates. La darrera vegada, l'ajuntament va sospesar la possibilitat de col·locar l'estàtua en algun espai punt més segur que la plaça Emilio Castelar, però finalment, després d'un temps fora per a reparar-la, la van tornar a col·locar al seu lloc.\nDurant tot el matí d'ahir les brigades de neteja van treballar perquè l'estàtua recuperés l'aspecte original.\nEl batlle de Burjassot, Jordi Sebastià, en la seva intervenció en l'acte d'homenatge a Estellés, moments abans de l'agressió.


Què és l’evolució i què no. Bates blanques vora el mar – Científics Malvats\nPublicat el 25 Mai, 2015 11 Juny, 2015 per Roger\nDirectes al tema que sou gent ocupada.\nImatge. Creative Commons\nQuè ve a dir Darwin? La seva teoria de l’evolució de les espècies diu que tots els sers vius evolucionen a través del temps. De totes les possibles evolucions, només queden les que són més adients a les característiques del medi en el que viuen, que també evoluciona i canvia. La geologia, el clima i la interacció amb altres espècies.\nMolt bé. Però quin mecanisme fan servir? Doncs les mutacions. Ja entrem en terreny malvat. La nostra informació com a espècie està enregistrada a l’ADN. La doble hèlix i blablabla. Els mecanismes de còpia, combinació i replicació mitjançant el sexe (ai, el sexe…) asseguren que les cadenes no tenen errors al llarg de la seva vida. Al 100%? NO!! Aquí està la gràcia. Hi ha errors de còpia. Accidentals o forçats per agents externs, no totes les cadenes es repliquen correctament. Les mutacions es poden produir per radiació solar o còsmica, accidents durant les còpies, etc. De fet, tothom pensa en evolució com a una cosa bona. Bé, serà perquè només les que surten bé progressen prou. La major part de les mutacions acaben malament, o molt malament.\nAra tens al cap una cadena d’ADN mutada dins un embrió. Un? NO, milers de milions!! Tots som una mica mutants, però ho portem per dins i no sempre es nota. Tots competint per a replicar-se fins a poder-se reproduir (he llegit Dawkins, què us pensàveu!) i competir amb la resta de mutants per a superar una nova generació. Ja imaginareu que els gens dominants ho tenen més fàcil que els recessius.\nAra tens milers de cadenes d’ADN mutades al cap. Següent fase. El temps. Les mutacions no s’aturen, es barregen, complementen o anul·len entre elles en un ball completament boig, on poblacions de diferents variacions competeixen al llarg del temps per a ser el grup dominant i disposar de les millors opcions de reproducció.\nO sigui que tens milions de processos aleatoris de canvi dinàmics competint pels recursos de reproducció i amb ganes de viure una generació més. He dit viure!!. Néixer, créixer, REPRODUÏR-SE i morir. Molt bé, doncs aquí entra el medi. En un desert, les mutacions que et permeten viure amb un 2% menys d’aigua que altres mutants de la teva espècie, et proporciona un 2% més d’opcions de posar/fecundar la següent generació. Ah, no ho he dit, però les mutacions no generen canvis espectaculars com passar de goril·la a humà en 5 generacions. Modificacions fisiològiques com caminar dret poden dur desenes de milers de generacions entre un primat i qui redacta aquest article.\nEn definitiva, això és l’evolució, o al menys el millor model que tenim per a explicar-la. Un lentíssim procés de selecció de grups d’individus on només les mutacions i canvis infinitesimals que incrementen les teves possibilitats de reproducció en l’entorn en el que et trobes. Ah, i competint amb moltíssims altres grups, que abans o després apareixeran i et poden aniquilar perquè poden sobreviure millor. Per això, canvis en el medi més ràpids que la velocitat d’adaptació genètica de les espècies, modificant clima de la posta d’ous, la temperatura de l’aigua de mar, etc, genera extincions en massa de les espècies més sensibles.\nDe fet, el mecanisme s’anomena selecció natural. Encara que també existeix la selecció artificial, que la fa, endevineu… L’HOME (I LA DONA). No vull que deixeu de llegir perquè l’article no és paritari.\nLa selecció artificial és la que del llop ens ha portat els gossos, dels búfals les vaques i totes les plantes que tenim a l’hort. Generació rera generació i forçant reproduccions entre membres de la mateixa espècie amb característiques diferents, fins a aconseguir races noves. Penseu que un yorkshire i un dogo tenen el mateix orígen.\nAltres històries de selecció artificial més poètiques és la dels crancs de Heike.\nUna altra volta de torca de la selecció artificial i l’evolució és l’enginyeria genètica. JA HI SOM. LES BATES BLANQUES I ELS LABORATORIS. No cal posar-se així. No són més que mecanismes de mutació genètica que van directament a l’ADN perquè tenim els mecanismes. El que fa l’enginyeria genètica en el fons és escurçar el temps respecte de la selecció artificial, però és el mateix. A veure. L’enciam romà i el tomàquet Ruf són un experiment genètic fet en llargs periòdes de temps. Les vaques frisones no van aparèixer un matí al pati d’un granger. També els mosquits anòfeles femelles amb una mutació negativa per tal que no es puguin reproduir, és una manipulació genètica. Hi ha molts exemples de manipulació genètica manual i via enginyeria. Els impactes d’una o de l’altra sobre el medi també són diferents. Aquesta part sí que la deixaré als biòlegs si no els fa res.\nAra toca parlar del que NO és evolució però la gent s’ho pren com a tal.\nJean-Baptiste Lamarck era un naturalista que va proposar una primera teoria de l’evolució que bàsicament el que venia a dir era “la funció fa l’organ”. O sigui, com els que diuen ara que com teclegem molt al mòbil, d’aquí a 20 anys tindrem els polzes més grossos.\nLes mecàniques poblacionals depredador-presa. Aquella dita popular que els més febles són els menys adaptats. Doncs no. Igual ets un nyú que pot córrer més que els demés però aquell dia tens la mala sort d’entrabancar-te i zas!, adéu nyú. Aprofito que estic aquí per a dir que els que parlen de darwinisme social seria més aviat que entre tots eliminéssim la fam i la pobresa, i no que deixem que els pobres es morin de gana o perdin la casa perquè no han tingut les mateixes oportunitats ni punt de partida social que ells. A aquests, tan de bo acabin com el nyú.\nAquest no és gaire conegut, però també té tela. Trofim Lyssenko refusa les bases genètiques de Mendel, abraça el lamarckisme i l’adapta per a que sigui del gust del comunisme en època d’Stalin. No cal dir que la va liar molt quan els cereals no feien cas dels seus mètodes per a donar-los resistència al fred, ni el que van patir els que no estaven d’acord amb ell. Selecció artificial via gulag.\nCreacioNO, PROU. Per aquí sí que no passo.\nEspero que d’aquest article en pugueu desprendre dues conclusions\nLa selecció natural només es pot veure clarament en períodes de temps mesurats en milers de generacions de les espècies, i va al ritme que el seu entorn natural es modifica. Això pot ser unes hores en el cas dels virus i bacteris, i uns milers d’anys per a mamífers.\nLa major part del temps que la gent parla de Darwin en plan “deixa que jo d’això en sé”, en realitat parla de Lamarck en el millor dels casos, o és un talòs del tamany de la Lluna, en el pitjor.\nTan de bo no acabi en el 2, o com un nyú.\nPosted in Biologia, Evolució, General, Pseudociència\n4 thoughts on “Què és l’evolució i què no. Bates blanques vora el mar”\nAmadeu Pagès Tomasa ha dit:\n20 Setembre, 2016 a les 10:18 am\nAvui dia, el postulat de la selecció natural com agent de la evolució s’ha demostrat fals i el darwinisme, ja no es exactament una ciència, sinó un dogma cada cop més reduït als cercles científics conservadors. Com a defensor del mètode científic que es, no es pot perdre la lectura de Cosmos i Gea de Francesc Fígols, enginyer industrial. En el capítol quatre hi trobara una bona explicació del que l’hi dic. Cal recordar en tot moment que al llarg de la historia de la ciència, els paradigmes han anat canviant. Amb una ment clara i oberta podrem entendre i explicar millor la evolució evitant els errors de Darwin.\n20 Setembre, 2016 a les 1:25 pm\nAvui dia, si no aporta evidències fefaents sobre la falsedat del darwinisme, i no em val un llibre, aquest modest físic no modificarà el seu parer sobre el darwinisme pel que pugui dir un enginyer industrial. Evidentment, aporti articles de la revista “Nature” o similar, tesis doctorals o treballs de recerca de nivell mundial, i els científics malvats gustosament examinarem i donarem resposta proporcional i moderada a aquestes evidències. En cas contrari, ens quedem amb el viatge del Beagle i el que ha vingut després. Incloses moltes variants i refinaments, que naturalment enriqueixen el debat. Però degudament fonamentades.\nLa ment oberta sí, però el dret d’admissió està reservat i hi ha unes normes de vestit que s’han de respectar.\n20 Setembre, 2016 a les 1:41 pm\nPerdoni, senyor Amadeu. Afegirem que ara hem recordat que aquest il·lustre enginyer ha sortit entrevistat a la contra de La Vanguardia, espai pel qual tenim una especial estima. Però no compta com a revista científica, sinó més aviat com a l’antítesi. Estem al corrent de les hipòtesis d’aquests home, les quals no se sustenten en l’evidència científica de la qual disposem avui en dia i, per tant, com a científics malvats i no per això menys responsables, no podem fer més que obviar-les dels nostres anàlisis.\n20 Setembre, 2016 a les 1:46 pm\nMOLT LOL TOT


Primers passos per crear un lloc web - SIAICA Informàtica\nPrimers passos per crear un lloc web\nVull una botiga online\nAbans de començar a crear un lloc web és necessari tenir en compte alguns detalls, factors importants que poden ocasionar problemes i desajustos si no estan detallats des del principi.\n¿Què necessitem per crear una web?\n1. Contingut complet abans de començar\nEnvieu tot el material acabat. És probable que no el tingui, i que vulgui veure alguna cosa per aprovar-lo abans d’enviar-te el contingut però això em fa treballar doble i li augmentaria els seus costos.\nAquí comencen els problemes: hi ha imatges, o no n’hi ha? ¿Van aquestes associades al text, o són de farciment i pots posar-les on vulguis? ¿Hi ha gràfiques? ¿De quin tipus? ¿Hi ha cites o textos explicatius paral·lels al text principal? ¿Quants graus té la jerarquia de textos? Tots aquests elements s’han de tenir en compte abans de començar a ficar contingut, no només per fer bé la previsió de l’espai, sinó perquè hauran de ser dissenyats també perquè s’integrin elegantment al costat del text. Fer-ho sobre la marxa pot significar que ens quedin espais buits, que la pàgina es descompensi, que sembli “ajustada”, etc.\n2. Estudia la composició\nUna vegada que tens tot el material ja pots començar a pensar en com es va a veure. Pregunta al client si vol que sigui d’una mida en concret, no fos cas que ho vulgui com la resta de les seves publicacions i el teu hagis fet la composició apaïsada.\nNo està de més que el client enviï un article i escrigui al els valors dels marges, espais, cossos de la tipografia, etc. Url de web que li agradin Així tindré sempre visible per als passos següents. I sobretot s’eviten malentesos\nQuan estiguis realitzant la composició, tingues una cura especial amb les tipografies. En una peça on el text va ser el protagonista, serà el transmissor del contingut i va ocupar el 70% de la nostra pàgina, hem d’estudiar bé les fonts que farem servir.\nEn cas de dubtes, tria una que tingui una família extensa i completa. Us estalviarà maldecaps.\n4. Plantejament d’objectius per a la teva pàgina web\nBreu descripció dels continguts de la pàgina, el seu títol principal, etc.\nFinalitat que persegueixo en fer-la (informar, fer negoci, entretenir, etc.)\nPàgines semblants a la meva, què puc oferir jo que no tinguin elles per atreure al meu públic objectiu, etc.\nHardware, software, documentació que necessito per realitzar-la i de quina disposo realment.\nDescriure quin és el meu públic objectiu, nivell informàtic, idiomes, interessos, problemes físics, etc. per adaptar la pàgina a les seves característiques.\nOn es va a visualitzar la web; navegadors més utilitzats, connectors, elements específics, etc.\n5. Estructurar el contingut de la pàgina\nÉs convenient que dibuixem un organigrama amb totes les parts del lloc web, distribuint el text, els gràfics, els vincles a altres documents i altres objectes multi-mitjana que es considerin pertinents, mitjançant el qual anar creant l’estructura de la pàgina web. Abans de començar a desenvolupar la teva pàgina web a l’ordinador, has de tenir molt clar quins seran els seus continguts, la seva estructura, el nom de la pàgina, etc. coses que no s’han de fer sobre la marxa per evitar rectificacions innecessàries, treball inútil i pèrdues de temps. Hi ha diverses maneres d’estructurar el contingut d’un web:\nEn arbre: Aquesta estructura està composta per una pàgina principal que enllaça amb altres pàgines, les quals, al seu torn, enllacen amb altres pàgines de nivell inferior. D’aquesta manera s’agrupen les pàgines web en nivells, de tal manera que per arribar del primer a l’últim s’ha de passar per tots els intermedis. Aquesta estructura és poc navegable si tenim una web amb moltes pàgines, perquè per veure les pàgines d’una altra branca hem de retrocedir fins a la pàgina principal, fent la navegació molt pesada.\nEn llista: Aquesta estructura és l’oposada a l’anterior. En ella no hi ha pàgina principal ja que totes estan en el mateix nivell. Per arribar a l’última pàgina cal recórrer totes les anteriors. És una estructuració molt adequada per a la presentació de manuals o aplicacions on l’usuari hagi de recórrer forçosament una sèrie de pàgines web per aconseguir el seu objectiu.\nMixta: Aquesta estructura és una combinació de les dues anteriors. Les pàgines estan jerarquitzades en nivells, els quals al seu torn estan connectats entre si en forma de llista. Aquesta estructura és molt més navegable i pràctica, ja que permet poder desplaçar-se de branca en branca sense necessitat de tornar a la pàgina principal per fer-ho.\nEn xarxa: Aquesta estructura suposa que totes les pàgines del web estan connectades entre si, per la qual cosa és una estructura més complexa i menys ordenada. El seu avantatge és que des de cada pàgina podem anar a qualsevol altra del lloc. No obstant això, requereix molta planificació per evitar oferir al visitant un caos d’enllaços innecessaris.\nUn cop tinguis clar el que vols fer i la seva estructura bàsica pots començar a recopilar informació per confeccionar cada secció de la teva pàgina web. D’acord vagis investigant sobre el tema de la web, gairebé amb seguretat aniràs realitzant modificacions tant en l’estructura com en els seus continguts per adaptar-la millor al que has après, pel que és convenient que treballis sobre esborranys, no amb versions definitives, t’estalviaràs molta feina. Per exemple, pots haver decidit fer un web sobre Ferrari, i pel que fa al seu disseny voler col·locar un menú a l’esquerra amb les seccions principals, un cos central amb el contingut de la secció i una última columna a la dreta on inserir la teva publicitat . No obstant això, pot ocórrer fàcilment que en buscar informació sobre la seva escudaría trobis tanta i tan diversa que arribis a la conclusió que és més còmode per als visitants col·locar un menú de navegació específic de la secció en l’esquerra i el principal a la dreta per que puguin navegar per la secció amb rapidesa. Pel que si ja vas fer la pàgina definitiva de la secció anomenada escudaría, hauràs de retocar-per adaptar-la a les teves noves necessitats, el que suposa una despesa de temps i esforç innecessari.\nUn cop tinguis feta l’estructura, recopilada prou informació i completat el contingut de diverses seccions, tens prou material com per saber amb més precisió el que vols i pots demanar pressupost del teu projecte.\nVols una botiga online? Vols més connectar-la amb un o diversos punts de venda en cadascuna de les teves botigues físiques?\nVull una botiga en línia


La ciutat — Vic Turisme\nSou a: Inici Homepage Guia pràctica Vic i Osona La ciutat\nA mig camí entre el mar i els Pirineus i només a setanta quilòmetres de Barcelona, la ciutat de Vic és el centre demogràfic, administratiu i de serveis d'una àrea geogràfica que ultrapassa els límits de la comarca d'Osona.\nLa seva llarga història, present als carrers i a les places del centre històric, conviu en harmonia amb el nou creixement urbanístic, que mostra el dinamisme d'una ciutat cosmopolita, expressat a través del ressò de les seves fires i mercats, de la consolidació de la Universitat de Vic o del creixement dels polígons industrials.\nVic és una ciutat rica en contrastos on conviuen la tradició i la modernitat, l'herència del món rural i els ambients més avançats, la tranquil·litat pròpia d'una ciutat petita i l'animació lúdica i festiva.\nLa riquesa del seu patrimoni, manifesta en la qualitat dels seus museus, arxius i edificis històrics, juntament amb l'abundància d'associacions dedicades als camps més diversos, és l'expressió d'una ciutat plena d'inquietuds cíviques, culturals i artístiques. L'estructura econòmica es basa en el sector comercial, industrial i de serveis.\nEls nombrosos comerços establerts a Vic gaudeixen d'una notable especialització i capacitat d'atracció. El sector industrial és força diversificat i la indústria tradicional del cuir ha deixat pas a la metal·lúrgia i a l'agroalimentària, que és avui la indústria dominant. Com a centre de serveis, té una oferta variada d'infraestructures i serveis administratius, sanitaris, docents i socials.\nSeu episcopal i capital de la comarca d'Osona, la ciutat de Vic forma part activa de la xarxa de ciutats que vertebren el territori català. Les noves vies de transport i la millora de les existents han col·locat la ciutat en una situació de privilegi per fer front a les demandes de la nova societat i alhora per conservar la seva essència i el seu tarannà característic.\nDades bàsiques de la ciutat\nNúm. habitants: 47.630 (1/1/2020)\nSuperfície: 30,92 km2


escolamarcadaques: DEUS, BOGERIA I ANARQUIA\nPublicat per Mútur a 16:47\nPatricia 26 de setembre de 2010, a les 14:46\nAra llegeixi i em fa riure. Va ser dur, però una bona barreja de satisfacció i esgotament. En cap moment vaig sentir perill, però si vaig patir per l'esforç físic que les condicions em demanaven. una aventura més per recordar.\nVellmarí 26 de setembre de 2010, a les 19:40\nLLegint aquest escrit tinc uns sentiments contraposats, per un costat m'agafen ganes de venir a navegar amb voslatres i gaudir de la vostra companyia i de la tramuntana i per un altre costat em feu por. És una barreja d'enveja i temor. Quin és el vostre límit? si es que en teniu, es clar!\nMútur 26 de setembre de 2010, a les 21:35\nÉs complicat, Eduard. Crec que personalment en caiac soc molt prudent, a més hi ha una responsabilitat pel grup. Mai he tingut sensació de perill, sempre he evitat arribar a poder tenir-la. És veritat que tot i així, sempre hi ha un risc, però no el afavorim, al contrari. El que hi ha és una sensació de grup, unes ganes de sortir a palejar, un molt bon rotllo entre tots, una geografia magnífica que coneixem molt, molt bé, uns penya-segats que ens protegeixen, i la consciencia de que tenim un temps i un sol que ens il·lumina. Sempre acabem el dia amb ganes de tornar-hi, i crec que no parlo només per mi. Som gent que tenim la fortuna de conèixer-nos i de disposar de quelcom tan impagable com sortir a recorrer junts el mar. I en aquest mar hi ha vent, però el tractem bé, som amb ell, respectant la seva força. Els límits són personals, és a dir, segons qui forma el grup. Avui érem 14 caiacs a Calders, i mentre érem a la platja recollíem brossa el vent a aixecat dos caiacs de la platja i els ha fet volar fins els peus d'una noia que ha tingut molta sort perquè podia haver pres molt mal. Per tornar a Portlligat teniem que enfrontar la tramuntana, i ha vingut una zodiac per recollir gent i caiacs, però en Miquel i jo hem tornat palejant. He dit a gent del nostre grup que volien venir que no ho fessin, i no ho han fet. Tornant hem gaudit molt, molt. Hi ha quelcom que no és pot explicar en la força de la tramuntana i veure que avances en aquell vendaval. Quan estàvem ja a Portlligat asseguts en una barca esperant a que arribes la zodiac amb el primer grup de gent i caiacs, en Miquel deia que tenia por que a la vida veia coses que volia fer i no podria fer-ho, jo he pensat en el mar, en els caiacs, és el nostre temps, i mai voldria que s'acabés. La noia que estava a terra collint brossa a Calders ha estat molt més en perill pel impacte dels dos caiacs que nosaltres en mig del mar. Crec que el límit és el sentit comú de saber on et fiques, i tot i així sempre pot passar algo. No estem boixos, al contrari, crec que sabem experimentar el que la Natura en aquest lloc de vent ens ofereix. Benvingut, Eduard, si un dia paleges amb nosaltres segurament ho entendràs.\nVellmarí 26 de setembre de 2010, a les 22:24\nEstic segur que podré apredre molt amb el vostre grup. Gràcies per tot el que feu.


Quimeta - Artista de Sant Feliu de Guíxols - Cookies\nBenvinguts/des a l'espai web de La Quimeta - Artista de Sant Feliu de Guíxols\nOli amb volum 1\nOli amb volum 2\nOlis amb volum (2)\nEsferes de porcelana (3)\nL’aplicació que utilitzo per obtenir i analitzar la informació de la navegació és Google Analytics, un servei web prestat per Google, Inc. La informació que genera la cookie sobre l’ús que feu del lloc web serà directament transmesa i arxivada per Google als seus servidors. La responsabilitat relativa a aquestes dades correspon exclusivament a Google, Inc., i d’acord amb els termes del servei, seran utilitzades amb el propòsit de recopilar informes d’activitat d'aquest web. Google afirma que podrà transmetre aquesta informació a tercers quan així li ho requereixi la legislació, o quan aquests tercers processin la informació per compte de Google, i que no associarà la vostra adreça IP amb cap altra dada de què disposi Google. Pots rebutjar el tractament de les dades o la informació rebutjant l’ús de cookies mitjançant la selecció de la configuració apropiada del teu navegador; no obstant això, cal que sàpigues que si ho fas pot ser que no accedeixis a la plena funcionalitat d’aquest lloc web. En utilitzar aquest lloc web, autoritzes el tractament d’aquestes dades per a les finalitats assenyalades.\nInformació de la Quimeta Serra\nExposició a l’Hospital de Sant Feliu de Guíxols\nExposició de l'1 al 31 d'agost\nExposició de l’artista Quimeta Serra al Castell de Benedormiens de Castell d’Aro\n(c) 2017 Quimeta - Tots els drets reservats


4potes: Travessa del Ripollès\nQuant dissabte al matí, estant a la ràdio, veient cada cop més pluja i llamps, ens va marxar el llum a 3/4 parts del programa, vaig pensar: aquest serà un cap de setmana de sofà! Al final, però, ha sigut ben profitós: amb en Genís, dissabte havent dinat, tot llegint El 9 Nou, vam descobrir que diumenge al matí tenia lloc la Travessa del Ripollès i vam decidir anar-hi i, a més, vam improvisar anar al cine i sopar a la creperia el dissabte al vespre. Per altra banda, el meu pare va anar a la Cursa de Cantonigròs "Memorial Ramon Oliu" de 10km i va fer un temps de 51:02 minuts, quedant 66è de la classificació general on hi havia un total de 124 participants, entre ells l'Arcadi Alibés.\nLa travessa començava a l'inici de la Ruta del Ferro (a la gasolinera Petrocat) a les 7:30 i nosaltres vam arribar-hi a les 7:45, ja no hi havia taula d'inscripcions i el cotxe escombra estava a punt de marxar, quina vergonya! mai m'havia passat! Per sort, ens van deixar inscriure... Amb les presses, però, vaig posar tota la paperassa que ens havien donat a la motxilla i just vaig quedar-me amb un mapa a la butxaca per tenir alguna informació a mà.\nEn Genís m'havia dit: anirem al meu pas, que si no acabo KO. Però, com que vam arribar tard i teníem el cotxe escombra trepitjant-nos els talons, m'anava dient: va! tira! no et paris!\nAl cap de 1 hora vam avançar 3 avis i al cap de no res vam unir-nos a un grup nombrós de gent que anava xino-xano. En aquest grup hi havia una parella de "labradors" que van saludar al Bitxo. Pràcticament fins a l'arribada vam anar amb ells, ara al davant, al darrera.\nA l'arribar a un pla, uns quants vam aprofitar per avançar als que anaven al capdavant del grup nombrós i que el feien anar lent. I... més pujada. Des que havíem començat que no paràvem de pujar, així que vaig animar a en Genís dient-li que segurament fins a l'esmorzar seria tot pujada i després tot baixada.\nDesprés de 2 hores de caminar, vam arribar a l'esmorzar, que estava als peus del Turó de l'Àliga. Des del mirador del Turó de l'Àliga, degut a la boira i als núvols, no es veia res, bé, una massa blanca, llàstima. L'esmorzar va estar bé: un mateix s'agafava el pa que volia, se'l sucava amb tomàquet, se l'amania amb sal i oli, i finalment s'hi posava botifarra o cansalada o formatge. En una taula hi havia garrafes d'aigua i porrons de vi, també estil self-service com l'entrepà. I en una altra taula síndria refrescant.\nDesprés d'esmorzar i abans de continuar, vaig treure el mapa de la butxaca i vaig descobrir que estàvem a només 1/3 de la caminada, per tant, segurament vindria més pujada, Déu n'hi do per ser una caminada popular, vaig pensar, perquè la pujada que acabàvem de fer no havia estat poca. I també vaig comprovar, tal com havia pensat al passar per una zona rocosa, que havíem passat pels peus del cim de Sant Amand.\nAra tocava baixada per una pronunciada pendent de fang d'allò més relliscosa, talment un tobogan de fang. Vaig demanar als de davant si ens deixaven avançar-los perquè vigilaven tant que encara avui estaríem baixant al seu darrera, la baixada incita a deixar-se anar i si es va frenant és pitjor. Sort que hi havia boixos! Són d'allò més resistents i ens van servir de barana per baixar sense anar de cul a terra cap cop.\nDesprés de la baixada bèstia, vam continuar perdent alçada però no tan bruscament i vam planejar una mica creuant alguns torrents (que van fer feliços al Bitxo i als "labradors").\nI vam arribar a la C-26, la carretera que va de Ripoll a St Joan de les Abadesses. Al matí l'havíem creuat per fer la Serra de Vidabona i ara la tornàvem a creuar per fer la Serra del Boix. En aquí hi havia un segon avituallament amb plàtans i aigua per encarar amb forces la pujada a la Serra del Boix.\nEn aquí en Genís va alentir el pas, i vam deixar d'anar en companyia dels dos "labradors". Segons els meus càlculs veient les corbes de nivell del mapa de la butxaca, havíem de fer uns 200 m de desnivell fins a la Serra del Boix. Vam fer la pujada amb fang, mooolt fang, només dir que els pantalons van quedar enfangats fins per sobre els genolls. A dalt hi havia un tercer avituallament amb taronges que se'ns van posar d'allò més bé. La parella que hi havia a l'avituallament ens van preguntar si quedava molta gent. Ni idea. Sabíem que no érem els últims perquè a l'esmorzar havíem deixat molta gent però també era cert que semblava que no hi hagués ningú darrera nostre. Ens van dir que molta gent, al creuar la C-26, havia decidit seguir la Ruta del Ferro per estalviar-se aquesta pujada. Aaaah!\nVam seguir i... sorpresa! un grup de burros catalans! només de veure'ns se'ns van acostar i jo tota feliç pensant que volien que els toquéssim però... no! a la que estiràvem el braç s'apartaven! el que volien era contactar amb el Bitxo! sí! van venir tots junts i a l'uníson van abaixar els seus caps per fer un toc al cap del Bitxo, je je je! El Bitxo, que es va trobar de cop amb 4 caps immensos de burros catalans, va fer 3 passos enrere, que li van servir de poc perquè els burros catalans van seguir-lo, després el Bitxo va decidir anar darrera nostra i els burros catalans darrera del Bitxo fins que la ruta ens va fer sortir del seu tancat. Sort que no portàvem la Duna perquè sinó allà hi hagués hagut lladrucs de la Duna, curses, i cops de pota dels burros!\nBueeeno, ara només quedava una baixadeta i ja estaríem. En Genís va començar a notar molèsties al genoll, així que li vaig donar el meu pal perquè pogués baixar recolzant-se amb 2 pals i així alleugerir el seu genoll. I li vaig comunicar que creia que havíem fet 1.000m de desnivell positiu. I ell es va defensar: ho veus com és normal que estigui cansat? hem fet mooolt! jo diria que més de 1.000m de desnivell positiu!\nLa baixada, al contrari de la pujada fangosa, va ser un plis-plas. El primer que vaig fer a l'arribar va ser preguntar pels kms (teòricament eren 19 però jo creia que n'havíem fet més) i pel desnivell. I em van ensenyar un tríptic i vaig pensar: merda! però si el tens a la motxilla! però, clar, amb les presses, abans de començar no havíem mirat res! i, com que ens havíem assabentat de la travessa el dia abans, tampoc havíem mirat res per internet! Havíem fet 21 kms i 1.000m de desnivell positiu (ho havia encertat), 2.000m de desnivell en total. Guau! Per ser una caminada popular, és força! En Genís es va alegrar de saber que havia fet tot això i que només havia defallit al final.\nLa ruta em va encantar: no va ser facilíssima cosa que valoro positivament, quasi 0% d'asfalt, vam passar per moltes cases de pagès antigues com Vidabona o Can Janola, vam fer varis colls, boscos, vam passar pel costat de cims, vam travessar torrents, i tot per caminets bastant desconeguts però ben senyalitzats per l'organització.\nLlàstima del temps. No ens va ploure però vam passar per varis llocs amb vistes i no vam veure res. I vam notar les conseqüències de la pluja del dissabte: el fang.\nTambé em va agradar el fet que fós una caminada força econòmica i que m'oferissin lo just i necessari. Valia 5€ anticipada, però nosaltres vam haver de pagar 8€ perquè ens vam inscriure el mateix dia perquè ens vam assabentar de la caminada a última hora. Hi havia esmorzar i líquid en dos punts més, no com altres caminades on cada hora trobes una pasta o alguna cosa per picar i acabes a punt de rebentar, menjant més que no pas caminant. I a l'arribar no hi havia obsequi, bé, podies agafar un calendari del Centre Excursionista de Ripoll si volies, però perquè pagar més i tenir per exemple una funda de mòbil en un racó de l'armari? I, repeteixo, la ruta fantàstica i ben senyalitzada.\nPublicat per bitxo a 14:54\nPere Alsina PeterPan ha dit...\nGenís ets el meu ídol, d´aqui poc et veig amb unes malles, com van les agulletes, aquesta gent són perillosos,felicitats per la caminada. Lluis ets un Crack tiu, no se que dir, em fas por!!. Carme que es aixo de fer tard a una caminada ay ay ay!!.Bitxo amb el teu curriculum els debies guanyar aquells labradors.\nFelicitats a tots i Salut.\n7 de juny de 2011 a les 21:10


CSM - Dreta Eixample\nClínica Llúria Comunitat Terapèutica\nSRC Dreta de l'Eixample\nCentre de dia Dreta de l'Eixample\nSRC Esquerra de l'Eixample\nCentre de dia Septimània\nP. Prevenció suïcidi\nP. Suport individualitzat de l'Eixample - PSI\nL' Hospital de Dia Còrsega és un servei d'hospitalització parcial, amb un horari d'atenció de dilluns a dijous de 9 h. a 17 h. i divendres de 9 h. a 14 h., tenint com a objectiu aconseguir la millora clínica de la persona afectada evitant la desvinculació del seu medi habitual de vida, durant el període de tractament i recuperació.\nEn aquest context d'hospitalització parcial, un equip multidisciplinari constituït per psiquiatres, psicòlegs, infermeria, treballador social i cuidadors estableix un procés terapèutic global i continuat, que integra els aspectes biològics, psicològics i socials.\nA més de l'assistència psicofarmacològica i psicoterapèutica, adquireix un especial valor terapèutic la mediació de les relacions interpersonals establertes en el si de la col•lectivitat institucional. Amb aquesta finalitat estan programades una sèrie d'activitats individuals i col•lectives que, des de l'atenció de les necessitats quotidianes fins a la realització de tasques creatives, formatives i lúdiques, fomentin les actituds d'adaptació i integració. Algunes d'aquestes activitats es realitzen en col•laboració amb el club terapèutic "L'Oreneta", vinculat a l'Hospital de Dia.\n- Programa PAR -Programa d'acollida ràpida- que permet agilitar la resposta terapèutica, orientar i atendre aquells casos que requereixen una actuació urgent per tal de tractar el trastorn, evitant, sempre que estigui indicat, l'internament.\n- Programa TLP ofereix elements de diagnòstic, de pronòstic i de procés terapèutic específicament indicats en aquest tipus de casos, i que estan desenvolupats per professionals especialitzats de l'equip assistencial.\n- Programa integral d'atenció als trastorns psicòtics amb el objectiu de fomentar tant l'estabilització clínica del pacient com les estratègies psicoterapèutiques i rehabilitadores que permetin la seva recuperació i reinserció sociolaboral.\nL'Hospital de Dia Còrsega està integrat al SISCAT (sistema sanitari integral d'utilització pública de Catalunya del CatSalut).\nPer a més informació truqueu al tel. 93 459 24 92\nCap de Servei: Dra. Clara Bardón\nTreballadora Social: Sra. Anna Martí


L’Administració té un problema i aquest problema es diu « Eva Descarrega” – La Unió Sindical d'Andorra (USdA) és un sindicat andorrà afiliat a la Confederació Europea de Sindicats. Va ser creat el 2001 arrel de l'agrupament de diferents sindicats existents ja al país. L'USdA participa en el Comitè Sindicat Interregional Pyremed (sindicat que reuneix organitzacions sindicats de la frontera franco-espanyola).\nL’Administració té un problema i aquest problema es diu « Eva Descarrega”\nL’Administració té un problema i aquest problema es diu « Eva Descarrega ».\nPrécédent Publication précédente : “Ens han mentit tant que el vot del funcionari el tenen perdut” Denuncia amb vehemència el paper d’Eva Descarrega al capdavant de funció pública. afirma que no està qualificada i assegura que tot hauria anat diferent amb un altre ministre\nSuivant Publication suivante : Ubach veu «vergonyós» renovar el contracte del servei d’ambulàncies El sindicalista avisa que es faran mobilitzacions si s’aproven les lleis laborals i la de la Funció Pública


Mare meva, la Mar sempre ha cregut molt en els somnis i tot això, però no m’esperava que ho exagerés tant.\nMar, si creus tant en els somnis, hauries de saber PER QUÈ somiem una cosa i no una altra, els somnis són una barreja de les coses que han passat durant el dia, per això a vegades n’hi ha de tant esbojarrats. Com que hem passat TOTA la tarda juntes i hem mirat la mateixa peli juntes, és possible que el somni sigui una barreja de tot el que ha passat aquesta tarda. Ja estàs tranquil·la? ♥\nPerò no sé perquè, noto que la Mar només amb aquesta gran explicació (que em sembla que ha sigut en va perquè segurament ella ja ho sabia) no es quedarà tranquil·la.\nM’estiro al llit esperant la resposta de la Mar, però de sobte recordo que havia de descobrir qui era el contacte desconegut.\nEncenc el mòbil i torno a llegir el seu missatge. Deu ser algú que conec, sap a on visc i a on he estat de vacances, però qui? No té foto de perfil. Crec que el millor que puc fer és parlar amb ell.\nSuposo que amb això ja n’hi haurà prou.\nNo cal que esperi molt, perquè de seguida contesta:\n+34 986 48 82 32_12:21\nMira el meu perfil, si no saps qui sóc a través d’això, no t’ho diré.\nEl seu perfil? Però si ho acabo de fer! Llavors miro el perfil i veig un noi baixet i amb el cabell una mica llarg (li arriba fins a mig clatell) i castany. He de fer un esforç per què no em caigui el mòbil de les mans i intento tancar la boca. Llavors crido:\n- Mareee! – Intento parlar amb un to enfadat, encara que no ho estigui, estic molt contenta!\n- Que vols Eli?\nTxan txan txan... Què passarà? Aquí us deixo amb la intriga, i quan pugui, penjaré el proper capítol.\nIzzy Lacken 29 d’abril de 2016 a les 11:11\nQue bo llegir l'últim capitul (espero que el quart no tarde tant, jaja). Un capítol curt, però xulo.\nNo ens deixes en aquesta intriga! jaja.\n*JOANA CM* 29 d’abril de 2016 a les 12:39\njajaja ja ho intentaré... Merci <3\nMuajajaja sóc malaaaa!!!\ngina cubeles 1 de maig de 2016 a les 8:31\nEn tens ben intrigades!!!! No tardis molt per actualitzar!!!! 🙏😘\ngina cubeles 1 de maig de 2016 a les 8:32