YA QUEDA MENYS PER AL 9 DE OCTUBRE\nTema: YA QUEDA MENYS PER AL 9 DE OCTUBRE\n13/08/2008, 01:57 #1\nEste 9 d'octubre tots en el gav a saco a revindicar la lluita valencianista el nostre sentiment la nostra patria cultural i territorial a revindicar nostra senyera i nostra llengua valenciana a defendre valencia en capa i espasa, a pasarseu be en tots mosatros .\nEste 9 d'octubre nostre dia nacional revindicant els nostres drets com a valencians nostres furs nostres tradicions i tot lo que nos furtaren i lo que mos estan furtant digem no de una vega de totes al invasor del nort.\nPrimer Valencia Primer defen lo teu Regne ell esta en el nostre cor.\n13/08/2008, 02:02 #2\nProfesa el teu valencianisme del dia a dia al 100%100 i al maxim tots los dies de la teua vida by Romaguera\nTots los dies son 9 d'octubres\n13/08/2008, 02:05 #3\nAlli estarem en nostres senyeress donarem canya a l'imvasor no ban a vindre a nostra casa a tirarmos no sen aniran de vuit\n13/08/2008, 02:09 #4\nYo enguany no vaig a faltar RomagueraGAV71 si me ajudeu uns cuants me puc dur la meua senyerota grandota ya me digeu algo un recaet\n13/08/2008, 02:12 #5\nHey chics podem montar una pancarteta guapa o algo per al GAV PICA que vos pareix? VF\n13/08/2008, 09:35 #6\nValencians en peu alçem-se per a defendre lo nostre...anem a reventar la plaça de l'ajuntament este any.VIXCA LO REGNE!!!!!!\nun salut des de Alginet Albert!!!!!!!!!!!!\n13/08/2008, 12:37 #7\nProfesa el teu valencianisme del dia a dia al 100%100 i al maxim tots los dies de la teua vida\nCollons... eixa frase me sona molt... no sé a qui se l'he sentit dir...\n13/08/2008, 12:42 #8\nEste 9 d'Octubre, tant desde el Gav com desde CV.....tenim que liar una bona, que se mos veja, collons!!!\n13/08/2008, 12:48 #9\nsoles el GAV y CVa??\n13/08/2008, 13:15 #10\nSempre ni han ganes de que arribe el 9 d´octubre, una pregunta: tota la gent del GAV sol juntarse no? aón?\nVIXCA VALÉNCIA !!\n13/08/2008, 13:23 #11\nYo este any no m'ho tinc que pedre, ANEM A ARRASAR L'AJUNTAMENT, CAMPS AMAGAT BAIX LES PEDRES\nEspere que enguany no vinguen els catalanistes per que no aguantarem mes caregues policials sense sentit\nGAV Lengua Valenciana, Senyera Valenciana, Cap Agressio sense resposta\n13/08/2008, 13:27 #12\nIxa frase és genuïnament i 100% de Blaver1... Blaver1, un referent del valencianisme actiu i un eixemple d´implicacio i lluita.\n13/08/2008, 13:30 #13\nBenvingut VixcaValencia com sempre quedarem en la porta del GAV per a eixir cap a la provesso.\n13/08/2008, 13:32 #14\nPerdoneu la meua ignorància pero aon está esta porta del GAV?\nLLENGUA VALENCIANA MAI CATALANA COLLONS !!\n13/08/2008, 14:21 #15\n¿A quina porta te referixes, amigacho?... per cert, ¿vols vindre a la processo civica del 9 d´Octubre en el GAV?


Derrota del Mar Dénia davant el CD Sporteng La Nucía Derrota del Mar Dénia davant el CD Sporteng La Nucía\nPrimer partit després de l'aturada nadalenca i complicat rival per al conjunt denier que rebia la visita del CD Sporteng La Nucía FS, segon classificat de la taula a 1 punt del líder i ferm candidat al triomf final.\nConeixedor del potencial del rival, el conjunt denier va saltar a pista amb un joc agressiu desplegant una forta pressió per tot el camp per evitar que es fessin amb el control de la pilota. No van trigar a arribar les primeres ocasions i al minut 4 Luis Llinares obria el marcador després d'un ràpid contraatac. Passaven els minuts i les ocasions se succeïen a les dues porteries. A la qualitat tècnica núciera el conjunt denier contrarestava amb urpa i gran malbaratament físic.\nPartit el CFS Mar Dénia davant el CD Sporing La Nucía\nAl minut 14 arribava l'1-1 obra de Rubén. Gol que posava les taules al marcador i que deixava tocats els locals que veien com dos minuts després arribava l'1-2 després d'una bona triangulació i un minut més tard l'1-3 després d'una fallada de rebuig a la eixida de la pilota, amb què s'arribava al descans del partit.\nLa segona part va començar de la mateixa manera i sobreposant-se al cop rebut al final del primer temps, el Mar Dénia va continuar realitzant un gran desplegament físic a la recerca de la remuntada. Al minut 27 el tècnic local David Jaén, sorprenia posant a pista porter jugador i encara que aconseguia l'objectiu de canviar la dinàmica i escurçar distàncies ja que un minut després Rober feia el 2-3. A la següent jugada arribava el 2-4 i dos minuts després el cinquè i sisè gol, que tancaven el marcador amb el definitiu 2-6.\nTot i el resultat, gran partit del conjunt denier que va donar la cara en tot moment, amb un gran malbaratament físic a la tornada a la competició després de l'aturada nadalenca.\nLa propera jornada, el CFS Mar Dénia viatjarà fins a la localitat de Torrevieja, on disputarà el partit correspoxiquett a la 16a jornada davant el CFS UD Torrevieja. Partit programat per al dissabte 15 a les 20:00 hores al Pavelló Municipal Cecilio Gallego.\nconvocatòria: Roque Simó, Luis Llinares, Rober Naranjo, Nico Marí, Pau Argudo, Jordi Más, Isaac Pastor, Jose Martí, David García, David Ochoa i Pedro Molina.


Francisco i Cayetano Rivera recuperen alguns dels objectes desapareguts de 'Paquirri'\nEls fills del torero fa anys que demanen a Isabel Pantoja que els lliuri alguns dels béns del seu pare\nper Redacció dijous, 8 de març 2018 - 09:00h | Actualitzat a 08/03/2018 09:06h\nImatge d'arxiu d'Isabel Pantoja.| Cedida\nDesprés de la mort de Francisco Rivera, ‘Paquirri’, van començar els problemes per saber qui s'apropiaria de totes les seves pertinences. Com era d'esperar, gran part d'elles es van quedar a Cantora, la residència on vivia amb la seva dona, Isabel Pantoja. No obstant això, i amb el pas dels anys, els seus fills Francisco i Cayetano Rivera, van sol·licitar el repartiment d'aquests béns, un fet que la Pantoja sempre va rebutjar.\nFinalment, i després de 33 anys esperant, sembla que els fills del torero aconseguiran recuperar parts dels objectes del seu pare. Així ho va confirmar la col·laboradora de Telecinco, María Patiño, a 'Sálvame', on també va assegurar que es tracta d'una notícia que no agradarà gaire a Isabel Pantoja.\nLa col·laboradora va assegurar que els fills de ‘Paquirri’ van contactar amb una persona «que té part dels objectes del seu pare». Després de confirmar les seves sospites, «li han demanat recuperar-los i han quedat en un lloc». Llavors, va confirmar la gran notícia: «Francisco i Cayetano podran recuperar part del que fa anys que reclamen i que els pertany».\nImatge d'arxiu de Cayetano i Francisco Rivera. | Cedida\nGran expectació pels objectes de Cantora\nLa notícia va causar gran expectació entre els membres de 'Sálvame', els quals volien saber quina era la procedència d'aquests objectes tan demandats. No obstant això, Patiño va confessar que no podia revelar aquella informació, ja que havia promès que ha canvi de donar aquella exclusiva, no publicaria «ni el dia, ni el lloc, ni la persona».\nD'altra banda, la col·laboradora sí que va resoldre una incògnita que va aparèixer a plató. I és que Patio va assegurar que els objectes no es troben actualment a Cantora. La tertuliana va admetre que, a la fina, hi ha «una habitació tancada amb clau», on es troben les pertinences del torero. Una habitació que continua tancada i molt poques persones saben què hi ha al seu interior.\nTanmateix, va referir-se sobre la possible procedència dels objectes que recuperaran Francisco i Cayetano, suposant que «Paco, en vida, va decidir apartar part dels seus objectes personals i estan en un altre lloc. Amb el pas del temps, els fills ho han descobert i l'hi cediran a canvi de res».\nPARLA CLAR: Paula Echevarría acaba amb els rumors sobre la relació amb Miguel Torres\nURGENT: La visita de María Teresa Campos a l'hospital que ha activat totes les alarmes\nIsabel Pantoja María Patiño Cayetano Rivera


La gent gran del Garraf debat sobre el testament vital i la mort digna\nRedacció Vilanova i la Geltrú 29-11-2016 12:52\nDebat sobre el testament vital i la mort digna amb la gent gran del Garraf. CC Garraf\nDimecres passat, 23 de novembre, el Consell Comarcal del Garraf va organitzar una jornada sobre el testament vital i la mort digna al Casal Municipal de Gent Gran de Les Roquetes, a petició del Consell Consultiu de la Gent Gran del Garraf i amb l’objectiu de debatre sobre aquests dos temes tractats al 7è Congrés Nacional de la Gent Gran.\nLa jornada, que va comptar amb l’assistència d’una vuitantena de persones, es va iniciar amb la presentació de la consellera comarcal de gent gran, Francisca Carrasquilla, que va destacar aquests espais de debat perquè “ens permeten conèixer la realitat de les persones grans a la comarca i fer un seguiment de les millores que es vagin materialitzant, intentant implicar tots els agents polítics i socials”.\nTot seguit, David Agustí, cap de l’oficina de gent gran de la Generalitat de Catalunya, va iniciar la seva ponència: “Testament vital, la nostra darrera voluntat anticipada”. Agustí va explicar que el testament vital és el document a través del qual una persona determina les instruccions a tenir en compte quan es trobi en una situació en què les circumstàncies no li permetin expressar personalment la seva voluntat. També va destacar que malgrat que el testament vital és cada vegada més conegut i utilitzat, encara ens costa fer-lo per tradició cultural, i va detallar que aquest és un document molt senzill, obert i adaptable, que es pot descarregar del web de la Generalitat de Catalunya i d’altres administracions públiques.\nLa següent ponència: “Mort digna, un dret individual” va anar a càrrec d’Isabel Alonso Dávila, presidenta de l’Associació Dret a morir dignament (DMD) de Catalunya, que ha destacat que “el dret a morir dignament és un dret individual que ens dóna la llibertat de decidir com volem morir i com fer-ho amb dignitat”. Alonso també va comentar que “cal perdre la por a parlar de la mort i que convé anticipar-s’hi”.\nPosteriorment es va dur a terme la taula rodona “Les nostres darreres decisions: voluntat, legalitat i realitat”, que va comptar amb les intervencions de Joan Cunillera, de l’Associació de Voluntaris de l’Hospital Sant Camil; Eloisa Álvarez, metgessa del Consorci Sanitari del Garraf i Montserrat Falguera, directora d’administració i gestió de la Fundació Redòs.\nCunillera va explicar que “un bon acompanyament al malalt terminal és essencial per donar dignitat i sentit al darrer tram de la vida”. També va descriure l’Espai Caixa d’Atenció Integral del Consorci Sanitari del Garraf (CSG), un espai d’atenció terapèutica i punt de trobada entre pacients i familiars, on es realitzen diferents activitats que contribueixen a la millora de la qualitat de vida de persones amb malalties avançades.\nPer la seva part, Falguera va dir que “encara són molt poques les persones que saben decidir com volen viure i morir, la majoria ens ho anem trobant pel camí però hem de parlar de la mort de la mateixa manera que parlem de la vida”. També va comentar que s'ha de fer una bona pedagogia per part dels professionals i les entitats.\nFinalment, Álvarez va explicar casos pràctics del CSG i va parlar dels principis de la bioètica i de com s'han de planificar les decisions anticipadament per evitar les urgències de darrera hora, on molts cops no s’hi arriba a temps. La taula va ser presentada i moderada per Joaquim Millan, coordinador de la jornada, qui també va conduir el torn de debat i preguntes fetes pels assistents.


CARPACCIO DE TONYINA – Jordibeumala.cat\nPàgina inicial/Agenda, Cuines, Cuines del món, Receptes/CARPACCIO DE TONYINA\nAvui començo una mica lluny però és que em ve molt de gust contextualitzar l’entrada….quedeu avisats!\nMolins de Rei és una vila amb una llarga i fornida tradició associativa i un d’aquests exemples és La Peni (Joventut Catòlica), amb més de 134 anys d’història (fundada al 1879) i amb un historial d’activitats culturals i esportives impressionant.\nCom és habitual, una entitat d’aquesta envergadura va disposar ben aviat d’una cafeteria que vertebrava la vessant social de l’entitat a base de tertúlies i àpats casolans. Durant una temporada, els cafeters de La Peni van ser els meus avis materns que amb els seus tres fills (ma mare i mons tiets) van allotjar-se a les golfes de l’entitat.\nEm venen mil històries i vivències que he passat en aquell edifici des de ben petit fins ara però potser no toca, no?\nAl gra! Tot això us ho explico perquè la cafeteria de La Peni ha anat passant de mans en mans durant tota aquesta porrada d’anys fins a l’actualitat on la Vanessa, ànima del restaurant, juntament amb el Xavi i el Suli li han donat un to càlid, proper i cordial.\nResulta que el Restaurant La Peni ha estat un dels restauradors que ha participat a les IX Jornades Gastronòmiques de Molins de Rei que organitza el Botmol en el marc de la Festa Major de Sant Miquel, amb el suport de l’Ajuntament de Molins de Rei (Molins de Rei Centre de Comerç) i on he tingut la sort de participar de la mà d’Expogestió.\nNo cal dir que m’ha fet especial il·lusió coincidir de nou amb ells i la seva cuina i a més, amb una proposta tan refrescant i suggerent com és un Carpaccio de tonyina marinat amb cítrics i tàrtar de tomàquet amb xampinyons:\nLa preparació és senzilla, pràctica i amb un resultat espectacular!!!\nLa feina més feixuga és treure les espines i netejar el llom de tonyina.\nEl tàrtar ofereix múltiples possibilitats i combinacions…m’atreviria a dir que tantes com gustos! Si voleu anar sobre segur, seguiu els passos de la recepta però si sou una mica gastrotemeraris com jo, proveu coses noves a veure què tal!!!\nEl maridatge va anar a càrrec de les caves Mont Marçal i us haig de confessar que quan t’argumenten un cava, el trobes molt més bo!!! De fet, no soc gens amant del cava i amb aquestes explicacions tan apassionades me’l miro amb uns altres ulls…hehehe\nAquí podeu veure com va anar la sessió de cuina en directe:\nSi voleu veure la resta de vídeos de les jornades podeu trobar-los tots aquí\nSi voleu seguir les novetats de La Peni podeu fer-ho al facebook i twitter\nCuinetes 30 de setembre de 2013 en 13:52- Respondre\nLa de història que té aquest edifici!! I la de vivències que hi hauràs viscut!\nHe tingut el privilegi de sopar-hi i és absolutament recomanable! ;) De fet les fotos que has penjat dels plats de la Peni juraria haver-los tastat… jajajaja!!!\nCaram amb Molins de Rei! Una ciutat per descobrir!!\nPetons Beumix!! :)\nJordi Beumala 10 d'octubre de 2013 en 12:19- Respondre\nI encara no ho hasa vist tot!!! hehehehe\nA veure quan tornem a compartir taula….


Ben jugat! Jocs tradicionals. Biel Pubill: Vetaina a Eslovènia!\nVetaina a Eslovènia!\nVetaina ha viatjat fins a Eslovènia, un petit i jove país de poc més de 2.000.000 d'habitants que va aconseguir la independència de l'antiga Iugoslàvia el 25 de juny de 1991. La seva capital, Ljubljana, és petitona, d'accés fàcil i ràpid, i sobretot molt, molt, molt tranquil·la. Potser ho fa el fet que el centre històric, quasi tot exclusiu per a vianants, estigui envoltat d'un riu, el Ljubjanica, que baixa parsimoniós i molt net.\nAl mig d'aquesta illa hi ha un lleu promontori al capdamunt del qual s'alça el castell des del qual es controla una gran extensió del país -es veuen perfectament els Alps i s'intueixen les darreres muntanyes darreres les quals hi ha la plana de Trieste i més enllà Venècia.\nL'extensa zona de vianants passa per nombrosos carrers envoltats de cases no massa altes, moltes d'elles decorades amb elements modernistes. Aquests mateixos elements són ben visibles, en particular, en alguns ponts com el conegut Dragon Bridge, on trobem diverses figures de bronze d'aquest particular animal que "protegeixen" l'accés al casc antic de la ciutat.\nResulta del tot distret passejar sense rumb per aquests carrers, pel costat del riu, creuant per ponts i passarel·les... aquí i allà trobem places i placetes, parcs de tota mena i, com dèiem, molta tranquil·litat. Entre aquestes places cal destacar la de Vodnikov, on durant la setmana esdevé plaça de mercat. Aquí no us serà difícil trobar un particular venedor ambulant que té tot d'objectes artesans fets de fusta entre els que destaquem gronxadors, cavallets, cotxets de nines, carraus... i uns curiosos, grans i ben decorats molinets que giren alegrement.\nUn altre lloc on segur que trobareu jocs i veureu distreure's els veïns de la capital és, en particular, al Tivoli, extens parc situat a l'oest de la ciutat, frondós d'arbres, amb àmplies zones de gespa on no és difícil veure grups jugant amb pilotes, passant-se friisbes, corrent amb patins o patinets, jugant a bàsquet... Entre aquests espais en trobem un adaptat per a jugar a petanca:\nUn altre lloc on sempre hi ha ambient, amb músics i altres artistes de carrer és la plaça Presernov, davant del Triple Bridge.\nSortint del centre històric els carrers es fan amples i llargs, amb no gaire o cap atractiu, a menys que resseguim el carrer Trubarjeva, paral·lel al riu, en direcció al barri dels museus d'art Contemporai, l'Etnològic i el Nacional d'Eslovènia (per cert, aquí es troba l'instrument més antic que es coneix, la famosa flauta del neandertal, de més de 60.000 anys d'antiguitat!).\nFent aquest recorregut trobareu espais alternatius, com el centre Metelkova, on té cabuda qualsevol representació artística que pugueu imaginar. És un espai, realment, singular.\nLa ciutat, doncs, petita i molt acollidora es fa mirar i pot ser un bon punt des d'on realitzar sortides a tot el país ja que, amb menys d'una hora i mitja pots passar del verd de les muntanyes i prats al blau del Mediterrani gaudint de poblacions com Koper, Portoroz o Piran.\nI en direcció contrària, cap al nord, les carreteretes permeten un passeig molt agradable i també tranquil -no hi ha gaire trànsit- per les zones rurals plenes de poblets escampats arreu, envoltats sempre de verd. Us aconsello el recorregut que sortint de Ljubljana passa per Skofka Loka, puja cap a Kropa i va a parar a Bled i, més enllà, al llac de Bohinjska Bistrika. A les imatges veiem Skofka Loka:\nEn aquest recorregut cal dedicar una bona estona a gaudir del paisatge que hi ha al voltant del llac de Bled, on totes les mirades centren l'atenció a la coneguda illa amb l'església al capdamunt.\nI un lloc, de característiques semblants a Bled, però que potser no és tan conegut és el llac de Bohinjska Bistrica. El llac, de dimensions semblants a l'anterior, té en l'església de Sant Joan Baptista el seu punt d'atenció.\nI per acabar aquesta introducció a Eslovènia, una darrera i important recomanació: no deixeu d'anar, com ha fet Vetaina, a Velika Planina!\nÉs una extensa plana elevada a més de 1600 metres que es troba al nord, a pocs quilòmetres de la frontera austríaca. Per arribar a aquesta plana primer cal agafar un telecabina a la població de Kamniska Bistrica. Aquest us deixa a mitja alçada -diria que a uns 1400 m- i, tot seguit i a menys que vulgueu arribar al cim caminant, podeu prendre un telecadira que us porta dalt de tot.\nUn cop dalt la vista és espectacular. Es veuen els cims més elevats dels Alps Julians, d'Àustria, les muntanyes de Croàcia i les que fan frontera amb Itàlia i, a tocar i a primer terme, Ljubljana.\nL'altre atractiu, a banda de caminar per la plana, és passejar a tocar de les antigues i renovades cabanes de pastors que, avui pràcticament en la seva totalitat, esdevenen preuats refugis de muntanya. Segons sembla, entre juny i setembre aquest espai encara s'omple de vaques que pugen a pasturar a l'estiu en aquests extensos camps.\nPublicat per Biel Pubill a 5/04/2018\nEtiquetes de comentaris: Joguina, Petanca, Vetaina\njuegos tradicionales (112)\nQuina canya! (12)\nTaller jocs (297)\nFederico Fellini, 8 1/2 i Nino Rota\nTakraw a Sydeny\nVI Abierto de Billa de Ponteceso\nI Trobada de jocs i esports tradicionals i ciència\nJocs tradicionals a Sarlat\nXIVè TRADIJOC de la Ribera d'Ebre i la Terra Alta\nTradijoc. El bagul dels jocs tradicionals/The ches...\nTots sumem! la festa és a Corbera d'Ebre!


AulaMèdia: Projecte Istme. Comunicació i interculturalitat. Ramon Breu\nLa Fundació Trams, nascuda l’any 2000 i impulsada per quatre centres educatius, l’Escola Solc i l’Escola Proa de Barcelona; l’Escola Sant Gervasi, de Mollet; i l’Escola Empordà, de Roses; té com a objectiu principal el desenvolupament de l’educació en les Tecnologies de la Informació i de la Comunicació. Actualment, la Fundació Trams agrupa una comunitat educativa de més de 3.000 alumnes, així com més de 300 professors i professores.\nA diferència d’altres moments històrics, avui en dia el cicle de renovació del coneixement és molt més curt que el cicle vital de les persones. D’aquesta manera, probablement, el cicle del coneixement es renovarà en el futur pròxim tres o quatre vegades al llarg de la vida d’una sola generació.\nQuan en l’àmbit educatiu crèiem que ja sabíem totes les respostes, la nova societat de la informació ens ha canviat les preguntes. Trams, conscient d’aquesta nova situació, planteja unir esforços per aconseguir progressos en la utilització pedagògica de les noves possibilitats de la comunicació.\nPer al curs 2004-2005, Trams llança el Projecte Istme. Com d’altres actuacions d’aquesta fundació, aquesta projecte respon a dues necessitats peremptòries dels nostres dies: incorporar la utilització de les Tecnologies de la Informació i de la Comunicació al currículum escolar, i proporcionar als nois i noies eines de reflexió per situar-se d’una manera autònoma i conscient en una societat cada cop més multicultural. Es tracta d’oferir als alumnes de 2n i de 3r d’ESO, unes activitats -executades amb eines de les Tecnologies de la Informació i de la Comunicació, com ara programes informàtics de música, de tractament de la imatge, gravacions en vídeo, etc.- que els permetin apropar-se a les altres cultures i establir el diàleg necessari per tal de construir una bona convivència.\nEl projecte consisteix en treballar quatre zones culturals del món, i que trobem representades a les viles i ciutats del nostre país: el Magrib, Llatinoamèrica, Àsia i l’Àfrica Subsahariana. Com es treballa? Doncs, a partir de buscar els elements musicals i plàstics bàsics comuns a les cultures: el so com element musical bàsic i la llum com element plàstic. A partir d’un so inicial s’estudia com cada cultura evoluciona fins a donar lloc a la seva pròpia música. També es té en compte que el so és allò que dóna lloc a la veu humana i, per tant, al llenguatge, mitjà de transmissió de valors culturals. Un plantejament similar es realitza a l’àrea de Visual i Plàstica a partir de la llum. El tractament que cada zona cultural fa de la llum dóna lloc a colors i formes pròpies, que defineixen les seves característiques artístiques com a cultura. Es vol, doncs, partir d’elements bàsics com el so, la llum i la paraula per establir un punt de partida comú per construir istmes des de la igualtat. Hi ha, per tant, un contingut clar i ben definit d’educació en valors; es tracta de fomentar l’autocrítica cultural en l’alumnat per fer possible un més gran endinsament en el seu entorn social, que li possibiliti el coneixement de les altres realitats culturals. Així, es començarà a fer camí per respectar, entendre i aprendre a interpretar, amb l’ajut de les noves eines, altres maneres d’expressió musical, visual i plàstica diferents de la pròpia i de les formes dominants a l’entorn, superant estereotips i prejudicis.\nDesgraciadament, hem de dir que a la vista del panorama actual, resulta original aquest projecte Istme que es planteja afavorir una actitud cooperativa dels alumnes, participant en activitats elaborades amb d’altres col·lectius escolars, per aconseguir un producte cultural final. Una experiència, per tant, a imitar per d’altres centres, que parteix d’una idea lògica: utilitzar les tecnologies per enriquir l’expressió audiovisual i comunicativa de l’alumnat. Un projecte que vol educar en la solidaritat sense necessitat d’organitzar grans i costosos esdeveniments que cerquen rendiments electorals, comercials o urbanístics de dubtosa eficàcia social.\nTota la feina, tota l’elaboració d’aquest projecte tindrà com a resultat un espectacle públic, dissenyat per les quatre comunitats educatives, de llum, formes, colors, imatges, sons i paraules que tindrà lloc el dia 5 de març de 2005, a l’Auditori de Sant Cugat del Vallès.\nÉs, en resum , una aposta pels projectes interdisciplinaris que potencien l’educació global, partint de les àrees d’expressió, del llenguatge musical, del llenguatge plàstic, i del llenguatge audiovisual que potencia les capacitats imaginatives i creatives de l’alumnat.\nEl Projecte Istme (un nom que és tot un programa, tot un símbol d’unió) demostra que per evitar l’enquistament burocràtic o la manca d’innovació crònica de l’educació de casa nostra, allò que realment és important és la possibilitat de fer realitat les noves propostes, àgils, atentes a la realitat del segle, basades en l’esforç i en la reflexió dels professionals de la docència.\nés professor de Secundària a l'Escola Solc i membre de la redacció d'AulaMèdia\nun camí a seguir [AM, octubre de 2003]


La CUP Reus demana un pla d’actuació pels animals en casos d’emergència | Canal Reus TV\n13:06 - 20 juliol 2021\nPortaran a votació en el proper ple la creació d’una taula de treball per l’elaboració de protocols per assegurar el benestar animal\nLa CUP denuncia la inexistència de plans d’actuació vers els animals en els casos d’emergència com incendis, inundacions i altres accidents. Recriminen que no hi ha un protocol clar pels cossos de seguretat on s’indiqui què fer amb els animals implicats en casos d’emergència, ja sigui pel que fa als animals de companyia com en nuclis zoològics o colònies felines, entre altres. Per això, al proper ple municipal portaran a votació la creació d’una taula de treball per l’elaboració de protocols per assegurar el benestar animal en cadascun d’aquests casos.\nSegons explica la regidora Mònica Pàmies, “els protocols actuals són plans pensats per a la societat civil, però no hi ha previsió pels possibles animals implicats”. A tall d’exemple, si una persona pateix un atropellament i necessita assistència mèdica, el gos que l’acompanya sovint queda desemparat. D’altra banda, demanen que la Fundació Última Llar, l’empresa amb qui l’Ajuntament té el contracte de recollida d’animals, quedi exclosa d’acollir animals provinents d’aquests casos, ja que “no són animals perduts ni abandonats, sinó animals en estat d’emergència que sovint requereixen un tractament específic”.\nA la moció, els cupaires també proposen una formació específica als cossos assistencials implicats i entitats animalistes col·laboradores, així com sumar-se al Programa PIREA i treballar per adaptar-lo al terme municipal. El Programa PIREA va néixer el 2017 amb la voluntat de confeccionar un pla de resposta i sistema segur en cas d’emergència que afectés nuclis zoològics.\nCUP Reus CUP Reus animals animalistes\nLa CUP denuncia la passivitat a Reus davant el maltractament animal\nL'Última Llar nega que la Fiscalia els hagi denunciat per la desaparició d'animals\n27.04 per Sonia Belmonte\nAnimalistes protesten al Mercadal contra els experiments amb animals\n17.04 per Laura Roig


Tot i que els diccionaris només recullen l'expressió fer furor en el sentit de 'tenir èxit o suscitar entusiasme', també s'accepta causar furor, igualment com són correctes les expressions causar sensació o fer sensació per designar el mateix concepte. Altres expressions relacionades amb el fet de tenir fama o èxit són fer fortuna, fer crit, fer cop (o donar el cop). Aquesta última s'aplica només a persones.\nLa cançó que ahir va presentar per televisió va fer furor.\nHi ha moltes coses que arriben a fer crit i després passen de moda.\nEl model que va presentar aquella marca de roba va donar el cop.\nHi ha altres expressions que s'utilitzen en el sentit de 'fer parlar' o 'parlar-ne tothom' i que es poden aplicar al concepte anterior d'èxit o fama, però no necessàriament. Exemples: fer soroll, fer forrolla, estar en voga, fer època, fer tro una cosa, etc.


Sí, Valencia sense accent gràfic. Però no us parlaré d’accents, sinó d’una barrera antidemocràtica i contraproduent.\nUs parlaré de la barrera del 3% que han de superar els partits que opten a ser representats al nostre parlament. Juntament amb la regla d’Hont i la desproporció de ràtios diputat/vots a les diverses ‘provincias’, ajuda a filtrar les incòmodes opcions minoritàries i, suposadament, millora la governabilitat.\nPer una banda, el que grinyola d’aquesta barrera és que en realitat només s’aplica a la demarcació de Barcelona. A les altres (amb 15, 17 i 18 diputats) cal un 5% aproximadament (a Lleida, Catalunya Sí que es Pot queda fora amb un 4,29% i a Girona entra amb un 4,77%, el valor més baix a les tres demarcacions ‘perifèriques’). Grinyola perquè una regla que té més excepcions que aplicacions suggereix que s’ha fet a mida: en aquest cas, a mida de reprimir només les opcions minoritàries de les àrees tradicionalment més progressistes. Opcions que es vol reprimir sense recórrer a il·legalitzacions que sempre deixarien el cas en mans de la justícia. I d’aquest ‘laisser-faire’, se n’aprofiten partits que no haurien de tenir cabuda en una democràcia, com ara PxC.\nPer una altra banda, els suposats beneficis d’aquesta barrera estan per demostrar. És beneficiós deixar determinades línies d’acció política fora de la via parlamentària? És bo per a la democràcia la dinàmica de menystenir l’opositor minoritari, que té la màxima expressió en el bipartidisme que silencia fins i tot les opcions minoritàries dins un parlament? Què els suggerim a 75.000 electors a qui neguem la via parlamentària?\nSincerament, la democràcia, com menys adulterada, més m’agrada. Pel meu gust, caldrà que en el procés constituent esborrem qualsevol d’aquestes excuses per silenciar les veus incòmodes.\nSobretot, si ens adonem fins a quins nivells de ridícul ens pot dur aquesta deriva demofòbica. Us demano que no us ho cregueu: agafeu un simulador de la regla d’Hont, aporteu-hi les dades de la demarcació de Barcelona i assegureu-vos que calcula correctament el resultat obtingut el 27-S. Tot seguit, feu la prova de suavitzar la barrera antidemocràtica, no cal ni que l’elimineu, rebaixeu-la al 2%. Què us surt? El Partit Humanista? El Pirata? El PACMA? Seria tan greu que tinguessin un o dos diputats? Però no! Resulta que, suavitzant la barrera antidemocràtica del 3% al 2% qui entra al parlament són dos diputats d’Unió i cauen el dissetè de Ciudadanos i l’onzè del PP.\nHome, confesso que tinc una aversió irracional a Duran i Lleida i als duranilleidistes. Però que un d’aquests que en diem popularment botifler passi per davant d’un demòcrata-cristià perquè hem posat una barrera demofòbica per por que se’ns coli un antitaurí al parlament és ben bé allò que ara en diuen disparar-se un tret al peu (no sé si els monàrquics l’empren gaire, aquesta expressió).\nI, decantant les meves aversions, sincerament em sento estafat quan veig que hem deixat fora un home experimentat com el senyor Espadaler per tal que ocupi el seu lloc la senyora Valencia. He volgut saber-ne més, d’aquesta senyora: regidora a Sant Feliu de Llobregat, a la web del seu ajuntament diu que ‘té estudis de Relacions Laborals i Tècnic Superior en Secretariat. Treballa coordinant una unitat de gestió d’operacions immobiliàries d’actius d’entitats financeres’. Al seu Facebook segueix una munió de ‘ciudadanos’ encapçalats (en ordre no alfabètic) per Servihabitat. Eps, ‘con la LKXA hemos topado, Sancho!’\nSenyors, abans d’inaugurar el país nou tenim molta feina; entre més qüestions, hem d’aconseguir atreure a les nostres posicions molta gent de Catalunya Sí que es Pot i d’Unió. Una norma que, a més de ser antidemocràtica, ens priva de tenir interlocució amb el senyor Espadaler al parlament perquè el seu lloc l’ocupi una ‘ciudadana’ tan preparada, és, ras i curt, una bestiesa.\nPS: Vincle a un simulador de la regla d’Hont.


Sense Ronaldinho, no hi ha independència | FINESTRA D'OPORTUNITAT\nHome Catalunya Sense Ronaldinho, no hi ha independència\nby Luciano Napolitano - set. 12, 2016\nAbans que arribés Ronaldinho al Barça, m’explicaven els meus amics, l’aficionat barcelonista era un aficionat més aviat trist, feixuc i amb poca il·lusió pel seu equip. Quan va arribar ell, en aquell estiu del 2003, la cosa va canviar completament. No només va portar tota aquella alegria i entusiasme sinó, el que és més important, va saber contagiar-la a tota la resta. Amb aquells cabells despreocupats i aquell somriure estrambòtic ens havia tornat la il·lusió perduda.\nPerò, què ha passat a la societat catalana en aquests últims anys? La característica principal dels catalans, és que quan parlen de si mateixos diuen: “La nostra Diada nacional de l’11 de setembre és celebrar una derrota” i ho diuen amb un aire derrotista i melanconiós. Perdoneu, però qui va arribar a Catalunya perquè celebrem amb tantes ganes i tanta il·lusió la Diada Nacional? En el dia d’ahir jo no hi vaig veure pas ningú celebrant una derrota. Tot el contrari. Vaig veure gent que sortia al carrer amb un sentit pacífic que volia només expressar allò que no pot fer d’una altra manera. Veia gent cantant, rient, saltant, ballant, gent amb ganes de fer coses i de canviar coses. Oi que no va ser cap Ronaldinho ni cap Messi? Crec que aquest canvi ho vam fer només els catalans, i d’allò sí que podem estar molts orgullosos.\nA Finestra d’Oportunitat ens agrada molt poder escriure i tractar els temes que ens interessen per a poder compartir-los amb els lectors, i moltes vegades, escollim els temes a consciència. Per què jo vaig escollir publicar l’endemà de la Diada? Com molts de vosaltres sabeu, jo no vaig néixer aquí, ni tampoc tinc sang catalana a les meves venes. Però tinc una cosa que resulta molt més important en un moment històric com aquest, i és que comparteixo un mateix projecte, una mateixa idea. I quan parlo de projecte, no em refereixo a construir plegats una societat més justa i igualitària per a tothom (que també) sinó em refereixo a la idea de poder canviar les coses. Els catalans tenim una cosa que ens caracteritza molt i és que sempre estem a l’avantguarda, a Catalunya sempre tenim un precedent en les lluites socials, polítiques, etc. I això és molt important perquè vol dir que som persones que contínuament estem pensant com avançar i millorar tant a nivell personal com col·lectiu.\nÉs clar que tenim diferències entre nosaltres, i veiem les coses com cadascú creu que és millor per a Catalunya, però allò mai ens ha impedit continuar avançant. Tot el contrari, crec que vivim en una societat suficientment madura com per debatre les nostres opinions sense complexos.\nUna altra de les coses que m’uneixen a Catalunya i que em fan sentir part d’aquest lloc, és la capacitat integradora dels catalans. Aquí a Catalunya vivim un munt de persones vingudes de l’estranger que tenim diferents cultures, llengües, costums, etc., i tots convivim dins d’una gran harmonia. Els esforços tant de les institucions, com de la societat civil en cercar mecanismes socials i impulsar programes que ajudin a la integració del nouvingut han estat claus en què avui en dia tinguem una Catalunya on la diversitat d’origens conforma un tret distintiu d’aquest país (en comparació amb altres països on la dreta extrema i els arguments feixistes estan tenint un ressò molt important, a Catalunya aquest discurs és pràcticament residual).\nLa integració, com sempre l’he entès, és un mecanisme de doble via: d’una part el respecte de les persones immigrades a la societat d’acollida i la seva voluntat d’adaptar-s’hi, i per altra banda el respecte de la societat d’acollida a la diversitat d’origens i la seva voluntat d’acceptar-la. Per aquest motiu, aquest no és un article només per dir-nos a nosaltres mateixos què bé que estem fent les coses que un estranger pot publicar articles en català el dia de la Diada, sinó que, a més, és un missatge a totes aquelles persones que porten vivint molts anys aquí i encara no ha expressat la seva voluntat d’integrar-se. Que ho facin, que aquí hi ha una Catalunya que els espera amb els braços oberts.\nHi ha una infinitat de motius pels quals jo em sento molt identificat amb aquesta terra i amb aquest poble. Catalunya és un país amb gent implicada, només cal veure la força dels joves i les xarxes associatives, on les persones troben el seu lloc al món i l’àmbit perfecte per desenvolupar-se. Però també és un poble treballador, amb un caràcter molt emprenedor, carregat d’humilitat i, encara que a la gent li costi de creure, no són tan avars ni tan garrepes com diuen, sinó tot el contrari. Però avui no parlarem ni tractarem aquests temes per una qüestió d’espai i temps, i que tampoc es tracta d’avorrir al personal.\nPer anar acabant, volia només comentar que el diumenge vam viure una jornada festiva com cada 11 de Setembre. La festivitat, les famílies, el caràcter pacífic de la manifestació, tot hi va estar present allà al Passeig de Sant Joan de Barcelona (com segurament també a Salt, Tarragona, Lleida i Berga). Crec que la gent que hi va s’ho passa molt bé, però també que s’està acostumant massa a anar a aquest tipus de manifestacions. Això ho dic perquè crec que la gent vol començar a veure respostes a la classe política i de les seves institucions. Si bé és cert que la nostra societat és una societat molt participativa, capaç de generar molts mecanismes d’aquest tipus, també crec que ha de saber que si tant volem l’ independència, no ens podem permetre sortir una vegada l’any al carrer a cridar algunes consignes determinades i poc més. La solució, que tampoc implica deixar aquest procés només en mans dels polítics, s’ha de buscar en la mateixa societat catalana. Som els catalans els que no només hem de pressionar i tornar a ser un agent polític actiu, sinó també som nosaltres els que hem de convèncer a la gent que encara té dubtes legítims sobre aquest procés.\nNo vull fer política ficció en aquests casos tan marcats pels sentiments i les experiències personals, però no ens podem quedar amb la idea que aquest gran moviment no té marxa enrere perquè correm el risc de que es vagi morint poc a poc. Si bé és cert això que ens va dir la Carme Forcadell allà per l’any 2015 quan la vam entrevistar amb el company Victor Solé (@sule25): “No conec cap persona que fa cinc anys fos sobiranista i ara no ho sigui, o que ahir ho fos i ara no. En canvi sí que conec moltíssimes persones que fa cinc anys o ahir no eren sobiranistes o independentistes i ara ho són.” (Veure Entrevista a Carme Forcadell – Finestra d’oportunitat) també és cert que això és un triomf importantíssim que no podem descuidar.\nPer finalitzar, em quedo amb la gent que he vist diumenge al carrer celebrant (amb majúscules) la Diada Nacional, com sembla ser, ja és costum. No sé si tot aquest procés cap a la independència acabarà ràpidament o trigarà molts anys més. Crec que tampoc ningú no sap si acabarà amb un referèndum (unilateral o pactat) o amb una declaració d’independència (unilateral o pactada). El que sí que està a les nostres mans és mantenir viu aquest esperit de voler canviar les coses i fer-ho amb alegria.\nCap llei ens donarà la resposta correcta, i cap ni una ens sotmetrà a tornar a la tristesa o al silenci i això no és no ser demòcrata, com diuen alguns, sinó que el més democràtic és que sigui el poble el que li digui a les lleis com aquestes l’han de governar.\nVull acabar aquest article amb un passatge del meu poeta preferit de llengua catalana, en Gabriel Ferrater (1922-1972). Poema: “Temps enrere”\nTornem a ser feliços


La riuada inunda 20.000 hectàrees a Navarra i entra a l'Aragó - Diari de Girona\nLa riuada inunda 20.000 hectàrees a Navarra i entra a l'Aragó\nL'especial situació ha estat provocada per les fortes pluges registrades des de dimecres i la fusió de la neu\npamplona/saragossa | efe/ddg 28.02.2015 | 07:23\nMembres de la Creu Roja evacuen dues persones grans a Tudela. jesús diges/efe\nLa crescuda del riu Ebre va passar per Navarra, on va causar una inundació històrica a la matinada, amb unes 20.000 hectàrees afectades però sense causar danys personals, i es troba ja a Aragó amb gran cabal i molta força però amb una intensitat una mica menor de l'esperada.\nLa riuada extraordinària, segons la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre (CHE), ha estat fruit de les precipitacions registrades des de dimecres, unides a la fusió de la neu, a l'extrem més septentrional de la conca, i que ha estat especialment intensa als rius navarresos.\nLa punta de la crescuda de l'Ebre ha passat per Castejón i Tudela i va arribar al migdia amb una intensitat una mica menor de l'esperada a Novillas (Saragossa), el primer poble que es va trobar a la seva entrada a Aragó, on el riu portava un cabal de 2.400 metres per segon i arribava als 7 metres.\nL'aigua va entrar al nucli urbà de Novillas i va inundar unes 1.500 hectàrees de terreny, però també va afectar una vintena de cases, segons l'alcalde, José Ayesa, que va explicar que al poble estan "al tall de la navalla".\nSegons les dades de la Confederació Hidrogràfica de l'Ebre, la punta de la riuada de l'Ebre havia d'arribar a Saragossa de matinada amb un cabal d'entre 2.000 i 2.200 metres cúbics per segon, que es mantindrà aproximadament durant 48 hores.\nDes de l'ajuntament de la capital aragonesa estan convençuts que la crescuda pot ser perfectament assumida en la ciutat, acostumada a resoldre aquestes circumstàncies.\nLa situació en general a la ribera mitjana de l'Ebre va estar ahir calmada, segons fonts del Govern d'Aragó, que apuntaven que l'únic perill podia donar-se a la protecció de Boquiñeni, on la Unitat Militar d'Emergències (UME) va col·locar barreres de contenció, en un municipi que va ser visitat per la presidenta d'Aragó, Luisa Fernanda Rudi. No obstant això, els tècnics són optimistes i pensen que la mota de contenció està aguantant "francament bé".


Carod explica al president equatorià que el català és un dels factors integradors de Catalunya La República\nCarod explica al president equatorià que el català és un dels factors integradors de Catalunya\nEl vicepresident del Govern, Josep-Lluís Carod-Rovira, ha traslladat al president de l’Equador, Rafael Correa, el contingut del Pacte Nacional per a la Immigració com a via d’integració de la societat immigrada a Catalunya en una reunió a Quito. Carod ha dit que és ‘un model de funcionament propi’ que vol que ‘qualsevol ciutadà resident a Catalunya, independentment del seu origen, gaudeixi d’una qualitat de vida digna’. El vicepresident ha descrit la societat catalana com a ‘oberta i inclusiva’ i ha situat la llengua catalana com un dels factors clau per a la integració. A Catalunya hi viuen prop de 90.000 equatorians, i és la tercera comunitat més nombrosa, seguida de la del Marroc i la romanesa.\nDurant la reunió, que els dos mandataris han mantingut durant més de mitja hora a la seu del Palau de la Presidència d’Equador, a Quito, el vicepresident del Govern ha subratllat el caràcter ‘obert i inclusiu’ de la societat catalana i li ha traslladat el model d’integració del país. ‘Un model de funcionament propi’, ha explicat, a través del Pacte Nacional per a la Immigració que la Generalitat va signar el passat mes de gener amb tots els actors implicats.\nEn aquest context, el vicepresident del Govern ha situat la llengua catalana com un dels factors que intervenen en aquest procés d’integració i ha explicat al president Correa que ‘el Govern s’esforça perquè tothom sigui competent en aquesta llengua com a llengua comuna de tots els catalans’.\nEls dos mandataris han remarcat els ‘vincles molt clars’ que, en paraules de Josep-Lluís Carod-Rovira, hi ha entre Catalunya i l’Equador, tenint en compte que ‘hi ha un contingent molt important d’equatorians que viuen a Catalunya’. De fet, amb prop de 90.000, els equatorians són la tercera comunitat més nombrosa de Catalunya (després del Marroc i Romania) i la primera pel que fa als països llatinoamericans. Un factor que converteix el país en un dels dotze prioritaris per a la cooperació catalana, tal com recull el Pla Director 2007-2010.\nA la reunió també han assistit la viceconsellera d’Afers Exteriors i Cooperació, Roser Clavell; el director de l’Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament, Andreu Felip; el ministre d’Afers Exteriors equatorià, Fánder Falconí; la ministra-secretària nacional del Migrant, Lorena Escudero, i el secretari Nacional de Planificació, René Ramírez.\nLa cooperació al desenvolupament també ha centrat part de la reunió. Els dos mandataris han coincidit a destacar la importància de la cooperació que Catalunya realitza a l’Equador, on actualment la Generalitat té projectes i programes en execució per valor de gairebé 9,5 milions d’euros. En aquest sentit, el vicepresident del Govern ha volgut remarcar que ‘malgrat la crisi, Catalunya no ha deixat de ser solidària amb el país’. El 2007 l’Equador va ser el primer país receptor de l’ajuda al desenvolupament de la Generalitat, amb un 8% del pressupost.\nCarod ha emmarcat la reunió amb el president equatorià dins ‘la normalitat institucional de relacions exteriors del Govern de Catalunya’, tal com preveu el nou Estatut. De fet, el vicepresident del Govern ja es va reunir amb el ministre d’Afers Exteriors, Comerç i Integració, Fánder Falconí, i aquest vespre ho farà amb la secretària-ministra nacional del Migrant, Lorena Escudero.


El PSIB-PSOE assegura que Pablo Casado és "un Aznar Revival que farà tornar el PP més radical i amb un preocupant escorament a la dreta també a Balears"\njul. 23 El PSIB-PSOE assegura que Pablo Casado és "un Aznar Revival que farà tornar el PP més radical i amb un preocupant escorament a la dreta també a Balears"\nLa portaveu adjunta del Grup Parlamentari Socialista, María José Camps, ha valorat l'elecció de Pablo Casado com a nou president del PP assegurant que "sense cap dubte farà tornar el PP més radical i amb un preocupant escorament a la dreta".\nA criteri de Camps, la nova responsabilitat de Casado suposa "la continuïtat de les retallades, les imposicions i el patiment a la classe mitjana i treballadora, ja que formava part del cercle directiu de Rajoy, però també implicarà un Aznar Revival, perquè es situa a moltes de les tesis de l'expresident".\nUna radicalització que tal com ha augurat la portaveu socialista "anirà en augment per la lluita d'estirar quatre vots a Ciutadans, per la qual cosa veurem un PP més preocupat per la lluita del poder de la dreta que pels interessos de la ciutadania". De fet, els socialistes creuen que amb la inclusió de Prohens i altres dirigents d'aquí a la cúpula nacional "aquesta radicalització arribarà aviat al PP de Balears".\nA més a més, Camps també ha lamentat la "greu incoherència de proposar que governi la llista més votada mentre acaba de ser proclamat president sense ser el candidat més votat i sumant altres forces, el que ell diria un pacte de perdedors".\nPel que fa a la gratuïtat dels aparcaments dels hospitals públics de Balears, la portaveu adjunta ha demanat responsabilitat a totes les formacions del Parlament tenint en compte que "Can Misses és el pàrquing més car d'Espanya, amb un preu de 2,10 euros l'hora".\nEspecialment s'ha dirigit a Ciutadans i a la resta del Grup Mixt, a qui ha demanat que "decideixin si es situen al costat de la majoria de la ciutadania que reclama no pagar per anar al metge o si volen retardar uns mesos una mesura que acabarà arribant".\nEn qualsevol cas, Camps ha volgut deixar clar que "la intenció del Grup Parlamentari Socialista era agilitzar el mandat parlamentari per fer gratuïts aquests aparcaments però, si demà no és possible, ja hi ha registrada una Proposició de Llei en aquest sentit.\nFinalment, Camps també s'ha referit a la Llei de Famílies que demà es debatrà al ple del Parlament, la qual inclourà diferents esmenes a proposta socialista per "protegir els drets dels menors, persones grans i víctimes de la violència masclista".\nLlei Salut Laboral\nUna de les normatives més importants que el ple del Parlament aprovarà demà és la Llei de Salut Laboral, la qual segons el diputat Enric Casanova "arrodonirà la tasca feta aquesta legislatura per combatre la precarietat laboral i millorar les condicions dels treballadors i treballadores de Balears".\nL'objectiu de la nova llei és lluitar contra la sinistralitat laboral, la promoció de la salut i avançar en el reconeixement de les malalties professionals, especialment en el sector turístic i de serveis, amb la creació de la Unitat de Malalties Professionals.\nPer Casanova, aquesta llei "ajudarà a millorar les condicions laborals dels treballadors i treballadores de la nostra terra partint de la prevenció i la promoció de la salut".


Notícies - Sílvia Solanellas, nova directora de la Fundació Sant Cugat Actiu\nSílvia Solanellas, al centre, és la nova presidenta de la Fundació Sant Cugat Actiu\nel 29/jul/15 Mar Castro Economia PDF\nLa santcugatenca Sílvia Solanellas substitueix Lluís Fernández al capdavant de la direcció de la Fundació Sant Cugat Actiu. El tinent d'alcalde de Promoció Econòmica, Carles Brugarolas, ha presentat aquest dimecres Solanellas davant la premsa, i ha explicat que l'objectiu per als propers quatre anys de la fundació ha de ser la captació d'empreses des de l'exterior.\nSolanellas ha explicat que el principal objectiu que es marca és 'seguir posicionant Sant Cugat com a ciutat capdavantera dins la gran regió metropolitana de Barcelona'. A més, també vol que la ciutat 'esdevingui una marca molt més potent i que el teixit empresarial segueixi creixent i es vegi com un centre d'excel·lència'.\nUn dels temes importants és seguir posicionant Sant Cugat com a ciutat capdavantera dins la gran regió metropolitana de Barcelona. Fer que esdevingui encara més una marca molt més potent i que a més el teixit empresarial segueixi creixent i es vegi com un centre d'excel·lència.\nUn dels altres objectius de la fundació és cercar més recursos econòmics de l'àmbit privat perquè sigui una entitat autofinançada.\nBrugarolas ha defensat el nou fixatge i ha destacat de Solanellas el seu 'ampli recorregut en l'àmbit de la captació d'empreses i el posicionament de territoris'. Segons Brugarolas, la nova directora 'cobreix una mancança' que hi ha l'Ajuntament i a la fundació per 'explotar el màxim les oportunitats que té la ciutat'.\nTé un recorregut molt ampli en l'àmbit de la captació d'empreses i del posicionament del territori. És un perfil professional que cobreix una mancança que som conscients que teníem. No estàvem explotant totes les oportunitats que té la ciutat.\nSílvia Solanellas anava de número 13, com a independent per CDC, a la llista electoral de CiU a les passades eleccions municipals. A més, ha estat també responsable de comunicació de l'Assemblea Nacional Catalana (ANC) a Sant Cugat.\nEl fins ara director de la Fundació Sant Cugat Actiu, Lluís Fernández, continuarà dins l'entitat com a responsable en matèria d'economia social i d'emprenedoria, una figura ara inexistent, tot i que Brugarolas ha assegurat que ja estava previst crear-ho.\nA part d'aquests dos càrrecs, la fundació es reforça amb dues figures més: un tècnic i un administratiu.\nEl sou de la nova directora serà de 51.000 euros bruts anuals, 10.000 euros menys que fins ara, i el de Fernández serà de 46.000 euros.\nPressupost del 2014\nSant Cugat Actiu tenia fa un any un pressupost de 938.000 euros, en els quals hi havia els ingressos públics (22%) i els privats (78%). En els nous estatuts, es recull que els actors privats facin aportacions al fons de la fundació.\nsant cugat actiu


L'Eliana celebra les terceres Jornades Smarts Cities - Noticias CAMP DE TURIA\nAmb el títol ‘Smart Cities: tecnologia i ciutadania’ la Universitat de València (UV), a través del Vicerectorat de Projecció Territorial i Societat, va presentar la 3a edició de la Universitat de Tardor de l’Eliana. Aquesta iniciativa és fruit de la seua estreta col·laboració amb l’Ajuntament, la Diputació de València i Caixa Popular.\nDijous passat, 22 d’octubre, el Centre Sociocultural d’aquest municipi va acollir aquesta jornada sobre la influència de la tecnologia en les activitats quotidianes de la ciutadania i el seu paper decisiu en el funcionament de les ciutats i els territoris.\nEl programa va arrancar al matí amb un taller dirigit als alumnes i alumnes de l’IES l’Eliana. La inauguració oficial es va celebrar a les 17.30 hores i va comptar amb la presència del Vicerector de Projecció Territorial i Societat, Jorge Hermosilla, entre altres. A continuació, la professora de la UV Anabel Forte, va fer una xerrada titulada ‘Les dades i l’estadística al servei de la ciutadania’. Seguidament professors i investigadors de la Universitat van analitzar l’actualitat de les ciutats intel·ligents a Espanya i a València i es van presentar algunes experiències d’èxit. La cita anual es va tancar amb una taula redona i el seu posterior debat.


Dir argilaga és destruir el valencià | eljuliet\nDir argilaga és destruir el valencià\nVos faig un resum de l’editorial. Venia a dir, a grans trets, el següent: que el Diccionari Normatiu Valencià de l’AVL és molt dolent perquè obri la porta a duets lèxics que abans no existien. Que per ara no ha tocat l’ortografia, però que, oh!, tot arribarà. Després, fa un salt i vincula amb el DNV que algunes empreses o institucions oferisquen versions en valencià i català alhora. Fa un altre salt, amb volantí inclòs (jo en diria xirimbela, però eixe mot encara no és normatiu), i argüeix que el gallec està en retrocés per culpa de la separació del portugués. I acaben amb una sentència bíblica pròpia d’un arquebisbe de València: «Ho accepte o no, la bifurcació que fomenta l’Acadèmia Valenciana de la Llengua és un atac frontal per a la supervivència de l’idioma que diu defensar.»\nEstos són els quatre ítems que estructuren l’editorial. Quatre mites, quatre llegendes urbanes, quatre opinions de cunyat indemostrades, quatre fal·làcies, en suma. I les pense disseccionar tot seguit:\nEls duets lèxics que incorpora l’AVL no suposen cap trauma per a la unitat de la llengua. Fins ara, un erudit d’un poble valencià que fera un estudi botànic es trobava que si deia en algun article, posem per cas, argilaga, tomello o albarzer, l’editor de Word li subratllava la parauleta i el diccionari de l’IEC l’informava que cometia un error. Per a El Temps, és més greu que el DNV òbriga la porta a eixes paraules, que no que eixe erudit es veja en l’obligació d’ocultar termes absolutament genuïns (fins i tot passant-se’n al castellà) o bé, si té molta confiança lingüística, de prevaricar contra la norma. Doncs bé, jo crec que la sacrosanta unitat de la llengua s’ataca molt més prohibint que no ampliant. Només alguns professionals de la llengua es queixen d’eixes ampliacions (“ho accepten tot, i ara què ensenyarem?”, diuen, sense vergonya), mentre que els –encara pocs– usuaris del valencià escrit hi troben un recer confortable. Quin contrast.\nUn altre contrast, que frega la manipulació (per què hauré dit frega, si és que la supera?), és argumentar que «la proposta no arriba encara a plantejar solucions ortogràfiques contradictòries». Cal tindre molta barra per a dir això, justament en el moment en què l’IEC ha decidit unilateralment eliminar més de 180 diacrítics i canviar algunes solucions ortogràfiques. Molta, molta barra. El DNV té com a esperit acceptar totes les opcions ortogràfiques (i fonètiques) pròpies de la llengua. Així, inclou sépia, sèpia i sípia. Inclou motle i motlle. Inclou anglès i anglés. On hi ha el problema? Quin usuari et deixes fora? No cap. Per als qui diguen que és un embolic tres solucions per a sépia, els explicaré que no més que partisc, partesc i parteixo. I que a l’aprenent inicial de valencià, se li pot ensenyar la prioritària. I el parlant de tota la vida, que pronuncie (i escriga) la que haja usat sempre.\nEl tercer ítem de l’editorial fa referència als menús de tria lingüística que inclouen les opcions “valencià” i “català”. Val a dir que la meua opció favorita seria “valencià-català”, però, com en altres moltes coses en la vida, cal assumir que les teues preferències no tenen per què ser les més esteses. En resum, l’editorial acusa el DNV de propiciar que hàgem passat de menús on només hi havia “català”, a menús on també hi ha “valencià”: «Aquesta nova doctrina reforça una realitat que ha anat imposant-se en la vida quotidiana», diuen, donant pas a una fal·làcia que ja penetra en el terreny del ridícul (o, si no, a vore com qualifiquem que responsabilitzen el DNV d’això). Se centren, és clar, en la visió segregacionista: oh, si hi ha dos noms per a la mateixa llengua, esta es debilita i es bifurca! Obvien, com es fa sempre, que un valencianoparlant no lector d’El Temps i no votant de partits pancatalanistes potser no se sentirà identificat si no veu, entre tots, el nom de la llengua que parla. Quina casualitat, xe. Que persones que no hagen treballat mai temes lingüístics o filològics ignoren el valor identitari de les llengües és perdonable. Que ho ignoren (conscientment o no) els qui precisament en viuen és inadmissible. I, mireu, que la diversitat dialectal no provoca segregació lingüística ens ho ve a dir, ves per on, el mateix Word que ens subratlla parauletes:\nPer acabar este desficaci d’editorial, l’autor vincula la situació del valencià amb el gallec. I relaciona la depauperació d’este últim amb la separació respecte al portugués. A vore, anem a pams, que ací hi ha tela. De primer, el gallec s’ha debilitat molt els últims anys per la pèrdua de parlants, no pel model ortogràfic. En això ha tingut molt a vore el fals bilingüisme edulcorat promogut per la Xunta. En segon lloc, el gallec i el valencià (no el català) es poden donar la mà en molts aspectes. Han perdut parlants a mesura que es produïa el canvi generacional i la llengua perdia prestigi social. Però, mira, el gallec ja estava separat del portugués des del segle XIV, mentre que el valencià continua sent una llengua una amb el català. A vore si el problema resulta que no és eixe. I en tercer lloc: fins els gallecs més lusitanistes no proposen que la llengua deixe d’anomenar-se gallec i passe a dir-se, només, portugués. Podem arribar a entendre que una cosa pot tindre més d’un nom? Que això es diu sinonímia i, si respon a una distribució dialectal, geosinonímia. I que no és cap pecat. Que el problema és dir a la mitat de la població que com parla no està bé.\nAcabe ja. Este és el nivell que trobem en els teòrics pedestals que defensen la nostra llengua i la nostra identitat: un reguitzell d’opinions sense fonament empíric, cunyadisme pur i dur, ni tan sols una mica d’observació, encara menys una mínima concessió a l’empatia. La diferència, potser, és que a alguns ja els va bé així, amb una llengua guetitzada i un mercat fidel. A altres, no.\n22 comments on “Dir argilaga és destruir el valencià”\nJuli, has escrit un article que em pense que molt pocs professionals de la llengua haurien tingut la capacitat i la valentia d’escriure. Espere que siga llegit i debatut no solament entre els professionals de la llengua: també dins del Bloc Nacionaliste Valencià, no debades hi ha en joc el retorn a la ideologia dels huitanta. A la ideologia i, també, al model lingüístic.\nMolt bon article, Juli. En efecte, hi han sectors que es pensen que defensant la uniformitat lingüística (la subordinació al català central) fan un gran favor al valencià, quan realment eixa manera d’actuar denota un complex d’inferioritat i no és que no genera adhesió, sinó que genera desafecció. Vetant paraules com “argilaga” i un bon cabàs més perdem molt més que guanyem.\nMolt d’acord. L’editorial és impresentable.\nJuli, compartisc l’article excepte en un punt que grinyola. Fixa’t que il·lustres el cas de l’anglés amb el Word i és molt diferent del valencià/català. Mentre que la llengua és un “anglés” i les varietats són una vintena, en el nostre cas, l’etiqueta és valencià o català. Cap lligam entre les dos etiquetes. Una bona opció seria valencià-català, com dius, o a l’estil de l’anglés en el Word, català i català (valencià), per exemple, que és la que usa l’Apertium. Fixa’t que igual que passa amb l’anglés, passa amb “español” (tradicional, España, internacional, Argentina, etc.).\nDit això, haurem d’assumir també que en certes situacions no és viable triar varietat lingüística (valencià, català, balear, etc.) i que alguns camps d’especialitat, per qüestions de mercat, sovint, necessiten una sola varietat. O que en alguns àmbits (mitjans de comunicació) el DNV pot despistar, perquè hi ha un diccionari però no una guia. Com la RAE, que és un diccionari i no una guia (ni més ni menys). Es tracta que els mitjans de comunicació creen un estàndard propi (amb un grau de valencianitat X), igual que els llibres de text, etc., com han fet la majoria de llengües.\nEl que hi ha en el fons és un problema de no entendre que una cosa és un repositori com el DNV i una altra cosa és un manual d’estil. En castellà ho tenen clar. Ací ens falta normalitzar l’ús de la llengua i això comportarà la creació d’un estàndard que eliminarà en part la varietat. És a així. Passa en qualsevol llengua. Ha passat en castellà i no s’han mort. Si ens passa a nosaltres, serà un excel·lent senyal. Fins llavors, que les coses apareguen en el DNV no és roín. És necessari. Sempre que estiguen argumentades (que en alguns casos no passa, també cal dir-ho).\nL’any 1999, a Morella estant, durant unes jornades del Galeusca (trobada d’escriptors bascos, gallecs i catalans), vaig tenir la gosadia de preguntar als gallecs que allí hi havia com valoraven la situació de la seua llengua amb aquella Real Academia Galega a la que la majoria d’escriptors donaven suport. Alguns desviaren la mirada cap al trespol i un d’ells va sentenciar, amb el callat assentiment de tots els altres: “¡La cagamos!”.\nQui voldrà ser escriptor d’una literatura reclosa al reducte folklòric serà qui donarà suport a l’AVL. I un retret: els lingüistes, si més no els qui doneu caliu a l’AVL no teniu ni punyetera idea de literatura. Ni de la catalana ni de la que s’ha escrit arreu del món. Per a saber-ne caldria que eixíreu de la sala de les autòpsies on feu de forenses de la llengua i viatjàreu una miqueta per les biblioteques del món.\nGràcies per l’aportació. Veig que comparteix amb El Temps el to apocalíptic de les sentències. I sí. Li reconec que no tinc ni punyetera idea, si més no, de la seua literatura.\nElJuliet, no paga la pena debatre amb el senyor Cucarella. Jo ja he patit alguna conversa cibernètica i el resultat sempre és igual de malencarat i amb poca educació.\nNo negue la vàlua de la seua obra (que tampoc conec, com dius hi han molts peixos en la mar i gambes i clòtxines a més) pero la seua sobèrbia el descalifica. Ell té clara la seua veritat absoluta que li fa saber exactament quins llibres ha llegit qui no pensa com ell per a poder desqualifiar-ho com a ignorant que no arriba al seu nivell.\nDoncs ja et caldria conèixer-la. Encara no només siga pel fet que gràcies a ella algun acadèmic ha pogut farcir d’entrades “genuïnes” eixe DNV de què tant us desvaniu. És voler dir que si vols llegir literatura valenciana de debò, en el text i en el context, caldrà que te la mires. La llàstima, per a tu, és que considere que la pàtria de l’escriptor és la seua llengua, i la meua ha estat i és radicalment catalana. De Xàtiva i la redor. Sisquera que un dia pugues arribar a entendre-ho.\nEn conec que és valuosa. Però en un mar ple de peixos, opte per la d’autors que s’expressen amb més respecte. O, simplement, amb respecte.\nConeix vostè (canvie el tractament) la sentència “com més clars, més amics”? Doncs he volgut ser clar, i això no implica, crec jo, falta de respecte. Llevat, és clar, que vostè considere la desavinença com una falta de respecte. I en una cosa crec que coincidim: jo no sóc del seu món ni vostè del meu. Llengües diferenciades, literatures diferents. I li demane disculpes: no sé quina volada m’ha pegat per a ficar-me en aquest (seu) esbarzer. M’he comportat com un foraster que s’ha ficat en una casa on no és benvingut ni l’han convidat a entrar-hi. Les meues més sinceres disculpes (sense ironia). A seguir bé.\nI els 500 barbarismes que l’AVL vol esborrar (segons ells ja ha esborrat) però pels qui no acceptarem més degeneració de la llengua no s’esborraran mai? Ara ja s’accepta la paraula estrangera “barco”. Allò que no varen aconseguir els defensors del “català light” (Pericay, Tubau i d’altres porqueries) ho fa ara l’anomenada AVL amb un diccionari que titllen de “normatiu”. Però si es contrari a la norma, home! Quina barra que teniu…\ni això de “mitat”, un altre mot estranger, què? Vergonyós, tot plegat.\nEls erros i encerts de l’AVL són figues d’altre paner. No em case amb ningú i sovint hi sóc constructivament crític.\nLamente que use termes com “porqueria” i l’informe que no aprovaré el seu altre comentari per la mala educació cap a un altre comentador.\nAh, sí? Dir que algú em fa pena és mala educació? No ho sabia, home. Doncs vejam quan veurem que critiques la inclusió de barbarismes. Aleshores em faràs canviar de parer. Abans no. Bona nit.\nUna cosa només: el mot “mitat” l’inclou el DNV i també el DIEC i el GDLC.\nA mi el que més fàstic em fa de tot és això de “un salut”. Repugnant.\nDoncs ho tens fàcil.\nMolt bon post. Pense exactament igual que tu en este tema. Sembla que a El Temps se’ls a colat un editorial de 1978. Bé, sovint tota la revista sembla viure en una època passada…\nRetroenllaç: Dir «argilaga» és destruir el valencià | Taula de Filologia Valenciana\nSr. Juliet, escriu molt per dir moltes bajanades. Ja m’agradaria que el Word digués:\nPerò no, arreu veiem a les webs català i valencià com dues llengües diferents.\nSenyor Juliet, s’ha begut vostè l’enteniment o és un altre militant de la destrucció del català camuflat? Ha oblidat vostè que els valencians som catalans, venim de catalans i parlem català? Vol ser vostè espanyol? Doncs endavant, però no faci mal a la llengua i el país amb els seus disbarats.\nEl DNV sí que atempta contra la unitat de la llengua catalana, però també l’IEC amb la seua nova gramàtica secessionista, i sobre les diferents versions d’anglès al Word, en cap s’anomena l’anglès amb un altre nom. La solució no és posar valencià i català o valencià-català i català, la solució seria posar català, català (País Valencià), català (Illes Balears), etc….. igual que tenim versions d’espanyol (Espanya), espanyol (Mèxic), espanyol (Argentina), etc…. als sistemes operatius.\nSoc Oliver, de electomanía. Quant de temps eh… sorpresa?? je je\nBo, m’atrevit a escriure’t per açí perque fa molts mesos que no escrius al fòrum de electomanía. M’agradaria que tornares, gent com tu es tira molt a faltar, la veritat.\nSi vols posar-te en contacte amb mi, et deixe el meu correu.\nEspere saber de tu molt prompte. Mentrestant… un abraç fort, amic!! 😉\nEl centralisme del català de Catalunya ens produix a molts un rebuig clar perquè ells han agafat la bandera del que es pot dir i del que no. Si tindre (que no tenir) moltes paraules diferenciades és una amenaça a la unitat, pot ser no valga la pena mantindre la unitat. No obstant, sempre podem agarrar la varietat dialectal valenciana com a vàlida i deixar la varietat dialectal catalana per a l’us parlat de Catalunya. Si siga on siga digam “xiquet” i no “infant”, “creïlla” i no “patata” o “ací” i no “aquí”, bé, jo com a valencià accepte el que diga eixe editorial.\nThis entry was posted on 8 Novembre 2016 by eljuliet in Llengua, Uncategorized.


La segona entrega del cicle de debats sobre Humanitats digitals de l’IEI aprofundeix en la relació entre els vídeojocs i la història - TOTLLEIDA\nAlberto Venegas i Marc Rollán han participat en una taula rodona que ha comptat amb Marca Alòs com a moderadora\nL’Aula Magna de l’Institut d’Estudis Ilerdencs ha acollit aquest dimarts la segona de les quatre sessions que formen el cicle ‘Ecce Homo Digitalis. Com arribar a ser un humà digital’. En aquesta ocasió, el debat s’ha centrat en el tema ‘Videojocs i història: el futur explora el passat’, i ha comptat amb la participació d’Alberto Venegas, autor del llibre ‘Pasado Interactivo’) i Marc Rollán (autor de ‘Play Historia’), actuant com a moderadora Marta Alòs.\nVenegas és llicenciat en Història per la Universitat d’Extremadura i doctor per la Universitat de Múrcia. És a més professor d’Història, Història de l’Art i Geografia a ESO a les comunitats de Madrid i Extremadura i membre del grup i projecte de recerca ‘Història i Videojocs 2.0’, així com director de la revista digital de divulgació i investigació sobre la cultura del videojoc ‘Presura’. Reconegut investigador sobre videojocs i història, és autor de ‘Passat Interactiu. Memòria i història al videojoc’, un llibre pioner que revela les llums i les ombres d’una de les indústries culturals més poderoses del nostre temps i aprofundeix en la relació que s’estableix entre la història, la memòria i les representacions videolúdiques.\nPer la seva part, Marc Rollán, conegut també com ‘El Funs’, és redactor a ‘3D Juegos’ i ‘Games Tribune’, veterà podcaster i reconegut divulgador de la història dels videojocs. És autor de ‘Play Historia: los 50 videojuegos que cambiaron el mundo’, una exhaustiva recopilació en un únic volum de la història dels cinquanta títols que més han marcat el desenvolupament de la història del videojoc, aquells que per la seva transcendència han modelat la indústria i el mercat.\nEl cicle de debats de l’IEI sobre Humanitats Digitals 2021 es va posar en marxa dimarts passat i continuarà els dos darrers dimarts de novembre, sempre amb entrada lliure i aforament limitat, i amb la possibilitat de seguir-ho també via streaming pel canal culturaiei.cat. El dia 23 el tema serà ‘Nous formats audiovisuals: humanitats i noves tecnologies’, i comptarà amb la participació de Ramon Usall (historiador i col·laborador de la revista ‘Sàpiens’) i Jesús Bosch (CEO d’Starloop Studios), mentre que el dia 30 s’abordarà ‘Llegir en digital: humanitats i digitalització’, amb Gemma Caballer (CRAI Biblioteca de Reserva-UB) i Rodolf González (Biblioteca de Lletres-UdL).


Sol·licitud de canvi de dades de filiació i contacte del pacient | Hospital Sant Joan de Déu\nLes dades de filiació i contacte del pacient són molt importants per facilitar el contacte entre el pacient i l’Hospital Sant Joan de déu Barcelona. Per això hem de ser rigorosos en modificar-les.\nOmple el següent formulari per actualitzar les dades (canvi de domicili, telèfon, etc.) que consten en la història clínica d’un pacient de l'Hospital Sant Joan de Déu Barcelona.\nEt recomanem que també comuniquis aquest canvi de dades al teu centre d'atenció primària (CatSalut). En cas que les dades del registre de l’Hospital Sant Joan de Déu Barcelona no coincideixin amb les que conten al registre de Catsalut, es podran prendre com a referència aquelles que consten a CatSalut.\nEt recordem que pots comunicar aquest canvi a qualsevol centre de CatSalut.\nRelació amb el pacient * - Selecciona -MareParePacientTutor legalDirecció General d’Atenció a la Infància i l’Adolescència (DGAIA)Centre de residènciaAltres


GAY-ROSELL & SOLANO presta serveis en Dret Matrimonial i Família i el seu equip d'advocats ostenta una dilatada experiència en l'assessorament jurídic i representació lletrada en tota mena d'assumptes d'índole familiar, inclosos aquells amb elements de Dret internacional.\nLa nostra especialització i dilatada experiència en aquest àmbit ens col·loca en una posició privilegiada per adoptar decisions estratègiques davant dels tribunals de justícia garantint un òptim resultat.\nA l'hora d'abordar els assumptes que ens confien els nostres clients, ho fem adoptant una perspectiva global i establint una comunicació contínua i fluida amb ells, procurant oferir sempre una resposta ràpida i efectiva.\nCaracteritzats per tenir una filosofia de pacte, som experts en la negociació i oferim alternatives al conflicte.\nLa complexitat i especificitats dels assumptes de família requereixen la intervenció d'altres Departament. Per això, treballem estretament amb els professionals que formen part de les àrees de Penal, Concursal, Mercantil, Fiscal i Laboral.\nAltrament, la nostra firma compta amb advocats experts en Dret Canònic, habilitats per actuar en les diferents causes que es dirimeixen davant els Tribunals Eclesiàstics, incloent la defensa davant del Tribunal de la Rota.\nLa nostra firma presta, en concret, els següents serveis:\nDissolució i liquidació del règim econòmic matrimonial (Ganancials)\nDivisió de la cosa comuna (Separació de béns)


RENFE al matí: una Vergonya - TOTLLEIDA\nRENFE al matí: una Vergonya\nPer Toni Yus Última actualització Sep 5,2018\nEn 12 anys que porto agafant el primer tren del matí des de Tàrrega cap a Lleida per treballar, pocs dies he trobat que cap dels dos primers trens en direcció Lleida i Cervera hagi arribat puntualment al seu lloc de destí seguint l’horari fixat per la companyia. Molt diferent a la resta del dia, on els trens surten i arriben gairebé sempre a l’hora (excepte causes de força major). Al seu dia la companyia decidí endarrerir l’horari de sortida per quadrar l’hora ‘real’ d’arribada, tot i que el més normal seria sortir a l’hora o, si ni s’és capaç de complir aquest mínim requisit, avançar més l’horari de sortida per almenys arribar a bones hores. Més tenint en compte que molta gent agafa l’AVE o l’Avant per anar cap a Barcelona o Tarragona, perdent-los per aquesta incompetència sistèmica. De fet el punt negre és a Tàrrega, on es creuen els dos trens i un no pot sortir sense arribar l’altre, trobant-nos que les poques vegades que el tren de Cervera fins a Tàrrega és puntual, s’ha d’esperar al que ve de Lleida (amb tot, el que ve de Cervera és el que acumula més retards, amb retards sistèmics de mínim 5 minuts), potser per ‘motius’ varis (ja s’entén). Però tot i el retard, el tren cap a Lleida recupera el temps perdut però a l’últim tram redueix la velocitat arribant de 5 a 10 minuts més tard, fet que perjudica la gent que treballa o estudia a partir de les 8:00h per aquests retards que a sobre s’han de recuperar. Però tot i el munt d’excuses barates per justificar-se, està demostrat que, quan volen, poden arribar a l’hora com s’ha vist alguns cops (depenent del/a conductor/a). Però, llevat d’honroses excepcions, el pitjor és la prepotència d’algun personal d’atenció al públic (de Tàrrega i Lleida), que ‘responen’ dient-nos que enlloc de queixar-nos tant agafem el bus que surt més d’hora (les 6:30h), que anem a viure a la capital, etc. I ara ni tan sols es pot demanar justificant de retard, enviant-nos d’una oficina a una altra de l’estació de Lleida sense ningú saber res al respecte. Malauradament aquestes actituds donen ales als qui volen privatitzar, obrir a la ‘competència’ un servei bàsic o satisfer lobbys d’automòbils; però si no s’és capaç de complir amb un bon servei o atendre millor els usuaris, potser millor aplicar certes ‘mesures’. Però la classe política local podria impulsar la millora del transport públic (entre altres sectors faltats d’inversions), tot i tenir aquesta altres ‘prioritats’, però un país sense bones xarxes de transport no fa circular la saba de l’economia.\nToni Yus 76 posts 0 comments\nGarrigues cooperación la ONG del Grup cultural Garrigues presenta avui l’exposició “DONES, MEMÒRIA D’UNA GUERRA”


1a edició ‘Cinema al Parc’ – Egara Film Fest | Parc Audiovisual de Catalunya\nEs presenta el programa de Fem l’Estiu a Terrassa! amb la gran novetat d’enguany: la primera edició de Cinema al Parc, organitzada per l’entitat Egara Film Fest i el Servei de Cultura de l’Ajuntament de Terrassa. Del 12 de juliol al 4 de setembre de 2018.\nMúsica, espectacles, circ o patrimoni són algunes de les propostes que el cicle ‘Fem l’Estiu a Terrassa’ ens proposa durant els mesos de juliol, agost i setembre. Un ampli programa cultural que convida als terrassencs i terrassenques a sortir al carrer i gaudir de la ciutat també durant els mesos d’estiu.\nEls dimecres, un conjunt de propostes culturals destinades al públic més familiar, els dijous, els concerts del cicle “Sons dels temps”, un programa que combina la música i un entorn en el que podrem descobrir el patrimoni arquitectònic i cultural de diverses èpoques. I els divendres un seguit d’espectacles destinats a tot tipus de públic. Aquest estiu a més, el cicle també inclou la primera edició de Cinema a la fresca el 27 de juliol en un escenari immillorable com el Parc de Vallparadís. Cada setmana, doncs, tindrem un bon ventall de propostes, atractives i obertes a tothom.\n« Comença el Cicle ‘El cinema i la mort’ 2018\nIdentitat i creació audiovisual »


Ressenya de la xerrada: Quina herència ens han deixat els grecs?\nDimarts ens va visitar l’Eulàlia Vintró, doctora en filologia grega per la Universitat de Barcelona i professora a la mateixa institució. Com ja sabeu, aquest any a l’escola volem treballar de manera transversal el tema de la Grècia Clàssica i d’això, l’Eulàlia en sap un munt.\nEns va encantar escoltar-la i aprendre a través dels seus relats. Ens va parlar de filosofia, humanisme, història; ens va explicar els orígens de coses tan importants com la democràcia, la justícia o l’escriptura. Ens va fer reflexionar, riure i plantejar-nos moltes idees. En definitiva, ens va endinsar en un món poc conegut per molts de nosaltres, però molt interessant i necessari per poder entendre la societat en què vivim.\nSobretot, ens va animar a continuar qüestionant-nos el perquè de les coses.


Ens sumem a la campanya de la “X” de Xarxanet - AACIC\n23 gener, 2015 Actualitat. Actualitat i experiències.\nEns sumem a la campanya de la “X” de Xarxanet\nEl Bateguet és la imatge que hem escollit per aquesta campanya perquè és un dels símbols que més ens representa\nDes de l’AACIC CorAvant hem començat aquest any 2015 fent xarxa i ens hem sumat a la campanya de la “X” de Xarxanet per donar a conèixer aquesta xarxa associativa i de voluntariat de Catalunya. La campanya consisteix en què les entitats i associacions que, com nosaltres, en formem part enviïn una fotografia que les representi juntament amb la “X”. Nosaltres hem escollit el Bateguet perquè és un dels símbols que més ens representa.\nEl Bateguet és un conillet de peluix que té el cor apedaçat. És una eina quotidiana que pot ajudar als nens i a les nenes a identificar i gestionar les seves emocions: compartir l’alegria, el plaer, projectar els desitjos, transformar les pors, acompanyar-nos en aquells moments de soledat, consolar els plors i l’enyorança…\nAquest peluix es pot adquirir per Internet a la web de Pekes Piratas, una plataforma solidària que de manera desinteressada col·labora amb l’AACIC CorAvant amb la venda del Bateguet, Mimo en castellà. També podeu trobar-lo a les diverses delegacions de l’associació i a la paradeta que muntem en tots els actes i activitats on participem i col·laborem.


PAe - Consulta pública sobre el projecte d'Esquema de Certificació Europeu de Ciberseguretat en Serveis en el Núvol (EUCS)\nConsulta pública sobre el projecte d'Esquema de Certificació Europeu de Ciberseguretat en Serveis en el Núvol (EUCS)\nL'Agència de la Unió Europea per a la Ciberseguretat, ENISA, insta a les parts interessades a participar en una consulta pública sobre el projecte d'esquema de certificació europeu de ciberseguretat en serveis en el núvol (EUCS).\nL'esborrany esborrany de l'Esquema pel qual es pregunta proposa un enfocament 'obert' eficaç amb tres nivells diferents de garantia i la capacitat de combinar-se amb altres certificacions per abordar el mercat del núvol independentment del tipus o grandària dels proveïdors de serveis de núvol (CSP).\nL'esquema EUCS és el segon (després de l'esquema EUCC) que serà lliurat per ENISA seguint la Llei de Ciberseguretat . ENISA té com a objectiu construir un marc de certificació de ciberseguretat consistent amb les lleis de la UE, certificacions existents, estàndards internacionals i millors pràctiques.\nLa consulta actual té com a objectiu recopilar les seves opinions, punts de vista i suggeriments sobre l'esborrany de l'EUCS, el desplegament i la seva implementació futura, de conformitat amb l'article 49 (3) de la Llei de Ciberseguretat. La consulta romandrà oberta per a contribucions fins al 7 de febrer.\nL'esborrany de l'Esquema\nAquest document és el resultat del treball d'un grup de treball que va involucrar a un gran nombre de col·laboradors i de les discussions que s'han mantingut durant l'últim any i fins als últims dies abans de la publicació del document.\nVa haver-hi una primera consulta pública durant l'estiu, que va ajudar a confirmar la majoria dels principis ja qüestionar alguns principis més. També va haver-hi discussions amb el Grup Consultiu Europeu de Consumidors (ECCG) i amb alguns dels Estats membres.\nEl document encara no ha arribat a una etapa final, però ha aconseguit un nivell de maduresa adequat per a una revisió per part de tercers. El document que està obert per a revisió és un projecte d'esquema candidat, per la qual cosa és un document bastant formal. L'esquema és el component principal, però eventualment es complementarà amb una gamma completa de documents d'orientació i millors pràctiques que faran que el seu contingut sigui més accessible. Ara com ara, les explicacions són escasses en el document, que sovint conté requisits "crus".\nLa raó principal per ajornar molts dels detalls de l'esquema a l'orientació és que l'esquema candidat ha de transformar-se en un acte d'execució, que després de la seva adopció és complex d'actualitzar, mentre que l'orientació pot gestionar-se d'una manera més flexible. Això és particularment important per a aquesta primera versió de l'esquema, però alguns elements de la propera guia poden integrar-se en futures versions de l'esquema si resulten prou estables com per ser revisats solament una vegada en uns pocs anys.\nS'ha tractat d'utilitzar el vocabulari de manera coherent en l'esborrany, i el document inclou moltes definicions utilitzades en el context de l'esborrany, tant al principi com al final de l'esquema. La major part de la terminologia prové d'ISO / IEC 17000 i estàndards relacionats, però a causa que el document s'inspira en fonts molt diferents, es va haver de prendre algunes decisions, que poden resultar sorprenents si provenen d'una font amb la qual no està familiaritzat.\nFinalment, moltes seccions del document comencen amb un marc de “Pròleg per a revisors”, que proporciona informació específica sobre la secció i, en particular, sobre el seu estat actual. En particular, alguns dels annexos són d'alguna manera menys madurs que la resta del document, la qual cosa ha de tenir-se en compte en la seva revisió.


L'històric setmanari La Fura tanca després de 33 anys al Penedès\nLa direcció ha pres la decisió per la 'manca de rendibilitat econòmica' del mitjà\nRedacció Vilafranca del Penedès 27-05-2015 13:16 Lectures 5360\nLa Fura. Exemplars en paper de La Fura\nL'històric setmanari La Fura, que s'edita des de Vilafranca del Penedès per a tota la regió, ha anunciat el seu tancament. Aquesta setmana deixarà de publicar-se el setmanari, segons ha avançat l'Agència Catalana de Notícies, que informa que l'editor delegat del mitjà, Alfons Udina, atrubeix la decisió empresarial a la "manca de rendibilitat econòmica".\nEl setmanari La Fura té 33 anys d'història al Penedès i es distribuïa gratuïtament cada divendres a través dels forns de pa del territori. Udina explicat a ACN que l'empresa acumula problemes econòmics des de 2008. Actualment s'editaven 25.270 exemplars setmanals de La Fura, on treballaven fins ara 7 persones a jornada complerta.


Cançons a mida ⋆ AMBAUKA\nSempre hem estat ambaukats en moviments socials i associatius, i això ens ha regalat l’oportunitat de fer algunes cançons en col·laboració amb entitats i organitzacions que fan feines imprescindibles per fer del món un lloc una mica millor. A sota en teniu alguns exemples. Si teniu alguna proposta de cançó per nosaltres, escriviu-nos o truqueu-nos i us rebrem amb les orelles i els braços oberts!\nÉs carnaval i tot s’hi val (2019, en col·laboració amb el Comitè de l’Antifaç de Molins de Rei)\nEl menjar no es llença (2019, en col·laboració amb la Fundació Espigoladors).\nL’energia de l’esplai (2012, en col·laboració amb Esplais Catalans – ESPLAC).


Fundació. Laura Jiménez dirigirà la coordinació del futbol femení Noticies\nFundació. Laura Jiménez dirigirà la coordinació del futbol femení\nLaura Jiménez ha sigut l'escollida per liderar el primer projecte de la Fundació AE Prat. La professional serà l'encarregada de la construcció de l'equip femení de la nova entitat. El nou projecte suposa un repte apassionant per la coordinadora, ja que serà la pedra angular de tota la secció femenina i haurà d'establir les bases d'aquest grup\nTenim notícies de la Fundació AE Prat que ja comencen a escalfar motors. La primera incorporació a l'equip gestor de la secció femenina és la Laura Jiménez.\nLaura Jiménez junt al president de la Fundació Miguel Ángel Narvaez\nLa barcelonina treballarà al costat de la direcció de l'entitat, aportant la visió que li dona la seva experiència com a jugadora de preferent, jugant a clubs com la Fundació Hospitalet Atlètic i al Centre d'Esports Hospitalet, entre altres.\nAixí doncs, el club pratenc aposta fermament per la capacitat de la Laura com a coordinadora per treballar amb l'objectiu de crear un grup humà fiable, competitiu i amb ganes de guanyar.\nEsperem que aquesta sigui la primera temporada de moltes a la Fundació potablava.\n“Estic molt contenta de formar part d'aquest nou projecte de besant femenina, que és una aposta de present el fer que l'esport femení creixi de la mà d'una fundació, de la mà d'una gent que aposta per fer les coses bé des d'un principi.\nUs convido a acompanyar-nos a formar part amb nosaltres des del principi i a ajudar-nos i recolzar-nos en tots els partits i esdeveniments que puguem dur a terme”\nData de publicació: 08-06-2021


Manifest per un art revolucionari independent - Kult\nManifest per un art revolucionari independent\nEl 1938, enmig del debat entre el realisme socialista i les arts burgeses, una sèrie d'artistes i revolucionaris impulsen aquest manifest que aposta per la llibertat total de la creació artística dins dels moviments revolucionaris.\nANDRÉ BRETON, LEV TROTSKI I DIEGO RIVERA\nPodem afirmar sense exagerar que mai com avui la nostra civilització ha estat amenaçada per tants perills. Els vàndals, usant els seus mitjans bàrbars, és a dir, extremadament precaris, van destruir l’antiga civilització en un sector d’Europa. En l’actualitat, tota la civilització mundial, en la unitat del seu destí històric, és la que es trontolla sota l’amenaça de forces reaccionàries armades amb tota la tècnica moderna. No al·ludim només a la guerra que s’acosta. Ja avui, en temps de pau, la situació de la ciència i l’art s’ha tornat intolerable.\nEn allò d’individual que conté en la seva gènesi, en les qualitats subjectives que posa en acció per revelar un fet que signifiqui un enriquiment objectiu, un descobriment filosòfic, sociològic, científic o artístic, apareix com a fruit d’un atzar preciós, és a dir, com una manifestació més o menys espontània de la necessitat. No podem obviar aquesta aportació, ja sigui des del punt de vista del coneixement general (que tendeix al fet que s’ampliï la interpretació del món), o bé des del punt de vista revolucionari (que exigeix per arribar a la transformació del món tenir una idea exacta de les lleis que en regeixen el moviment). En particular, no és possible desentendre’s de les condicions mentals en què aquest enriquiment es manifesta, no és possible cessar la vigilància perquè el respecte de les lleis específiques que regeixen la creació intel·lectual sigui garantit.\nNo obstant això, el món actual ens ha obligat a constatar la violació cada vegada més generalitzada d’aquestes lleis, violació a la qual correspon, necessàriament, un enviliment cada vegada més notori, no només de l’obra d’art, sinó també de la personalitat «artística». El feixisme hitlerià, després d’haver eliminat a Alemanya a tots els artistes que expressaven d’alguna manera l’amor a la llibertat, encara que aquesta fos només una llibertat formal, va obligar els que encara podien sostenir la ploma o el pinzell a convertir-se en lacais del règim i a celebrar-lo segons ordres i dins dels límits exteriors del pitjor convencionalisme. Deixant de costat la publicitat, el mateix ha succeït a l’URSS durant el període de reacció furiosa que avui arriba al seu apogeu.\nNo cal dir que no ens solidaritzem ni un bri, sigui quin sigui el seu èxit actual, amb la consigna: «Ni feixisme ni comunisme», consigna que correspon a la naturalesa del filisteu conservador i espantat que s’aferra als vestigis del passat «democràtic». El veritable art, és a dir aquell que no se satisfà amb les variacions sobre models establerts, sinó que s’esforça per expressar les necessitats íntimes de l’home i de la humanitat actuals, no pot deixar de ser revolucionari, és a dir, no pot sinó aspirar a una reconstrucció completa i radical de la societat, encara que només sigui per alliberar la creació intel·lectual de les cadenes que la lliguen i permetre a la humanitat sencera d’elevar-se a les altures que només genis solitaris havien aconseguit en el passat. Al mateix temps, reconeixem que únicament una revolució social pot obrir el camí a una nova cultura. Perquè si rebutgem tota la solidaritat amb l’actual casta dirigent a l’URSS és, precisament, perquè a parer nostre no representa el comunisme, sinó el seu enemic més pèrfid i perillós.\nSota la influència del règim totalitari de l’URSS, i a través dels organismes anomenats organismes «culturals» que dominen en altres països, s’ha difós en el món sencer un profund crepuscle hostil a l’eclosió de qualsevol espècie de valor espiritual. Crepuscle de fang i sang en el qual, disfressats d’artistes i intel·lectuals, participen homes que han fet del servilisme el seu mòbil, de l’abandó dels seus principis un joc pervers, del fals testimoniatge venal un hàbit i de l’apologia del crim un plaer. L’art oficial de l’època estalinista reflecteix, amb una cruesa sense exemple en la història, els seus esforços irrisoris per dissimular i emmascarar la seva veritable funció mercenària.\nLa sorda reprovació que suscita en el món artístic aquesta negació desvergonyida dels principis a què l’art ha obeït sempre i que fins i tot els estats fundats en l’esclavitud no es van atrevir a negar d’una manera tan absoluta, ha de comportar una condemna implacable. L’oposició artística constitueix avui una de les forces que poden contribuir de manera útil al desprestigi i a la ruïna dels règims sota els quals s’enfonsa, al mateix temps que el dret de la classe explotada a aspirar a un món millor, tot sentiment de grandesa i fins i tot de dignitat humana.\nLa revolució comunista no té por de l’art. Sap que al final de la investigació a què pot ser sotmesa la formació de la vocació artística en la societat capitalista que s’esfondra, la determinació d’aquesta vocació només pot aparèixer com a resultat d’una connivència entre l’home i cert nombre de formes socials que li són adverses. Aquesta conjuntura, en el grau de consciència que en pugui adquirir, fa de l’artista el seu aliat predisposat. El mecanisme de sublimació que actua en aquest cas, i que la psicoanàlisi ha posat de manifest, té com a objecte restablir l’equilibri trencat entre el «jo» coherent i els seus elements reprimits. Aquest restabliment s’efectua en profit de l’«ideal de si», que alça contra la realitat, insuportable, les potències del món interior, del si, comuns a tots els homes i permanentment en procés d’expansió en l’esdevenidor. La necessitat d’expansió de l’esperit només ha de seguir el seu curs natural per ser conduïda a fondre’s i enfortir en aquesta necessitat primordial: l’exigència d’emancipació de l’home.\nEn conseqüència, l’art no pot sotmetre’s sense decaure a cap directiva externa i omplir dòcilment els marcs que alguns creuen poder imposar-li amb finalitats pragmàtiques extremadament curtes. Val més confiar en el do de prefiguració que constitueix el patrimoni de tot artista autèntic, que implica un començament de superació (virtual) de les més greus contradiccions de la seva època i orienta el pensament dels seus contemporanis cap a la urgència de la instauració d’un ordre nou.\nLa idea que tenia el jove Marx de l’escriptor exigeix en els nostres dies ser reafirmada vigorosament. És clar que aquesta idea s’ha d’estendre, en el pla artístic i científic, a les diverses categories d’artistes i investigadors. «L’escriptor», deia Marx, «ha de guanyar diners naturalment per poder viure i escriure, però en cap cas ha de viure per guanyar diners… L’escriptor no considera de cap manera els seus treballs com un mitjà. Són fins en si; són tan escassament mitjans en si per a ell i per als altres, que en cas necessari sacrifica la pròpia existència a l’existència d’aquells… La primera condició de la llibertat de premsa consisteix en el fet que no és un ofici». Mai no serà més oportú brandar aquesta declaració contra els qui pretenen sotmetre l’activitat intel·lectual a fins exteriors a ella mateixa i, menyspreant totes les determinacions històriques que li són pròpies, regir, en funció de presumptes raons d’estat, els temes de l’art. La lliure elecció d’aquests temes i l’absència absoluta de restricció pel que fa al seu camp d’exploració constitueixen per a l’artista un bé que té dret a reivindicar com a inalienable. En matèria de creació artística, importa essencialment que la imaginació escapi a tota coacció, que no permeti amb cap pretext que se li imposin camins. Als qui ens incitin a consentir, ja sigui per a avui, ja sigui per a demà, que l’art se sotmeti a una disciplina que considerem radicalment incompatible amb els seus mitjans, els oposem una negativa sense apel·lació i la nostra voluntat deliberada de mantenir la fórmula: tota llibertat en l’art.\nReconeixem, naturalment, a l’Estat revolucionari el dret de defensar-se de la reacció burgesa, fins i tot quan es cobreix amb el mantell de la ciència o de l’art. Però entre aquestes mesures imposades i transitòries d’autodefensa revolucionària i la pretensió d’exercir una direcció sobre la creació intel·lectual de la societat hi ha un abisme. Si, per desenvolupar les forces productives materials, la revolució ha d’erigir un règim socialista de tipus centralitzat, pel que fa a la creació intel·lectual ha d’establir i garantir des del començament un règim anarquista de llibertat individual. Cap autoritat, cap coacció, ni el menor rastre de comandament! Les diverses associacions d’homes de ciència i els grups col·lectius d’artistes es dedicaran a resoldre tasques que mai no hauran estat tan grandioses, poden sorgir i desplegar un treball fecund fundat únicament en una lliure amistat creadora, sense la menor coacció exterior.\nDe tot el que hem dit, se’n dedueix clarament que en defensar la llibertat de la creació no pretenem de cap manera justificar la indiferència política i que és lluny del nostre ànim voler ressuscitar un pretès art «pur» que ordinàriament és al servei dels fins més impurs de la reacció. No; tenim una idea molt elevada de la funció de l’art per a refusar-li una influència sobre el destí de la societat. Considerem que la suprema tasca de l’art en la nostra època és participar conscientment i activa en la preparació de la revolució. No obstant això, l’artista només pot servir a la lluita emancipadora quan està penetrat pel seu contingut social i individual, quan ha assimilat el sentit i el drama en els seus nervis, quan busca encarnar artísticament el seu món interior.\nEn el període actual, caracteritzat per l’agonia del capitalisme, tant democràtic com feixista, l’artista, encara que no tingui necessitat de donar a la seva dissidència social una forma manifesta, es veu amenaçat amb la privació del dret de viure-la i continuar la seva obra, a causa de l’accés impossible d’aquesta als mitjans de difusió. És natural, llavors, que es giri cap a les organitzacions estalinistes, que li ofereixen la possibilitat d’escapar al seu aïllament. Però la seva renúncia a tot el que pot constituir el seu propi missatge i les complaences terriblement degradants que aquestes organitzacions exigeixen d’ell, a canvi d’uns certs avantatges materials, li prohibeixen romandre-hi, per poc que la desmoralització es manifesti impotent per destruir el seu caràcter. És necessari, a partir d’aquest instant, que comprengui que el seu lloc és en una altra banda, no entre els qui traeixen la causa de la revolució alhora, necessàriament, que la causa de l’home, sinó entre els qui demostren la seva fidelitat indestructible als principis d’aquesta revolució, entre els qui, per aquest fet, continuen sent els únics capaços d’ajudar-la a consumar-se i garantir a través d’ella la lliure expressió de totes les formes del geni humà.\nLa finalitat d’aquest manifest és trobar un terreny en què reunirà els mantenidors revolucionaris de l’art, per servir la revolució amb els mètodes de l’art i defensar la llibertat de l’art contra els usurpadors de la revolució. Estem profundament convençuts que la trobada en aquest terreny és possible per als representants de tendències estètiques, filosòfiques i polítiques, fins i tot una mica divergents. Els marxistes poden anar aquí de bracet amb els anarquistes, a condició que els uns i els altres trenquin implacablement amb l’esperit policíac reaccionari, estigui representat per Ióssif Stalin o pel seu vassall García Oliver.\nMilers i milers d’artistes i pensadors aïllats, les veus dels quals són ofegades per l’odiós tumult dels falsificadors regimentats, estan actualment dispersos pel món. Nombroses revistes locals intenten agrupar al seu voltant forces joves, que busquen nous camins i no subsidis. Tota tendència progressiva en art és acusada pel feixisme de degeneració. Tota creació lliure és declarada feixista pels estalinistes. L’art revolucionari independent ha d’unir-se per lluitar contra les persecucions reaccionàries i proclamar altament el seu dret a l’existència. Un agrupament d’aquestes característiques és l’objectiu de la Federació Internacional de l’Art Revolucionari independent (FIARI), la creació de la qual considerem necessària.\nNo tenim cap intenció d’imposar totes les idees contingudes en aquesta crida, que considerem un primer pas en el nou camí. A tots els representants de l’art, a tots els seus amics i defensors que no poden deixar de comprendre la necessitat de la present crida, els demanem que alcin la veu immediatament. Adrecem la mateixa crida a totes les publicacions independents d’esquerra que estiguin disposades a prendre part en la creació de la Federació internacional i en l’examen de les tasques i dels mètodes d’acció. Quan s’hagi establert el primer contacte internacional per la premsa i la correspondència, procedirem a l’organització de modestos congressos locals i nacionals. En l’etapa següent caldrà reunir-se en un congrés mundial que consagrarà oficialment la fundació de la Federació internacional.\nHeus aquí el que volem:\nLa independència de l’art – per la revolució;\nLa revolució – per l’alliberament definitiu de l’art.\n// Mèxic, 25 de juliol de 1938