Toubkal, el sostre de l’Atlas, del Marroc i de l’Àfrica del Nord\nEl Toubkal o Djebel Toubkal és el pic més alt del Marroc i de tot Àfrica del Nord. Està situat a l'Atlas, dins el Parc Nacional del Toubkal i arriba als 4.167 metres. És un dels pocs pics del país en el qual es pot trobar neu, que cobreix el seu cim la major part de l'any. Cada any, centenars d'expedicions intentar pujar aquesta muntanya, que està situada a una mica més de 60 km de Marràqueix, i que és una de les principals atraccions turístiques de la zona.\nDesnivell: + 2.500 metres aprox.\nDistància: 34 Km. aprox.\nPunt de partida: Imlil.\nMarrakech és el punt més proper, situat a uns 60 quilometres aproximadament.\nImlil - Refuge Netlner Toubkal - coll de Tizi n’Toubkal - Toubkal - coll de Tizi n’Toubkal - Refuge Netlner Toubkal - Imlil\n1er dia = El Guinardó - Barcelona – Marrakech – Imlil\nTot just arribats al aeroport es nota que tot el teu voltant no te res a veure amb el teu món habitual. Igualment, ràpidament ens donem compte que el regateig forma part de la manera de viure dels magrebins, un primer tast del regateig passa per prendre un taxi que ens porti a la ciutat de Marrakech. Avui no farem turisme per gaudir d’aquesta exòtica ciutat plena d’encants, doncs ho deixem per la tornada com a recompensa (si fem cim). Ens dirigim al Hotel Ali, és com una mena de centre de trobada on es pot contactar amb guies i tot tipus de gent de muntanya per recollir informació al respecte. Un cop al Hotel, contactem amb Isamel que ens orienta molt correctament i ens dóna tota la informació possible per la nostre mini-expedició. Igualment ens dóna una informació molt valuosa sobre els preus que ens poden oferir, davant del regateig, pels serveis que anirem necessitant. Ara ens hem de desplaçar fins a Imlil, punt de sortida situat a uns 60 quilometres aproximadament. Després de l’obligat i habitual regateig, prenem un taxi [un Mercedes d’abans de la guerra totalment destrossat] per anar a fins a Imlil. El trajecte en taxi ja és tota una experiència, doncs el conductor porta unes ulleres de cul d’ampolla i condueix a tota fava, enmig d’una tempesta increïble amb la carretera completament abnegada d’aigua. Consternats després del ral•li, arribem a Ilmil i ja veiem els muls que baixen enfarinats, cosa que ens confirma la incipient neu a cotes altes. Imlil és una petita població berber orientada al turisme de muntanya com a principal font d’ingressos, on podem trobar diverses botigues de queviures. Anem a una casa recomanada pel Isamel on ens espera el seu col•lega, amb el que negociem horaris i preus del muler que ens pujarà les motxilles i els estris fins al refugi. Acomodats a la casa sopem un típic menú marroquí composat d’una deliciosa “tagine”, seguida del seu esplèndid i habitual té amb menta.\n2ón dia = Imlil – Refuge Netlner Toubkal / Desnivell = (+) 1.500 aprox.\nA les 08:00 hores ja tenim Hassan [el muler] esperant-nos a la porta. Salutacions cordials i poca cosa més doncs no ens entén gaire, però amb l’internacional llenguatge de les mans ja ens fem entendre. Un cop carregat el mul comencem la llarga aproximació fins al refugi en direcció Sud seguint la vall del riu Isougouane. Un camí amb una pujada constant però molt gradual que passa inicialment per autèntics pobles de muntanya. Deixem enrere les últimes casses i anem guanyant alçada fins al poblet d’Aremd, ubicat al voltant d’un petit turó. Sortim de l’esmentat poble i creuem una mena de torrenteres de grava amuntegades, producte de l’erosió dels cims de la vall. Anem gaudint de l’esplèndid paisatge d’alta muntanya que es va desplegant per davant nostre. Passem pel costat de “la roca de la fertilitat”, una gran roca blanca on s’ha muntat un petit mercat amb diverses paradetes que t’ofereixen begudes, pedres i tot tipus d’objectes per una vida millor. Xino-xano anem fent camí en constant i mantinguda pujada. Les vistes continuen eixamplant-se mentre les valls arrebossen aigua per tots costats. La neu comença a ser constant però el camí esta molt net degut al diari transit muler i ramader de la zona. La neu ja es fa definitivament present mentre ens apropem al refugi. Un total de tres hores hem necessitat per arribar a l’ampli refuge Netlner Toubkal situat a 3.207 metres d’alçada i gestionat pel club alpí francès. Brahim Aït Elkadi [le gardien du refuge] cordialment ens dóna la benvinguda. Actualment hi ha un altre refugi de nova construcció, molt proper, anomenat refuge Mouflons. Desprès del sopar compost d’espaguetis a la salsa picant marroquí, discutim l’atac al cim mentre prenem un té amb menta com és menester.\n3er dia = Refuge Netlner Toubkal - Toubkal - Refuge Netlner Toubkal - Imlil - Marrakech / Desnivell = (+) 1.000 (-) 2.500\nEl titular perfectament podria ser “Per Sant Jordi al Toubkal”. A les 07:45 prenem la sortida ja amb els grampons ben calçats i lo piolet en mà, doncs tota l’ascensió serà amb neu. El dia resta obert a més no poder, ni un núvol a la vista, bones sensacions. La neu encara està dura i ens permet avançar ràpidament [ràpidament es un dir] en direcció Est per la primera i pronunciada pala amb una inclinació aproximada de 35º. Puja que te puja fent ziga-zagues per trobar un segón tram més suau per agafar ràpidament forces. Amb la Punta Imlil de 3.560 metres a la nostra esquerra, sense descans anem a cercar el tercer tram que ens durà per una altre pronunciada pala fins al coll de Tizi n’Toubkal situat a 3.971 metres. Situats al coll l’Alex [sobrat de forces que va sempre] ens diu que anem tirant que ell vol fer primer el Toubkal Oest amb una alçada de 4.030 metres i després ja ens arreplegarem dalt del Toubkal. L’últim tram d’accés al cim és encara més dret i mantingut, cosa que fa anar amb compte. Al mateix temps és on també l’oxigen comença a mancar i notes que les cames no tiren, alguna cosa passa. Creus que estàs en baixa forma, penses que avui no tens el dia. Molts dubtes ronden pel teu cap, però realment és el producte de la famosa i coneguda manca d’oxigen. Un bon esforç físic i psicològic és requereix per arribar-hi. Un cop veus la punteta de l’estrambòtic [no se perquè caram han ficat allò i allí] triangle de ferro, una força espontània t’esperona definitivament fins el cim. A les 10:45 arribem al nostre anhelat objectiu, segons els plans establerts. Tres hores sàviament invertides per una gran recompensa. Ja hi som, ja el tenim al sac i ben lligat, hem fet el cim del Toubkal. Els pulmons ben inflats per donar cabuda a la invasió de sensacions. Difícil d’explicar, s’ha de viure això de la muntanya per entendreu. Un munt de fotos i aprofitar per veure el paisatge doncs aquí no es puja cada dia. Les vistes son impressionants i l’esplèndid dia sense restes de qualsevol núvol que ens pugui esvair la festa, ens deixa veure el Toubkal Oest de 4.030 metres, el Imouzzer de 4.010 metres i un munt més d’airosos cims amb cotes superiores als 3.000 metres. Bé ara es hora d’anar pensant amb la llarga baixada que encara ens queda per arribar fins a Imlil i tot seguit fins a Marrakech. Satisfets, enfilem avall pel mateix camí. La baixada és presenta més fàcil, però la neu comença ha estar pasteta, estovada per un sol radiant. Anem jugant amb la neu que es va transformant més pasteta mentre anem perden cota. Xino-xano, mentre anem comentant la jugada i petant la xerrada arribem al refugi. Acabem de comentar l’ascensió amb el Brahim [le gardien] mentre celebrem el cim amb un fantàstic té amb menta. El muler, puntualment, ja estava esperant la nostra arribada per carregar els estris segons acordat. Ens acomiadem d’en Brahim i iniciem la llarga baixada que ens durà sense pèrdua fins a Imlil de nou. És molt recomanable fer l’ascensió al Toubkal amb neu, doncs sense aquesta capa de neu que li dóna un aire feréstec, realment seria un pedregam molt menys atractiu. Després d’una llarga estona i propers al poble d’Aremd el muler fa una aturada tècnica i d’obligat compliment per fer les seves pertinents oracions, mentre naltros respectuosament restem a l’espera. Continuem fins a Imlil sense més complicacions amb un total de tres hores aproximadament. Passem comptes amb el muler, ens acomiadem i ràpidament ens calcem les sabates de trekking [un plaer indescriptible] que només coneixem la gent de muntanya. Ara prenem un taxi que ja està esperant-nos, doncs així ho havíem acordat, per anar fins a Marrakech a gaudir dels plaers de la “ciutat vermella”. Tenim feta la reserva a l’Hotel Riad-Omar http://www.riadomar.com/ on ens allotjarem dues nits. Dues nits, doncs una nit la teníem a recambra per si feia mal temps, tenir una segona opció de fer cim. El dia fantàstic i radiant ens ha brindat l’opció de fer el turista tranquil•lament per aquesta ciutat tant interessant.\n4rt dia = Marrakech [turisme total]\nMarrakech vol dir traduït del berber “Tierra de Dios”. Una ciutat que no et deixarà indiferent per la seva manera de viure, la seva gastronomia, la seva gent, un transit caòtic, una barreja de olors i colors entre un munt de noves sensacions. Res a veure amb la nostre societat del benestar. Primer fem una visita rapida a diferents monuments i jardins, seguidament ens apropem a la plaça “Djemà-el-Fna” que és el centre neuràlgic per excel•lència, una plaça frenètica que es transforma diàriament del dia per la nit. Plaça on trobarem gent bevent té amb menta, musics, aiguaders, busca vides, escriptors, encantadores de serps, venedors de begudes, endevins, i de tot una mica més. La plaça dona accés al Zoco per on ens podem perdre (literalment) pels seus laberíntics carrerons plens de vida i comerç. Dominar l’art del regateig és fonamental per moure’s còmodament amb el intercanvi, doncs el regateig forma part de la seva cultura i no realitzar-lo pot ser una mena d’ofensa segons com . Fem unes compres per la família i gaudim de la gastronomia local. Bé no vull donar-vos mes la pallissa. Marrakech és una espectacular ciutat que tot ser humà ha de visitar, al menys un cop en la seva vida. 5é dia = Retorn a la civilització Regateig obligat, com de costum, amb el taxista per anar fins a l’aeroport. Aeroport de petites dimensions amb excessius controls policíacs que donen pas a tres úniques portes d’embarcament col•lapsades. Si normalment aconsellen estar dues hores abans de l’embarcament aquí val més arribar tres hores abans com a mínim, doncs el caos és total. La sortida de l’avió duu una demora de 20 minuts. Durant la típica demostració de seguretat per les hostesses de vol, la hostessa que feia la demostració va ser incapaç d’acabar-la degut a un atac de riure incontrolat, coses del directe. La noia desprès de diversos intents va poder acabar la seva demostració tota sufocada i els viatgers vam arrancar amb un aplaudiment que ja va ser la pera llimonera. Durant el tranquil vol, les nostres ments ja van rumiant nous i pròxims objectius. És que no tenim remei, no hi podem fer-hi més.\n(1) La serralada de l'Atles (en berber: idurar n Watlas) és una serralada del nord d'Àfrica que fa 2.500 km de llargada. El pic més alt és el Toubkal, de 4.167 m d'altitud, el qual es troba al Sud-oest del Marroc. És l'únic exemple africà d'una formació muntanyenca alpina. La serralada de l'Atles separa els litorals del Mediterrani i l'oceà Atlàntic del desert del Sàhara. La població de l'Atles és principalment d'ètnia berber. El terme per a designar muntanya i muntanyes en alguns idiomes berbers és adrar i adras, que es creu que està relacionat amb el topònim. S'estén des del sud-oest al nord-est, i s'inclina progressivament sobre els tres països del Magrib: el Marroc, Algèria i Tunísia. El seu nom evoca el mite grec del gegant Atles, condemnat per Zeus a sostenir sobre les espatlles la volta celeste. El seu punt culminant és el Djebel Toubkal (4.167 m).\n(2) Imlil és un petit poble a les altes muntanyes de l'Atles de Marroc . És 1.740 metres (5.710 peus) sobre el nivell del mar. Un retrat de Imlil i els problemes i perspectives de la població de les muntanyes del Marroc va aparèixer el 1984 en el llibre de James A. Miller anomenada Imlil i publicat per Westview Press. La pel•lícula " Set anys al Tibet " va ser filmada en part al poble. És a prop de la muntanya de Jebel Toubkal , el pic més alt del nord d'Àfrica. Imlil és una bona base per intentar el cim del Toubkal. Imlil és el centre del turisme de muntanya al Marroc per la seva posició única. A partir d'aquí, el 90% dels visitants es dirigeixen fins Toubkal, la muntanya més alta del Marroc. Imlil és el final de la carretera asfaltada, i és un lloc natural per contractar guies de muntanya i mules per al viatge en endavant. Abans de l'arribada del turisme de muntanya, l'àrea de Imlil era ben coneguda per les seves nous, pomes i la producció de cireres. Mentre que aquests segueixen sent importants per a l'economia local, aquests han estat eclipsats pel turisme. Tant els turistes de muntanya i marroquins vénen a Imlil busquen un fresc alleujament de la calor de l' Haouz\n(3) Marràqueix és una ciutat del sud-oest del Marroc, al peu de l'Atles, a 466 m d'altura. L'any 2004 tenia una població oficial d'1.036.500 habitants, xifra que quedaria molt curta en estimacions no oficials. La Medina de Marràqueix està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1985. Té el soc o mercat més gran del Marroc i la plaça més atrafegada de tota l'Àfrica, anomenada Djemà-el-Fna. El nom de la ciutat ha originat el nom del país, Marroc, del qual el nom àrab de Marràqueix és una derivació, essent el nom original Marrúkeix ("vés-te'n corrents") transformat pels francesos en Marrakech.\n(4) Djemà-el-Fna o Djemaa-el-Fna és una plaça i mercat a la medina de Marràqueix. L'origen del seu nom no és clar: significa literalment "assemblea de la mort" en àrab, però com que la paraula djemaa també significa 'mesquita' en àrab, un altre possible significat podria ser "lloc de la mesquita desapareguda", amb referència a una mesquita almoràvit destruïda. És la plaça principal de Marràqueix, utilitzada igualment per locals i turistes. Durant el dia, està ocupada predominantment per parades de suc de taronja, que a la tardor i l'hivern també ofereixen sucs de mandarina i aranja, amb macacos encadenats i ensinistrats per a sortir a les fotos dels turistes, venedors d'aigua amb vius vestits vermells que porten bosses d'aigua de pell tradicionals i tasses de llautó, i encantadors de serps. Mentre el dia progressa, les ofertes de diversions canvien. A la tarda i vespre, els protagonistes que omplen la plaça han canviat. Apareixen els dansaires Chleuh (estaria en contra dels costums que les noies proporcionessin tal diversió), contistes en berber o àrab, per a una audiència local, mags, curanderos amb medicaments tradicionals, i combats de boxa. A mesura que es va fent fosc, queda farcit amb dotzenes de parades de menjar que converteixen la plaça en un immens restaurant que es torna a desmuntar entrada la nit per deixar-ho tot a punt per l'endemà. En un costat, la plaça connecta amb els socs de Marràqueix, els mercats tradicionals del nord de l'Àfrica. Els altres costats estan plens de terrasses de cafeteries per escapar-se del soroll i confusió de la plaça. Els carrers estrets porten pels carrerons de la medina, la ciutat vella. A ponent, s'obre una avinguda que mena a la mesquita Kutubia.\nL’ascensió al Toubkal té unes connotacions difícils de trobar per altres indrets. L’Atlas té un recorregut de 2400 quilometres d’on emergeix el Parc Nacional del Toubkal amb diferents cims de 4000 metres enmig d’un país primordialment desèrtic i amb una cultura oriental ben lluny del nostre occidentalitzat mercat comú. Una petita expedició plena de contrastos que no et deixarà de sorprendre en tots els aspectes. El Toubkal és aconsellable fer-lo amb època hivernal quan les valls estan plenes de neu i vida, ja que al estiu és una pedrera gegantina. Jebel en àrab vol dir "muntanya" i així mateix Toubkal vol dir "la terra que s'aixeca per damunt de les demés". Fins aquí aquesta mini-expedició a un cim important.\nEls aventurers: Alex - Josep - Luismi – Miguel\nEtiquetes de comentaris: 4000, Alta Muntanya, Marroc, Muntanya, Top 20


ALCOLEJA.ORG : 14 de desembre 2014\nCelebració de Santa Cecília - diumenge, 21 de desembre\nLa Societat Musical Cultural d'Alcoleja anem a celebrar Santa Cecília el pròxim diumenge 21 de desembre.\nA les 12:45h farem un passacarrer per la volta del poble per a arreplegar a tots aquells que vulguen assitir a la celebració.\nA les 13:00h tindrà lloc la Solemne Missa en honor a la patrona de la música, Santa Cecília, on la Banda acompanyarà musicalment. En acabar, tornarem a fer un passacarrer al que tot el món està més que convidat.\nI recordeu, que encara podeu fer-se socis de la Banda per a col·laborar amb l'associació! Podeu fer-ho per correu electrònic a banda_alcoleja@hotmail.com, enviant les vostres dades (Nom i Cognoms, DNI i Direcció Postal d'Alcoleja. Si ho preferiu, podeu associar-se el proper diumenge 21 en acabar la Missa de Santa Cecília.\nLa cuota és de 50€ anuals, amb els que el soci té dret a una participació de la Societat en:\n- Sopar després del Concert d'Estiu, ó\n- Dinar el dia de Santa Cecília, ó\n- Viatge en cas de celebrar-se un concert d'intercanvi amb una banda d'altra població.\nAnimeu-se!! I, ens veiem diumenge en Alcoleja!\nPublicat per Unknown los 17:53 0 comentaris Vincles a esta entrada\nEtiquetes: 2014, Desembre, música, Santa Cecilia, SMC Alcoleja\nCelebració de Santa Cecília - diumenge, 21 de dese...


COMPROVANT-HO DUES VEGADES: ARTICLES ESSENCIALS QUE TOTS ELS MAJORS DE DANSA HAURIEN D’EMPAQUETAR - NICOLE LOEFFLER-GLADSTONE\nComprovant-ho dues vegades: articles essencials que tots els majors de dansa haurien d’empaquetar\nPrincipal Nicole Loeffler-Gladstone Comprovant-ho dues vegades: articles essencials que tots els majors de dansa haurien d’empaquetar\nEmbalar per a la universitat és alhora emocionant i desconcertant. Finalment esteu preparats per ser estudiants de primer cicle, però abans de sortir de casa heu d’omplir la vostra vida de ball amb només algunes maletes. Per facilitar aquest procés, Dance Spirit va demanar als experts que elaboressin una llista privilegiada dels imprescindibles campus per a ballarins.\nDavid Dorfman i s el director de David Dorfman Dance i la càtedra artística del departament de dansa del Connecticut College.\nAmber Golden és llicenciada a la Wayne State State i ara ballarina independent amb seu a Nova York.\nPantalons, camises de màniga llarga i genolleres\n'Probablement se us introduirà a les tècniques postmodernes a la universitat', diu Dorfman, que significa molta col·laboració atlètica i treballs a terra. Aconsella portar roba còmoda i fluixa per protegir les cames i les espatlles de corredisses i rodolins a terra i de genolleres per protegir-vos de l’impacte.\nTens un arsenal de sabates de ball. Però teniu els mitjons adequats? Les coreografies contemporànies solen demanar el tipus de treball articulat dels peus que no es pot aconseguir amb els peus descalços ni amb les sabates de ballet. 'Sempre voldràs parells addicionals amb tu', diu Golden. 'Portava colors nus i negres per accentuar la meva línia, depenent de si ballava amb pantalons o amb les cames nues.'\nCinta Elastikon o Elastoplast i pols per a nadons\nOblideu-vos dels mitjons: pot ser que la universitat sigui la primera vegada que treieu les sabates de ball del tot. Dorfman recomana portar cinta súper resistent per prevenir i cuidar noves fractures i callositats, i pols per a nadons per ajudar-vos a combatre un sòl enganxós.\nNeosporina, cinta mèdica clara, tisores petites, cinta auxiliars, bàlsam de tigre i un encenedor de viatge\nProbablement serà incòmode córrer al centre de salut del campus cada vegada que mantingueu un múscul amb tensions menors, ampolles esclatades o cremades al terra. Assegureu-vos de portar els articles de primers auxilis essencials perquè no hagueu d’interrompre la classe ni l’assaig. 'Em vaig emmagatzemar el kit en una bossa de maquillatge per mantenir-ho tot junt', diu Golden.\nDiari (en paper o electrònic)\n'Com a major de dansa, sovint se us demana que feu un diari com a part de les vostres classes', diu Dorfman. I no voldràs estar-ne sense la inspiració.\nBerenars portàtils i nutritius\nLa majoria de majors de dansa tenen una agenda atapeïda i, de vegades, els assajos se superposen a l’hora de menjar. Assegureu-vos d’alimentar-vos correctament embalant aperitius fàcilment portables disponibles al menjador, com ara pomes i granola. 'La barreja d'ametlles i senders sempre estava a la meva bossa de ball', diu Golden.\nSens dubte, portareu el vostre telèfon (que és la vostra càmera de facto) a la universitat, i us serà útil si comenceu a treballar en la vostra pròpia coreografia i necessiteu filmar assajos. El consell professional de Dorfman? Porteu un mini trípode per mantenir la càmera estable.\nDiverses eines de massatge\nL’autocura és important, sobretot en un entorn universitari estressant i trepidant. 'Si hagués tingut l'habitació, hauria portat pilotes de golf i pilotes de tennis per tot arreu', diu Golden. 'I m'agradaria tenir un corró d'escuma amb mi!'\ncom fugir de l'assassinat no som amics\nmillor aplicació per a hotels d'última hora\nversos bíblics més importants\nEls membres de la banda de música de secundària van ser disciplinats després d’haver explicat la insurrecció racial\nLes tradicions d’acció de gràcies d’aquesta família de Kentucky inclouen una paperera a la galleda


Gairebé el 100% dels hotels de la Costa Brava del Baix Empordà estan oberts i amb bones ocupacions - El Gerió Digital\nA la Selva Marítima i l'Alt Empordà només un 30% han aixecat la persiana\nDiumenge, 5 de juliol de 2020 09:00h\nUn cambrer desinfectant les cadires de la terrassa de l'Hotel Costa Brava de Platja d'Aro amb unes dones prenent un cafè al darrera © ACN\nLa crisi del coronavirus no ha impedit que gairebé el 100% dels hotels de la Costa Brava del Baix Empordà hagin obert, i amb ocupacions millors de les esperades.\nTot i que els primers mesos de l'estat d'alarma les previsions eren "dolentes", després de la desescalada els establiments han vist com les reserves incrementaven i els clients apostaven per venir als hotels d'aquesta part del litoral.\nUna imatge ben diferent a la que hi ha a la Selva Marítima o de l'Alt Empordà, on amb prou feines han aixecat la persiana un 30% dels hotels. De fet, des del Grup Costa Brava Centre calculen que acabaran aquest mes al voltant del 75% d'ocupació i a l'agost arribaran al 90%. El seu gerent, Martí Sabrià, deixa clar que "són xifres inferiors a les habituals, però que demostren que ha estat un encert obrir". En aquest sentit, Sabrià assenyala que han intentat fer pedagogia per tal que els empresaris s'avinguessin a engegar el sector, malgrat la despesa que suposa. "Si no hi ha oferta és impossible que hi hagi demanda", concreta.\nEl gerent del Grup Costa Brava Centre reconeix que també s'han "beneficiat" del tancament majoritari d'hotels tant de la Costa Brava de l'Alt Empordà com la de la Selva. I és que segons explica la Federació d'Hostaleria de les Comarques de Girona (FHCG), només entre un 25 i un 30% dels establiments del litoral d'aquestes dues comarques han obert.\nDependre del client estranger\nUn dels motius d'aquesta diferència és que a la Costa Brava del Baix Empordà són pocs els establiments que treballen amb touroperadors. Això fa que depenguin del client de proximitat – Barcelona, àrea metropolitana i Catalunya del nord -. "Costa més omplir l'hotel perquè no tens una empresa que et porti centenars de persones, però en canvi tens un client fidel i ofereixes un servei de molta qualitat, que es valora molt", remarca Sabrià.\nA més, els hotels de municipis com Lloret de Mar o Blanes són infraestructures grans i costoses de mantenir que generen pèrdues si no estan plenes de turistes. Un model força estès a la Selva Marítima i que, en menor mesura, es troba a l'Alt Empordà en localitats com Roses.\nEn canvi, el cas del Baix Empordà és diferent perquè els establiments són més petits i normalment gestionats des d'un àmbit familiar. És el cas de l'Hotel Costa Brava de Platja d'Aro, que ha vist com des de que es va iniciar la desescalada els clients han anat reservant, fins i tot més del que s'esperaven.\nDe fet, aquest juliol el tancaran només deu punts per sota del que és habitual a l'estiu. Una situació que ha sorprès al director general d'Aromar Hotels, Diego Arnaste, propietaris de l'establiment.\n"Fa un mes o mes i mig no teníem la sensació que podríem tenir aquesta ocupació. I la previsió és força positiva", remarca Arnaste. En relació al perfil de client, el director general d'Aromar Hotels reconeix que és client "de casa" i han notat com el francès ha tornat a incrementar-se des de que es va obrir la frontera.


Xisca de Gardi: Passen coses grosses\nPassen coses grosses\nUn dia algú escrigué en aquest blog: “a Banyoles, a vegades no passa res” i és cert. De vegades no passa rè, però d’altres passen coses molt grosses i ningú ho diu, per això avui ho faig jo. A Banyoles passen coses tan i tan grosses que fins i tot sabent-ho molta gent, ningú diu res. A vegades ho sap tothom menys qui ho ha de saber... O potser ho sap i es carda el longuis... A Banyoles sembla que ningú sap res fins que algú carda el crit al cel. És llavorens que tothom es fa el puta dient que ja fa temps que ho sabia. Perquè no ens enganyem, a Banyoles costa cardar l’esquellerinc al gat. Sembla com si a qui hi hagués de cardar mà ja li anés bé que a aquest poble es vagi fent. Com si malgrat el que passa, que mira que arriba a ser gros, el que importa és anar tirant i qui dies passa, anys empeny.\nA veure, que Banyoles és casa nostra i ningú com Xisca de Gardi la defensa, però ens emprenya saber que hi passen coses tan grosses i que no serà fins que peti tot que els qui poden faran veure que fa temps que hi van al darrere.\nPerquè som tan ben parits que tenim el segon a molt distància, que si no fos per això, pudé Banyoles no seríem els millors del món, i tot per culpa d’aquestes coses que passen. I ara algú dirà que aquet en Samora és un tiquismiquis, que son coses que passen a tot arreu. I si, pudé si que passen a tot arreu, però les coses grosses que puguin passar a Torremolinos, per dir, a mi se’m en pixen. Però coses tan grosses... i a Banyoles... mare de Déu senyor... Què vos que hi faci... m’emprenyen. I molt.\nPublicat per Marc Sam a 6:33\n100 anys de futbol banyolí\nLa desaparició del "macho ibérico"\n"Xucà" la flaona a la xocolata\nUn cinema d'imatges estrafolàries


La vida pirata, la vida millor. Vine al Pirata Rock Festival de Gandia!\nPrepara el teu viatge a mida amb Manolo Travel\nEl campament d'estiu més aquàtic en el Aloha Sport Club\nMasía Sant Jaume, especialitat en arrossos i plats a la brasa a Benissa\nArriba a la ciutat de Gandia una cosa diferent. El primer festival de música rock, rap, reggae, mestissatge i fusió del 20 al 22 de juliol. La costa valenciana t'espera, no t'ho perdes!\nEl Pirata Rock Festival de Gandia ja està calfant motors. Una proposta molt interessant perquè compta amb gran varietat d'estils musicals i amb un cartell d'impressió. Des del rock fins al rap passant pel reggae la costa de Gandia t'oferix diversió en un entorn immillorable.\nAlguns dels artistes confirmats són Macaco, La Pegatina, Muchachito, Estricnina, Rayden, Fuel Fandango, Sharif, Canteca de Macao, Fyahbwoy & Forward Everband, Green Valley, ToteKing, El niño de la hipoteca, Rapsusklei, El Kanka i molts més. I fins que els concerts comencen, balla al ritme de la música, batucades o xarangues que animaran la vesprada. O apunta't als tallers del festival: dansa, ioga i tatuatges d'henna.\nAl Pirata Rock Festival anem a passar-ho bé. Dins del festival tindrem tot el necessari per a gaudir al màxim com per exemple una zona de menjar, en la quals hi haurà opcions per a vegans i vegetarians, i una zona chill de descans.\nGandia (València) compta amb un ventall de recursos culturals que es complementen amb la impressionant oferta turística de la costa, amb les grans platges de fina arena com a principal atractiu. Escapa't a les seues platges, amb més de set quilòmetres de costa i una qualitat d'aigua i arena que et deixaran amb la boca oberta. El Grau, el port, les marjals, l’Alqueria del Duc, Marxuquera i El Parpalló… i molt més per descobrir si encara et queden forces.


Antonio Gómez Rufo, Vicente Marco Aguilar i Vicent Usó guanyen els Premis València de narrativa 2015\nMaria Jesús Puchalt, diputada de Cultura, ha cridat els guanyadors durant la roda de premsa celebrada després de la deliberació dels jurats\nAntonio Gómez Rufo (Madrid, 1954) aconseguix el III premi de noveŀla negra amb ‘Nunca te fíes de un policía cuando suda’\nVicente Marco Aguilar (València, 1966) és el Premi València 2015 de narrativa en castellà per la seua obra ‘Mi otra madre’\nVicent Usó i Mezquita (Vila-real, 1963) ha sigut premiat en la modalitat de narrativa en valencià per la seua noveŀla ‘Les veus i la boira’\nEls escriptors Antonio Gómez Rufo (Madrid, 1954), Vicente Marco Aguilar (València, 1966) i Vicent Usó i Mezquita (Vila-real, 1963) han guanyat els Premis València 2015 en les modalitats de noveŀla negra, narrativa en castellà i narrativa en valencià, segons ha anunciat en roda de premsa la diputada de Cultura de la Diputació de València i presidenta de la Institució Alfons el Magnànim, Maria Jesús Puchalt. En la trobada amb mitjans també ha participat el director de la IAM, Vicent Ribes.\nEls premis estan dotats amb 20.000 euros i l’edició de les obres en les editorials Lengua de Trapo (noveŀla negra i narrativa en castellà) i Bromera (narrativa en valencià).\nLa diputada de Cultura ha comunicat el veredicte als guanyadors en directe i per telèfon i els ha felicitat per la distinció. Tots els autors han agraït el premi i s’han mostrat molt feliços per la distinció.\nGómez Rufo, reputat escriptor i guionista, ha assenyalat que «no esperava el premi però el desitjava», especialment per la seua vinculació amb València, amb la platja de la Malva-rosa, de la qual «comence i acabe d’escriure i corregir les meues noveŀles».\nVicente Marco, dedicat també a l’ofici d’escriptor de manera professional, que ha rebut la cridada en plena Fira del Llibre, ha explicat que el premi és hui «una alegria addicional, un estímul perquè la meua noveŀla no és convencional».\nVicent Usó i Mezquita, que compartix amb els altres autors premiats la dedicació a les lletres, ha mostrat la seua satisfacció per rebre el premi «atorgat per una institució del prestigi de la Institució Alfons el Magnànim».\n279 autors, 24 finalistes i tres guanyadors\nUn total de 279 obres s’han presentat als Premis València de narrativa, «una xifra que pràcticament dobla la del 2014», ha puntualitzat Puchalt. D’elles, 184 optaven a la modalitat de narrativa en castellà i huit a la de narrativa en valencià. El premi de noveŀla negra ha rebut un total 87 títols. Els comités de prelectura van seleccionar un total de 24 obres finalistes entre les quals hui ha deliberat el jurat.\nEl jurat de Noveŀla Negra, integrat per Francisco Camarasa, Fernando Varela, Jordi Llobregat, Josep Torrent i Lluís Fernández, ha distingit per unanimitat l’obra Nunca te fíes de un policía que suda de l’escriptor madrileny Antonio Gómez Rufo, que va presentar la noveŀla amb el pseudònim Vicent Miércoles i el títol Bajo un sol de justicia.\n«És una noveŀla molt ben construïda amb una estructura que sosté tota l’obra, una adequació lingüística magnífica i uns personatges que tenen tres dimensions, els imagines abans i després de la noveŀla», ha comentat el portaveu del jurat i editor de Lengua de Trapo, Fernando Varela, qui també ha valorat l’alt nivell de les obres finalistes.\nNunca te fíes de un policía que sudaarranca a Madrid el 1935 amb el trasllat d’un detectiu a un poble de Càceres fronterer amb Portugal per a investigar l’assassinat d’una dona.\nEl valencià Vicente Marco Aguilar, que es va presentar al premi davall el pseudònim Hielo, ha vençut en la modalitat de Narrativa en castellà amb Mi otra madre, una obra que ha sigut qualificada per Carlos Andrade, portaveu del jurat, com «arriscada, diferent, una obra narrativa potent que atrapa el lector, a pesar de succeir en un únic escenari, una sola habitació, i oferix una mirada a problemes de la societat moderna a través de la relació d’una mare amb el seu fill adolescent».\nCarlos Andrade, Carmen Botello, Blas Parra, María Luisa Viejo i Javier Satorre han integrat el jurat de la convocatòria de Narrativa en castellà que ha distingit l’obra de Marco per unanimitat. El jurat ha recomanat també una eventual edició d’una altra obra finalista, una noveŀla històrica presentada amb el pseudònim Ponientr, per l’alta qualitat del text.\nEn paraules de Carmen Botello, la de Marco Aguilar és «una veu narrativa molt convincent que mostra l’univers patològic d’un xiquet, Julián, la mirada del qual, perspicaç i perversa, es combina amb la de sa mare en un delirant i magnífic relat».\nAnna Moner (guanyadora en l’edició del 2014), Bernat Montagut, Jesús Huguet, Josep Gregori i Àngel Calpe són els vocals del jurat de Narrativa en valencià que ha distingit la noveŀla Lesveus i la boira de Vicent Usó, presentada a concurs amb el lema «Silencis d’illa» i el pseudònim Mateu Sequeral.\nSegons el membre del jurat Bernat Montagut, l’obra guanyadora és una noveŀla «coral, molt original i entretinguda, que utilitza diverses fonts documentals com la premsa, cròniques, memòries i entrevistes» per a narrar secrets i drames ambientats a les illes Columbretes i, secundàriament, a Terol, durant i després de la Guerra Civil.\nL’obra «agradarà als lectors i reserva una sorpresa final», ha destacat Montagut.


Un de cada catorze nens té el trastorn del desenvolupament del llenguatge - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nUn de cada catorze nens té el trastorn del desenvolupament del llenguatge\nEl tractament precoç del TDL redueix les possibilitats de tenir fracàs escolar i ser víctima d'assetjament\nAls setze anys, el 40% de les persones amb TDL té dificultats per interactuar amb els companys arxiu\nAls setze anys, el 40% de les persones amb TDL té dificultats per interactuar amb els companys\nUn de cada catorze nens en edat escolar té el trastorn del desenvolupament del llenguatge (TDL) , segons l'estudi epidemiològic SCALES, dut a terme al Regne Unit. Es tracta d'una patologia poc coneguda entre la població i que afecta l'adquisició i el desenvolupament del llenguatge d'alguns infants, en la parla dels quals és freqüent que no apareguin preposicions, articles, adverbis o pronoms. Per exemple, podrien dir «ina cat» en lloc de «la nina s'ha trencat». Si no es tracta, aquest trastorn pot tenir conseqüències, segons expliquen els experts.\nA més de l'omissió de paraules i problemes amb les flexions verbals, hi ha altres signes d'alerta que poden fer sospitaraels adults d'un possible problema. «Entorn d'un 25% dels infants amb TDL són parlants tardans, és a dir, comencen a pronunciar les primeres paraules entorn dels dos anys», afirma Llorenç Andreu Barrachina, director de la Jornada sobre Dificultats de l'Aprenentatge. «Per tant, els infants que tarden més a aprendre a parlar estan en risc de tenir TDL», explica.\nUn altre senyal que podem trobar és que el nen no presta gaire atenció al que diuen els altres i fins i tot que en alguns casos no respon, assenyala Elvira Mendoza, catedràtica de Logopèdia, doctora en Psicologia per la Universitat de Granada i ponent en la Jornada. Mendoza també adverteix que s'han de tenir en compte els antecedents familiars, ja que «hi ha un grau important d'agregació familiar, i és probable que el pare o la mare també tingués problemes de llenguatge», afegeix.\nQuè passa si un nen que té TDL no rep ajuda? Segons els especialistes, la primera dificultat amb què es trobarà és que li costarà seguir el ritme de la classe. I aquest és només un dels obstacles en el seu aprenentatge. «Si no es porta a terme cap intervenció, els infants amb TDL tindran un desenvolupament del llenguatge oral deficient que provocarà problemes en l'aprenentatge de la lectoescriptura i en el nivell escolar, i acabaran amb una gran probabilitat de fracàs escolar», respon Llorenç Andreu Barrachina, director del màster universitari de Dificultats de l'Aprenentatge i Trastorns del Llenguatge.\nA més a més, des de Raising Awareness of Developmental Language Disorder (RADLD), una organització que es va crear per conscienciar sobre el TDL, afirmen que aquest trastorn i la dislèxia estan molt relacionats, i la prova és que molts infants amb TDL compleixen els criteris per ser diagnosticats de dislèxia, ja que, encara que el petit pugui llegir en veu alta correctament, normalment li costa entendre el que ha llegit.\nAltres dificultats associades al TDL són les socials. L'informe The Manchester Language Study va concloure que als setze anys, el 40% de les persones amb TDL tenia dificultats per interactuar amb els companys, a més del fet que el 50% d'aquests adolescents havia estat víctima d'assetjament durant la infància, mentre que aquest percentatge és de menys del 25% en adolescents amb desenvolupament típic.\nLa intervenció dels pares és clau per resoldre la situació, ja que, segons els especialistes, la millor resposta és anticipar-se a un possible problema. «En edats primerenques com els dos anys no podem afirmar que un nen té el trastorn del desenvolupament del llenguatge, i encara menys diagnosticar-lo, sinó que només podem dir que es tracta d'un parlant tardà. En molts casos, aquests parlants tardans evolucionen cap a la normalitat. Però, en qualsevol cas, cal seguir molt de prop el seu desenvolupament lingüístic», assenyala Elvira Mendoza.\nDe fet, el TDL no es diagnostica fins a aproximadament els cinc anys. No obstant això, els experts coincideixen a assenyalar que s'ha de començar a fer una intervenció logopèdica fins i tot abans d'aquesta edat si es considera que l'infant pot tenir TDL. «De seguida que es tingui alguna sospita que el nen no segueix el curs de desenvolupament típic del llenguatge es recomana una intervenció, ja que, com més aviat s'intervé, més bo és el pronòstic. Per exemple, si als dos anys el nen encara no parla o té molt poc llenguatge, seria ideal que rebés una estimulació precoç que seria molt beneficiosa», explica Llorenç Andreu Barrachina.\nA més a més, a casa poden ajudar l'infant estimulant el seu llenguatge tant com puguin, cosa que es tradueix a parlar-li constantment, ensenyar-li paraules i expressions noves i procurar que el nen o la nena tingui el màxim d'experiències comunicatives possibles.


Trencaclosques de feltre - Les Petites Coses\n31/01/2017 / Manualitats\nAquest hivern em va fer il·lusió fer a mà un trencaclosques per regalar-li al Guillem per Nadal. Vaig agafar la idea de Pinterest, tenia feltre per casa i em vaig posar "fil a l'agulla". En principi havia pensat cosir el feltre a màquina, però vaig buscar quina era la millor manera d'enganxar-lo i vaig veure que molta gent ho feia amb silicona, o sigui que em vaig fer amb una pistola d'aquelles petites de silicona. Materials necessaris: feltre, tisores, llapis, fulls, pistola de silicona i velcro.\nPrimer vaig triar els colors per a les peces grans: una base per sota on enganxar les peces del trencaclosques i una altra base per enganxar el dibuix. I les vaig retallar totes a la mateixa mida. Com que faria quatre trencaclosques diferents, necessitava 8 bases (4 parelles). Llavors vaig dibuixar en un full les diferents formes que posaria a cada trencaclosques, per tenir de plantilla i que quedés el dibuix simètric.\nAmb l'ajuda de la plantilla vaig retallar les diferents figures de feltre per enganxar. Vaig escollir un color per a cada peça. Vaig fer una flor, una casa, un vaixell i un ocell. Llavors vaig enganxar les peces amb silicona a la seva base. Ja tenia les figures fetes! També vaig enganxar amb silicona quatre retalls de velcro a cada base, un retall corresponent a cada quadrat. Amb l'ajut d'un regle vaig retallar cada base amb figura en quatre parts iguals.\nmanualitats feltre trencaclosques jocs per nens jocs infantils puzle diy handmade


Diu que serà “la primera proposta concreta sobre la taula” a la reunió del dia 9 de juliol\nTorra plantejarà a Sánchez la celebració d’un referèndum d’autodeterminació pactat amb l’Estat ACN\nWashingtonEl president de la Generalitat, Quim Torra, ha assegurat aquest dimecres des de Washington que a la reunió amb el president espanyol, Pedro Sánchez, li proposarà convocar un nou referèndum, aquest cop pactat amb l’Estat. “Sempre ha estat sobre la taula. Partim del referèndum d’autodeterminació i la declaració d’independència, i ens plantegem avançar en el camí cap a la República Catalana, però davant la possibilitat de trobar la solució per la qual hem apostat sempre i per fer les coses com a Escòcia o al Quebec per nosaltres és evident que seria una solució molt acceptable”, ha dit, i ha afegit que la proposta del referèndum pactat serà “la primera proposta concreta que es plantejarà sobre la taula” a la reunió amb Sánchez. Tot i així, ha volgut avisar que si la resposta de l’Estat i la seva actitud no obren aquesta possibilitat Catalunya “seguirà el seu camí cap a la República”.\n“L’Estat ha de pensar que, com a Escòcia, amb un referèndum pactat pot passar de tot. Poden guanyar els independentistes o no. És el debat que necessitem tenir, i és això amb el que anirem a la reunió amb Sánchez”. Amb aquesta reflexió ha sorprès Torra els periodistes que l’han acompanyat a l’oficina d’ACCIÓ de la Generalitat a Washington. I és que el president afronta la reunió amb el cap del govern espanyol amb la voluntat d’abordar la possibilitat del referèndum com una de les opcions per resoldre el conflicte català.\nMalgrat tot, Torra té molt clar que si no hi ha una resposta positiva de l’Estat els independentistes “no renunciaran a res i el marc de la legislatura seguirà sent tan clar com ara, amb la voluntat de redactar una Constitució catalana que hauria de ser referendada”. “No tenim terminis. El moment és d’enorme complexitat. Seria afegir al moment complicat una dificultat més que no veig convenient”, ha matisat.\n"Indignació" pels processaments\nEl president també ha reaccionat als processaments que aquest dimecres ha confirmat el Tribunal Suprem pels líders independentistes, inclòs l'expresident Carles Puigdemont. "El processament del Suprem és indignant i el denunciarem arreu del món. Perquè la batalla s'està guanyant internacionalment. És política. Si algú tenia esperances que la justícia espanyola revisés els fets i reconegués que les coses s'havien fet malament, s'han esfumat", ha expressat a través de Twitter.\nEl processament del Suprem és indignant i el denunciarem arreu del món. Perquè la batalla s’està guanyant internacionalment. És política. Si algú tenia esperances que la justícia espanyola revisés els fets i reconegués que les coses s’havien fet malament, s’han esfumat.\nI afegeix: "Estic convençut que no s’extradirà cap polític exiliat, i això serà un motiu més de denúncia. Rebutgem la regressió de drets democràtics que viu l’estat espanyol i la judicialització criminal que es fa del moviment independentista".\nWashington Quim Torra


Anna Gil, de Vinaròs: primer cartell i el tercer millor – Vinaròs News\nLA NOSTRA GENTVINARÒSVINARÒS MAIL 28 febrer, 2021 Vinaròs News\nEMILI FONOLLOSA Quedar en tercera posició d’un concurs de cartells anunciadors amb una dotzena de participants, és un molt bon resultat sobretot tenint en...\nQuedar en tercera posició d’un concurs de cartells anunciadors amb una dotzena de participants, és un molt bon resultat sobretot tenint en compte que era la primera experiència.\nAixò li ha passat a la jove vinarossenca Anna Gil Berbel, que als seus 18 anys ha començat els estudis universitaris de Disseny a l’escola EASD. No mai abans havia fet cap cartell anunciador d’alguna celebració i amb el primer que ha elaborat ha estat votat com el tercer millor en el concurs de cartells Tambors de Passió d’Almassora. El cartell guanyador l’ha fet l’artista local Paco Membrado, qui va obtenir 111 punts; segon va quedar el cartell d’un borrianenc, Juan Diego, amb 90 punts i tercer, el d’Anna, titulat “Trenquem la nit”, amb 68 punts, com publicava el diari Mediterráneo.\nAmb aquest bon resultat, de segur que Anna en farà més en un futur, de fet, deia que “vaig provar de fer un per al Carnaval de Vinaròs de 2019 però es podria dir que era més per la il·lusió que pel fet de crear un bon cartell, llavors no el conto”. “Per a mi este és el primer que faig i la primera vegada que concurso”.\nAnna Gil fins ara era coneguda per ser una destacat integrant del Club de Patinatge Artístic de Vinaròs. A més, participa plenament en les festes de Vinaròs; per exemple ha sigut recentment dama de festes i és de família molt carnavalera.


Recitació de textos poètics\nSobre l'elocució en la recitació de textos poètics\nSalvador Jàfer / Josep Ballester\nLa funció significativa de l'elocució poètica\nL'execució d'un text poètic en la seva forma oral planteja un ample ventall de qüestions pendents de treballar i de resoldre dins el camp de la fixació de la prosòdia catalana.\nUn text poètic oral pot ser presentat a l'auditor amb dues tècniques bàsiques d'elocució: o bé s'hi utilitzen només els recursos fònics del llenguatge natural, o bé el text poètic es recolza sobre una estructura melòdica i musical.\nEn el primer cas ens trobem amb la forma oral del poema recitat; en el segon, amb la forma d'execució coneguda com a cançó. A meitat de camí entre ambdues formes podem situar el text psalmodiat.\nD'entrada cal advertir que en qualsevol de les tres formes d'execució una bona elocució pot ajudar a millorar la recepció d'un poema o d'un text poètic poc treballat i, així mateix, una elocució defectuosa pot destrossar el millor poema. No cal dir, per tant, que l'adequada elocució d'un text poètic potencia la comprensió del seu sentit profund.\nConsiderem que la primera fase d'acostament a un poema ha de ser sempre la lectura del seu text com a manifestació prosòdica i oral. En la realització d'una lectura poètica, tant si és recitada, cantada o psalmodiada, hom fa una tria entre les diverses possibilitats elocutives i interpretatives que el text és capaç d'oferir-nos. I és justament en aquest procés de selecció on es plantegen les qüestions tècniques que facilitaran, reduiran o obstaculitzaran les possibilitats de comprensió del text performat.\nL'estudi i el millorament de la recitació és una qüestió en què s'impliquen els emissors i els receptors de textos poètics, i hauria d'interessar d'una manera seriosa i conscient tant els productors de poesia, com els educadors, professors de llengua i literatura catalanes, o professors de dicció en les escoles d'art dramàtic. Només elevant el nivell de la dicció cap a la contudència, la claredat i l'expressivitat podrem crear una categoria futura de recitants i d'auditors que dignifiquin l'acte humà de la comunicació poètica.\nEls nivells de l'elocució poètica\nSegons S. Oliva, es poden distingir tres nivells en l'elocució d'un text poètic(1):\na. El nivell oral;\nb. El nivell discursiu;\nc. El nivell mètric.\nCom que els nivells a i b són els que guarden una relació més estreta com a sistemes de modelització primaris, els tractarem conjuntament.\nEls problemes clau de la recitació\nEls principals problemes que hauria d'estudiar un programa d'aprenentatge de la recitació en els nivells oral i discursiu es poden resumir breument, sense pretensió de ser exhaustius en els següents punts:\nAprenentatge de la modulació dels diferents períodes d'una oració complexa.\nAprenentatge de l'ús dels diferents matisos tonals de les frases, que permeten distingir entre els diversos valors comunicatius de l'emissor.\nAprenentatge de l'ús i regulació del volum i del timbre de la veu i els seus valors d'intensitat significativa.\nLa base lingüística\nEn aquesta sèrie d'aprenentatges s'hauria de valorar i tractar explicativament i pràctica un seguit de coneixements lingüístics bàsics aplicats al català:\nLa correcta pronunciació dels sons i el reconeixement de les corresponents grafies, segons les varietats diatòpiques o diastràtiques que convinguin al poema.\nL'allargament o acurtament expressiu de les vocals tòniques del text, quan la seva funció rítmica ho exigeixi.\nLa delimitació dels períodes sintàctics en la seva dimensió de modulacions significatives.\nEl nivell mètric\nPel que fa al nivell mètric, el que hem anomenat nivell c, només tindrà efectes d'elocució en aquells textos versificats sobre la base de clàusules rítmiques (isomètriques o anisomètriques), és a dir en els poemes mesurats.\nEl domini de la recitació del text versificat comporta la utilització pràctica d'uns coneixements addicionals indispensables que es refereixen a la superposició del sistema lingüístic i del sistema mètric.\nEl programa mínim que s'hauria d'estudiar en el treball d'aquest tercer nivell comporta els següents punts bàsics:\nL'estudi de la funció i els valors significatius de l'accentuació rítmica: distinció entre accentuacions primàries i secundàries. La funció dels accents de recolzament. Desaccentuacions.\nL'estudi de les diferents clàusules rítmiques i de les seves possibles combinacions. Els ritmes binaris i ternaris.\nL'estudi de les unitats mètriques: hemistiquis, versos i estrofes. Aquest apartat, que és especialment important com a fase ulterior de l'estudi de la mètrica, hauria de fer veure com en la recitació d'un poema les unitats sintàctiques s'han de subordinar a les unitats mètriques, i s'hi ha de posar un interés especial en els fenòmens separadors de les diferents unitats (cesures, pauses internes del vers, les fronteres de vers, les esticomíties i els encavalcaments).\nL'estudi de les possibles tipologies poètiques. Bàsicament es tractaria de diferenciar, en l'estat actual de la investigació poètica, entre poemes interpretats segons pautes de modulació conversacionals (prosa poètica, poema en versicles, poema dialogat no metrificat, monòleg interior...) i els poemes interpretats segons que ho exigeixen les seves clàusules mètriques. En la primer grup tipològic les clàusules de l'entonació se subordinen al nivell sintàctico-semàntic, mentre que en el segon grup tipològic el nivell sintàctico-semàntic se subordina al nivell mètric.\nEl fet que hi hagi unes determinades pautes mètriques d'entonació no vol dir que només comptem amb una sola possibilitat interpretativa. Precisament l'ofici tècnic del recitador ha de ser triar la possibilitat que millor s'adigui a la seva veu i a la seva respiració, sempre amb l'adequat respecte a la tipologia poètica predeterminada per l'autor del text.\nGeneralment els actor i/o lectors de versos solen menystenir l'aprenentatge dels aspectes tècnics esmentats en favor d'una interpretació personal i intuïtiva del text.\nPropostes finals: la tasca pedagògica per fer\nEn els diversos nivells de l'ensenyament, i més concretament en especialitats relacionades amb la filologia, la lingüística i l'art dramàtic, caldria introduir un programa teòric i pràctic de les qüestions tractades en aquesta comunicació. En l'aspecte teòric s'haurien d'introduir els estudis mètrics d'una manera sistemàtica, intensificant-los en els nivells mitjà i universitari, molt més enllà de la desdibuixada imatge que ara s'ensenya. En l'aspecte pràctic, caldria reforçar els exercicis de lectura i recitació en veu alta, tant d'autors clàssics com contemporanis, per part del professorat i de l'alumnat en les classes de llengua, literatura o interpretació. Com a exercici bàsic i essencial hem de dir que l'anàlisi prosòdica i mètrica, i la seva realització oral, han de precedir sempre l'anàlisi semàntica o semiòtica de qualsevol text poètic.\nValència, febrer de 1987\nCoromines, Joan, "Sobre l'elocució catalana en el teatre i en la recitació, Lleures i converses d'un filòleg, Club editor, Barcelona, 19732, ps. 94-105.\nEscrivà, Vicent, "Una anàlisi poemàtica del `fet poètic d'ara'", La rella, 2 (1984), ps. 61-82.\nJàfer, Salvador, "L'energia és el subjecte del poema", L'espai del vers jove. Mostra poètica jove 85, Generalitat Valenciana, Conselleria de Cultura, Educació i Ciència, València, 1985, ps. 22-28.\nOliva, Salvador, "Aproximació als models d'execució", cap. xii de Mètrica catalana, Quaderns crema, Barcelona, 1980, ps. 145-156.\n--"L'elocució dels versos", cap. viii d' Introducció a la mètrica, Quaderns crema, Barcelona, 1986, ps. 93-105.\nVallverdú, Francesc, Elocució i ortologia catalanes, Jonc, ("El blau marí", 10), Barcelona, 1986.\n1. En aquest breu comunicat hem seguit els criteris de Salvador Oliva exposats en el capítol viii de la seva Introducció a la mètrica catalana, Barcelona, 1986.


Arxivat a: Museu del Disseny, Propostes, Passadís\nEl Leonardome, una de les activitats que ofereix el Museu del Disseny de Barcelona\nEl disseny és present en el dia a dia de tots però de vegades costa que ens adonem de la seva importància. Per això, el diumenge 17 de novembre, el Museu del Disseny obre les seves portes a petits i grans en una jornada plena de propostes relacionades amb la creació, la cooperació, la imaginació i el disseny col·laboratiu. A partir de les 11 h i fins a les 18 h, a la 3a Jornada Disseny en Família els visitants podran visitar gratuïtament les exposicions permanents del Museu per descobrir més de 3.000 objectes d’ús quotidià des de l’edat mitjana i fins avui, per reflexionar sobre sostenibilitat i accessibilitat i per gaudir d’activitats especialment pensades per apropar la realitat del disseny i la seva importància a tots els públics.\nCases, carrers, barris sencers… Com seria la ciutat ideal si la poguéssim construir des de zero? La ciutat infinita és un joc col·laboratiu que permet crear un entorn diferent, més amable i habitable, a partir de la imaginació de tothom que hi participa i de materials reciclats i residus industrials principalment de fusta.\nLa ciutat infinita, una de les activitats previstes pel 17 de novembre Foto: CCCB/ Thomas Vilheim\nA partir de diferents patrons geomètrics i col·laborativament, es du a terme la construcció d’unes cúpules de Leonardo –Da Vinci!– fetes exclusivament amb bastons de fusta. Una activitat per afinar la percepció, la cooperació i la coordinació de tots els paricipants per aconseguir aixecar estructures de fins a 5 metres de diàmetre.\nMúsica a l’abast, la música de les persones diverses\nL’associació ArTransforma en aquesta activitat acosta la música a totes les persones a partir del joc, de la intuïció, dels ritmes, del cos i dels sons del dia a dia. El plaer de fer música, escoltar-la i formar part d’un grup en una activitat artística i inclusiva perfecta per una jornada de portes obertes.\nDescobrir Victor Papanek\nEl dissenyador Victor Papanek volia que el producte facilités la vida de les persones i que tanta gent com fos possible tragués profit dels seus dissenys. Per aquest motiu, va tenir molt en compte l’opinió dels infants a l’hora de pensar jocs i també altres enginys per poder ajudar especialment als que tenien alguna discapacitat. Durant la jornada, quatre visites dinamitzades permetran als més petits descobrir què és el disseny i per què és important respondre a les diferents necessitats de les persones a l’hora de pensar un objecte.\nVictor J. Papanek, “Estructura de jocs mòbils tetradecaèdrica” (1973-1975). © Universitat d’Arts Aplicades de Viena, Fundació Victor J. Papanek\nA més de la 3a Jornada Disseny en Família, el Museu del disseny programa durant tot el curs activitats i tallers per als infants:\n(Des del 15 de setembre, els diumenges a les 11:30 h)\nUna activitat adreçada a famílies amb criatures d’entre 6 i 12 anys per experimentar amb el gust per la matèria i les tècniques manuals per treballar el fang. A partir de peces emmotllades i iguals els participants podran crear la seva peça única i original.\nTaller No és pas or…\n(Des del 15 de setembre, els diumenges a les 11:30 h excepte el 20 d’octubre i el 17 de novembre)\nUna proposta d’Experimentem amb l’ART adreçada a famílies amb infants de 3 a 5 anys que podran experimentar amb papers de cel·lofana de colors i observar com modifiquen el que veiem. Un conjunt de cubs metàl·lics platejats portaran a explorar les possibilitats constructives i els jocs de miralls.\nVisita dinamitzada i taller El món de Victor Papanek\n(Del 9 de novembre a l’1 de febrer, els dissabtes a les 11:30 h)\nA la visita dinamitzada, els infants descobriran a través de Papanek què és el disseny i per què és important respondre a les diferents necessitats de les persones a l’hora de pensar un objecte. La proposta del taller és la de construir un joc tàctil de memòria amb el qual podrà jugar-hi tothom, també les persones que no hi veuen bé.\nTaller d’estampació de teles Quin embolic!\n(Dimarts 24 de desembre i divendres 3 de gener, a les 11 h)\nActivitat en grup guiada adreçada a nenes i nens d’entre 5 i 8 anys per descobrir l’estampació a mà aplicant la tècnica del bac, per decorar un Furoshiki, un teixit quadrat d’origen tradicional japonès que serveix per embolicar tot tipus de coses una vegada i una altra, així no generar tants residus de paper en embolicar regals.\nTaller de disseny i fabricació de fanalets Dissenya i il·lumina\nEl Nadal és ple de llum! Per això per aquests dies tan especials, el Museu del Disseny proposa un taller adreçat a nenes i nens d’entre 9 i 12 anys on cadascú crearà un fanalet de nadal fent servir materials reciclats.\nExemples de Furoshiki i fanalets de Nadal creats als tallers. Foto: Museu del Disseny de Barcelona\n10 anys del Laboratori de la Diputació de Barcelona


Poètica fascinació per la civilització perduda | EL CINÈFIL\nCríticaLlibres i còmics 9 de maig de 2017 Ylenia Cañadas 0\n'The Lost City of Z' és un drama biogràfic amb tocs d'aventura ambientat als anys 20\nL’escriptor David Grann va publicar al 2009 la novel·la The Lost City of Z, la qual descrivia esdeveniments reals de l’explorador britànic Percy Fawcett qui cercava la ciutat daurada seguint el riu Amazones fins al seu origen. Anys més tard, James Gray (The Immigrant o Two Lovers) agafa les regnes per transformar aquesta història a la gran pantalla i mostrar què va passar realment amb aquest fet.\nDurant segles els europeus varen discutir sobre l’existència d’una antiga civilització a la selva amazònica. A principis del segle XX, el britànic Percy Fawcett va participar en diverses expedicions convençut que seria capaç de trobar aquesta llegendària ciutat, la recerca de la qual va suposar la mort de centenars d’homes. Al 1925, durant el seu viatge més ambiciós i obsessiu, Fawcettt va desaparèixer a l’interior de la selva, tenint la mateixa sort que totes les expedicions que han seguit el seu rastre.\nEl film deixa de manifest una posada en escena brillant, amb una gran elegància narrativa i visual. Tot i que segueix el cicle d’un riu calmat, acaba ensopegant amb si mateix, deixant de banda les aventures pures i dures i centrant l’atenció en petits moments de tensió, que passen força de llarg al donar pes a la imaginació i poesia de l’escena.\nGray dirigeix amb seny, i recrea perfectament l’escenografia i vestuaris de l’època, incorporant el reflex d’una societat que es mantenia tancada dins uns cànons sense veure més enllà del que tenien davant. Realitza una aposta atrevida, però també arriscada, ja que s’allarga massa en alguns aspectes descuidant-ne d’altres.\nCharlie Hunnam (Pacific Rim o Crimson Peak) es fica de manera excepcional a la pell del protagonista, mentre que un madur i irreconeixible Robert Pattinson (Life o Cosmopolis) a la del seu company d’aventures Henry Costin, a més Sienna Miller (High Rise o American Sniper) interpreta la seva dona, Nina Fawcett i un sorprenent Tom Holland (Spider-Man: Homecoming o Lo Imposible) al seu fill gran. Cal destacar que totes les interpretacions són correctes que transmeten humanitat, tristesa i sacrifici vers el desconegut.\nEn resum, és una pel·lícula que avança a un ritme molt melòdic, constant, però es pot fer feixuc i carregant. Si l’espectador no es deixa enlluernar per la trama, acabarà navegant a contracorrent per unes aigües tèrboles. A més, no va enfocada a un estil pur d’aventures, a qui pel títol o les imatges pugui pensar que tindrà un toc d’Indiana Jones o de National Treasure, més aviat per qui vol conèixer la història d’una manera contemporània amb la intensitat justa per seguir somiant.\nEl millor: La fotografia submergida en una narració poètica i eclipsant.\nEl pitjor: Esperar anar a veure Indiana Jones o pensar que és un film d’aventures com a tal.


"Pc Futbol 2002", característiques d'aquest joc mai publicat\n“Pc Futbol 2002”, característiques d’aquest joc mai publicat\nPC Futbol 2002 va ser desenvolupat per Enigma Software, empresa subcontractada per Dinamic Multimedia per a tal de reduir els costos de producció en un moment molt complicat per aquesta mítica companyia. El nou joc havia d'incorporar diverses millores com la creació de penyes, una nova i sofisticada gestió comercial dels clubs, possibilitat de convertir un equip en el nostre filial, perfeccionament de la base de dades de Tercera Divisió, millora de la intel·ligència artificial dels jugadors i una versió més complexa del simulador de PC Futbol 2001 intentant lluitar amb la dura competència d'aquella època. Per desgràcia Dinamic Multimedia va fer fallida quan el joc ja estava practicament acabat, i del qual ja existeixen copies preliminars en mans dels seus creadors capitanejats per Marcos Jouron i d'algun afortunat que va tenir la sort de testejar-lo. Tot i l'interès dels seguidors de la saga mai n'ha trascendit ni una sola captura de pantalla. Enigma Software per evitar que tot el seu treball realitzat no tingués cap tipus de rendiment econòmic es va veure abocada a contactar amb Ubisoft per a què es fes càrrec de les últimes fases del joc i de la seva producció, però aquesta finalment després d'analitzar la proposta es va negar. Enigma Software es va veure abocada a reciclar i editar el seu PC Futbol 2002 convertint-lo com en un joc basat en la Copa del Món de la FIFA Corea/Japó 2002, i que es va publicar amb el títol de Pro Soccer Cup en diverses parts del món.\nRelated Topics:característiques pc futbol 2002dinamic multimediaenigma softwarehistoria pc futbolimatges pc futbol 2002pc futbol 2002pcfutbol 2002Pro Soccer Cupvideojocs


les notes del Pep Molsosa: 10.2011\nMacià, Companys ... un balanç el 1932\nUna idea genial, pedagògica, extraordinària !\nM'ha semblat rigorosa, realista, humana !\nHe aprés molt, he entés moltes coses !\nTV3 la presenta d'aquesta manera:\n"14 d'abril. Macià contra Companys" és una ficció televisiva,\ncamuflada sota l'aparença d'un documental, presumptament enregistrat el 1932. Gràcies a aquesta llicència temporal,\nels protagonistes d'un dels episodis cabdals de la Catalunya del segle XX\ncomenten els fets en primera persona,\nmentre una càmera tafanera ens ajuda a reviure el que va passar a Barcelona\nentre el 14 i el 17 d'abril del 1931.\nEtiquetes de comentaris: - de política en general ..., - Informació i Comunicació, - sobre política catalana\nAmb l'Associació dels enginyers ... encara !\nDesprés dels canvis i renovacions a l'Associació d'enginyers, i malgrat les dis-sintonies amb les orientacions estratègiques, he aportat idees a una Comissió Delegada de promoure la Cooperació Estratègica, creada, em diuen, com a resultat de les meves propostes anteriors.\nEl president de l'Associació ha proposat llençar una reflexió estratègica sobre "la crisi", i em sembla una iniciativa molt important, útil, que pot servir per dinamitzar efectivament el colectiu.\nLes meves propostes han anat en el sentit d'obrir les ments, de no repetir tòpics. El document recull, ara per ara algunes de les meves lletres, malgrat tapar una mica l'esperit general.\nJa va passar el mateix amb les meves propostes de reforma dels Estatuts ...\nEls dos paràgrafs retallats són aquests:\nAlguns parlen de crisi de valors i de menyspreu de les consideracions ètiques, que han permès de convertir l'egoisme personal en un valor social, i gairebé a santificar la cobdícia, i la desregulació, com a font del progrés (Joan Majó), fins i tot de temps sense esperança, sense projecte de futur, del buit d'un món sense alternatives (Toni Judt).\nD'altres consideren que estem davant d'un canvi sistèmic, d'un canvi d'època, i alerten que no és encertat enyorar i esperar que tornin temps millors després d'una mala conjuntura, que cal anar canviant moltes maneres d'operar, molts hàbits, tòpics i costums, repensant les nostres aportacions per solventar problemes que requereixen, probablement, enfocaments complexes, intelectual i professionalment (Joan Subirats).\nEn els debats ha tornat a aparèixer la diversitat de visions/concepcions sobre el què ha de ser i fer l'Associació: una més tecnocràtica/empresarial, liderada per alts càrrecs de grans empreses, i una altre, minoritària entre els equips dirigents, més professional/cooperativa. Jo he intentat insistir en la necessitat de recollir l'experiència, visions i propostes dels enginyers, dels companys, sense barrejar-la amb la visió de les empreses adherides (gran esperança d'alguns sectors que potser enyoren temps millors...).\nLa guia / qüestionari que vaig proposar per a la reflexió entre els companys és aquesta:\n(i s'ha assumit amb un petit afegitó que no em sembla significatiu ...).\nLa iniciativa no pretén suscitar més reflexions genèriques sobre la crisi, no cal repetir les anàlisis globals que ja s'han fet a d'altres nivells.\nHauríem de voler ser útils, referents, intentant aportar les nostres experiències i vivències concretes, que resulten del nostre treball diari a empreses, institucions i administracions, i elaborar orientacions i propostes concretes pel futur.\nNo és un encàrrec a un grup d'experts: és una operació de mobilització/sensibilització del conjunt d'associats, que ens ha de beneficiar, d'entrada, a tots els participants, aportant, compartint i contrastant experiències, vivències, idees i propostes.\nEn aquest context, he insistit, ens convé, més que mai, impulsar renovades actituds de cooperació compartint visions diverses. Convé promoure valors bàsics d'eficàcia, d'eficiència, de solidaritat responsable, per evitar derives populistes, demagògiques, o simplement reaccionàries.\nEm segueix preocupant l'obsessió que em sembla excessiva sobre la competitivitat en un entorn global, mundial.\nTinc pendent llegir les reflexions i propostes de l'Arnaud Montebourg, del PS francès !\nI estic expectant esperant la publicació del document d'aquest any del "nostre" Observatori de la Competitivitat. El proper 17 de novembre. Veurem\nLa Xina fa temps que es belluga ...\nJa fa temps que parlem de l'espectacular creixement econòmic de la Xina. I del creixent poder i capacitat d'influència en els sistemes econòmics "occidentals".\nPerò l'article que publica El País Semanal aquest diumenge 23 és molt aclaridor. El llibre que anuncien serà molt interessant: "La silenciosa conquista china" ...\nconclusió d'un viatge per 25 països entrevistant a més de 500 personatges: ex-presidents, contrabandistes, dictadors ...\nÉs impressionant constatar l'estratègia de l'Estat capitalista xinés, que sense manies ideològiques, sense valors humans ni socials,\ncalcula fredament què necessita i ho compra com vol on hi ha recursos.\nA l'Àfrica, a l'Àsia, a l'Amèrica llatina ... centenars de milers de xinesos, en el marc d'unes estratègies estatals ben definides, s'espavilen per explotar recursos i misèries per assegurar el futur de la Xina.\nCap respecte al medi ambient si ningú els hi obliga, les condicions de treball al límit, tot engrassat pel suborn necessari per superar tot tipus d'obstacles.\nPer exemple, més de 750.000 xinesos a l'Àfrica, uns 200.000 dels quals a Angola: paletes, soldadors, arquitectes, enginyers, electricistes ...\nLa foto de l'article impressiona, en veure tants "llocs de treball" junts, imatge gairebé oblidada en el nostre entorn, on només es difonen les "TIC" !\nMirant-la bé, però, es pot veure que no són xinesos o xineses els qui treballen: la foto és de Lesotho, un país de 2 milions d'habitants, amb tants qm2 com Catalunya, i enclavada a dins de Sud-Àfrica ... !\nMentrestant, aquí naveguem desemparats entre els mercats, sense ningú que agafi l'arjau per manejar el timó cap a vents favorables, malgrat que, tampoc, no tenim una destinació clara. No sabem on volem anar.\nNomés importa que s'inflin les veles, encara que anem cap a les roques.\nLa Xina s'ha despertat.\nL'any 1973, Alain Peyrefitte, polític i diplomàtic francès,\nva escriure un llibre que va esdevenir un clàssic:\nQuan la Chine s'eveillera ... le monde tremblera.\nEn això estem ja fa més d'una dècada ...\nUna prova més, la qüestió de l'aigua i les relacions amb els seus veïns.\nAquest article ilustra bé, suposo, les maneres de fer del gran gegant ...\nEtiquetes de comentaris: - de política en general ..., - Treball societat\nMoviments socials i política\nCito sovint el Manuel Castells en aquest blog.\nNo hi tinc massa sintonia personal, d'ençà d'un primer contacte frustrat, a primers dels '70, a París, a la Maison des Sciences de l'Homme o a l'École Pratique des Hautes Etudes en Sciences Sociales (no ho recordo bé), i d'algunes conferències en què l'he vist actuar, aquests darrers anys. Llegint el seu CV (Hellín, Albacete, 1942), es pot caure de cul ...\nPerò els articles que escriu em semblen sovint molt pertinents.\nEl darrer, el de dissabte passat a La Vanguardia, diferenciant molt oportunament les funcions polítiques dels partits i les dels moviments socials.\n... Cliqueu-hi a sobre per ampliar-lo !\nAprofito per recapitular algunes notes sobre la indignació ciutadana i l'acció política des de fora dels partits:\nAlgunes sobre l'esclerosi democràtica:\n- del 09.2007, un article de l'Antoni Puigverd sobre els taps socials\n- del 05.2008, per presentar l'Informe Vallés sobre actituds i comportaments\n- i del 09.2009, una reflexió del Germà Bel sobre decadència democràtica, en el marc d'une reflexions meves sobre militància\nAlgunes sobre les necessàries reaccions:\n- del 05.2008, un article del Joan Subirats sobre la necessària desconfiança democràtica\n- del 10.2009, un article de l'Antoni Puigverd sobre la no pertinença, la desubicació\n- del 10.2010, un altre article del Joan Subirats, sobre la necessària reconversió social\n- i del 01.2011, unes notes sobre el best-seller del Stephane Hessel ... i la digna indignació, que deia el Llàtzer Moix !\nSobre el moviment d'indignació:\n- del 04.2011, uns primers articles de Sampedro i Castells\n- del 05.2011, fotos del moviment a Barcelona (a la plaça Catalunya) (i de la reacció enfront la neteja de la plaça ...)\n- del 05.2011, recuperant les meves propostes: el sindicat de ciutadans i el manifest per fer política des de fora de la política\nI les darreres:\n- del 06.2011, recull d'articles de diversos "pensadors", fent una mica de balanç ...\n- del 07.2011, per anunciar una iniciativa meva no massa reeixida ...\n- del 10.2011, comentant la manifestació del 15.O a Madrid, i un article de l'Enric Hernàndez\n- i aquest article del Manuel Castells a La Vanguardia\nDesprés de penjar aquesta nota, veig l'entrevista que el Vicent Verdú fa al polac i mediàtic Zygmunt Bauman, a El País, el dilluns 17 d'octubre. La penjo, destacant la frase que diu que "el efecto que puede esperarse de este movimiento es allanar el terreno para la construcción, más tarde, de otra clase de organización. Ni un paso más".\n... i nada menos !, afegeixo jo.\nEl to de l'entrevista és, en general, una mica escèptic, manca del necessari voluntarisme utòpic transformador.\nLa història de la humanitat avança, primer, amb moviments socials de reacció/indignació, que, poc a poc, generen alternatives o propostes més concretes. Però, primer, hi han les reaccions, les protestes, les manifestacions.\nCom recollia en una nota de gener d'aquest any,\nLlàtzer Moix deia que "entre el gruñido colérico y la resignación ... queda un amplio espacio para defender los valores humanos".\n(Cliqueu-hi a sobre per ampliar-lo i llegir-lo !)\nDecisió històrica d'E T A\n... que tots els demócrates esperàvem ! No és el final, però és un pas necessari.\nRecullo portades amb expressions significatives: la primera, ETA claudica, i la segona, ha guanyat la democràcia.\nAgur, adeu, ETA. Encara que no ha demanat perdò, sembla que s'ha acabat la violència.\nNo s'ha disolt ni entregat armes. Però pot ser el fin del terror.\nI per que consti, el portaveu d'ETA, l'únic que parla de futur ...\nEconomistes ... comptables ?\nFeia uns dies que tenia aquest retall d'una columneta del Lluís Foix a La Vanguardia. La retallo per guardar-ne l'essencial: els discursos dels economistes que gairebé monopolitzen el debat sobre la crisi, semblen més aviat discursos de comptables, de botiguers fent caixa.\nEn algun lloc he escrit que sembla com si, anant tots en un autobús, hi ha molts viatgers que controlen la pressió dels pneumàtics, la temperatura de l'oli, les revolucions del motor, el consum de gasolina, el funcionament de l'aire condicionat ... però molts pocs se'n adonen que l'autobús no té conductor !\nAprofito per recopilar links a d'altres notes del blog sobre aquesta problemàtica:\n- sobre la crisi, de l'octubre del 2008 [ nota ]\n- sobre el paper relatiu dels governs i dels mercats, del juny del 2009 [ nota ]\n- sobre economia, valors, moral, planificació i polítiques industrials, del maig de 2010 [ nota ]\n- sobre l'economia i ... l'ilusionisme, del gener de 2011 [ nota ]\nI, també, per penjar algunes imatges eloqüents del ROTO, a El País ...\nEtiquetes de comentaris: - de política en general ..., - sobre economia, - sobre Governança\nAltre cop a Madrid, divendres ...\n... per acompanyar la Montse que segueix, amb molt d'èxit, predicant a la capital. Varem ser-hi el març, i en vaig fer un comentari. Ara, gairebé dues-centes persones inscrites per seguir pensant en millorar els seus mètodes pedagògics per a la petita infància. Els hi encanta, diuen, el seu entusiasme, el creure's el què explica, el ensenyar a mirar els nens ...\nJo, fidel company, darrera seu amb l'AVE cap a Madrid. I aprofito per veure coses pendents: el Museo del Ferrocarril i el MUNCYT, al Paseo de las Delícias.\nLa primera temptativa, fracassada: no obren a les tardes ...\nEm serveix per veure una confessió rotunda al frontal de la capella de la parròquia del barri:\n(els capellans ?) troben deliciosos els fills dels homes, els hi agraden els nens. I el carrer del Crist sembla que és tallat !\nDissabte al matí, nova temptativa, i aquest cop ho aconsegueixo.\nAl Museu del Ferrocarril, més que un museu, sembla un aparcament de velles màquines apretades, que en dificulta la visió. Gairebé cap explicació didàctica, només petits cartells tècnics/administratius. Resulta molt difícil trobar una referència al primer tren de Mataró o al seu impulsor Biada. A destacar però, la gran màquina de vapor retallada per mostrar el funcionament de la caldera i la generació de vapor. Però cap explicació sobre com el vapor fa moure les rodes ... En canvi, han recuperat un vagó amb un saló de luxe: sillons còmodes i abundant coberteria de plata !\nAl Museo Nacional de Ciencia y Tecnologia, la decepció és total. En un edifici de 12 x 65 metres (una dotzena de cases de cos de Mataró, sense comptar el pati ...), amb dues plantes, hi han posat sis motos (catalanes ...), un cotxe vell, un esportiu dels anys 70, i tres bicis a la planta baixa, i, a la planta alta, màquines de retratar antigues, un saló de dentista, un podòmetre, unes quantes cintes de mesurar distàncies, unes màquines de cosir i planxar ... i poca cosa més. Unes quantes caricatures de científics "variopintos" mal classificats, quatre frases sobre coneixement, imaginació i creativitat, in un ninot del pobre Einstein que no sembla saber on l'han posat ...\nLa sola excusa: està en obres de reforma ... i té "ventanas" a Granada, Valladolid, València.\nHe visitat el Parque de las Ciencias, a Granada dos cops, i vaig penjar comentaris en aquest blog [març de 2009] i [maig de 2010].\nQuina diferència amb l'opció catalana: només cal visitar la web del Museu (nacional) català i, especialment, el sistema territorial que integra.\nSembla que la tecnologia i la ciència, el treball i les màquines, a la capital espanyola, no són massa valorades.\nTenen altres valors i interessos: política, administració, banca, ...\n... i el dissabte 15, exposició ...\nPrimer a la Casa Encendida, obra social de CajaMadrid, on mana el Rodrigo Rato, amb una exposició molt interessant sobre valors, arts i cultura a la Unió Soviètica, dels anys 20 als 40, anys de revolució i guerra, manant el Lenin i l'Stalin. L'han titulat la Caballería Roja, fent referència a un dels quadres on se la veu atacant ...\nAmbientada en el context polític, econòmic i social de l'època, els quadres, maquetes i escultures són maques, ilustradores.\nPerò el que més m'ha impressionat són les pinzellades textuals, ben trobades, que retraten les principals idees de l'època: dura, cruel, mecànica ...\nPenjo algunes imatges, però, sobretot, les pinzellades ...\nCliqueu-hi a sobre per engrandir-les, i llegiu-les dues vegades, o tres.\nÉs interessant comparar situacions i polítiques d'aquella època i d'ara. Els mecanismes són molt semblants als d'ara, però han canviat de mans i d'objectius finals.\nHi deuria haver molta indignació, però no es podia manifestar.\nEns va impressionar el quadre d'un personatge sense cara, sense mans, davant d'una casa sense finestres ...\n... i manifestació dels indignats, a la Cibeles !\nAprofitant la nostra estada a Madrid, hi varem anar per reclamar dignitat, per manifestar la nostra indignació davant les maneres dels qui governen i dels qui tenen poder de decisió, davant dels qui condicionen les dinàmiques econòmiques, polítiques i socials d'aquests darrers anys. Ho explica força bé Enric Hernàndez:\nHi havia molta, molta gent (els organitzadors parlaven de mig milió ...), des del Paseo del Prado, Neptuno, Cibeles i cap a Sol, per la calle de Alcalá, en un ambient molt juvenil i familiar, divers, festiu:\nEstamos arreglando el mundo, disculpen las molestias !\nEl moviment és com una flama que recorda periòdicament que les coses van malament, que la indignació creix, i que molts no ens volem quedar a casa callats, suportant mesquineries, manipulacions i incompetències. Amb totes les contradiccions i limitacions, la gent vol expressar la seva consciència, el seu crit reclamant dignitat !\nParlàvem de que això beneficia al PP, que deu mirar la manifestació somrient des de les finestres ... contenta !\nPerò no és la manifestació, no és el moviment del 15 O qui beneficia al PP, a les dretes.\nÉs més aviat, la incompetència de les esquerres oficials la que ha deixat sense esperança i perspectives a molta gent.\nNo és la gent que s'indigna qui afavoreix la dreta. És l'esquerra tova la que genera frustració, impotència, indignació.\nÉs la dreta qui ens porta a la crisi, però és l'esquerra establerta que no sap reaccionar, la que empeny la gent al carrer !\nPrimàries al PSF: el gran debat\nQuina nit, la d'ahir, amb la Martine i el François !\nFeia molt de temps que seguíem un debat polític d'una hora i mitja sense adormir-nos, sense decebre'ns o emprenyar-nos. Contents, a quarts d'onze varem anar al Café del Mar a fer un bocata, satisfets i contents !\nQuina sana enveja ! Espanya i Catalunya podem ser campions del món en futbol, plens d'habilitat i inteligència. Però, políticament, cal assumir-ho, juguem a segona.\nPotser seria bona idea fitxar per un temps el candidat que no surti diumenge. Que vingui a entrenar els socialistes locals !\nUna organització exemplar, meticulosa, dirigida pel David Pujadás (petitet i nascut a BCN !),\ni debats ben estructurats, ben debatuts, amb claredat, contundència i respecte mutu, animats pels periodistes de Le Monde i de France 2.\nEm feia por que l'experiència de confrontar dos candidats del mateix partit no derivés cap a atacs personals i joc brut,\nperjudicant-los a tots dos sota la rialla de la dreta sarkozyana. Pas du tout ! Respecte democràtic exemplar !\nMolt pedagògics pel que fa els grans temes: capitalisme financer i especulatiu, paper de la banca, reconstrucció de la Unió Europea, crisi de l'euro, démondialisation/globalització regulada, ocupació, formes de governar, participació, ocupació, educació, immigració ... i reclamant un Estat estratega i el desenvolupament de polítiques industrials ! Amb dades precises, rigoroses, dominant la complexitat i la interrelació entre els diferents àmbits polítics.\nAquí, sota l'impuls de la cultura de dretes, i davant la incompetència/ignorància/incapacitat de la nostra esquerra governant, sembla que l'Estat només serveixi per contribuir al benestar de la gent, un Estat compassional en diu el tercer candidat, l'Arnaud Montebourg. És evident que amb visió, voluntat i coratge, una altra governança més eficaç, més justa i solidària és possible.\nVarem dormir una mica més tranquils, pensant que, encara, hi ha qui té algunes idees inteligents per mirar de parar tot aquests merder.\nAmb la Montse, nosaltres votaríem a la Martine ... que sembla més sensible a les problemàtiques i més dura amb els poderosos. El François sembla molt competent, però potser una mica "tou": la gauche molle, li diuen ...\nAprofito per penjar un document francés del 1993, que m'inspirava quan treballava a la política estructural de la Comissió Europea, i que conté propostes concretes per enfortir la intervenció estratègica de l'Estat !\nBricolatge mariner: la petita navegació tranquila\nFa uns dies, el programa Thalassa, de TV3, presentava l'experiència de Bosco Plana, professor de tecnologia en un institut,\nque s'ha construït un petit veler a partir de plànols comprats via internet.\nMalgrat totes les traves i obstacles burocràtics, ha pogut finalment navegar amb la seva embarcació. Explica que, a diferència d'altres països europeus, on hi ha una cultura del mar i del bricolatge, del faci-s'ho-vosté-mateix, aquí sembla que tot són dificultats i desconfiances respecte de l'autonomia constructiva. El Bosco, a més d'un espavilat constructor autònom de petites embarcacions, és un heroi anti-formalismes.\nTots els polítics i gestors s'omplen la boca predicant la innovació, l'emprenedoria, però, a la pràctica, hi ha un reaccionarisme aclaparador. Formalitats, paperassa, normes, reglaments ... que impedeixen desenvolupar la imaginació, la inventiva, la innovació, l'autonomia vivencial.\nJo, de petit, mamava cada mes la revista Mecanica Popular. I cada setmana la francesa l'Usine Nouvelle. Tinc la impressió de que vaig aprendre molt més enginy i enginyeria amb aquestes revistes que amb la grisa i freda carrera a l'ETSEIB !\nEl Bosco va dedicar probablement unes 1.000 hores del seu temps d'oci (10 hores/setmana x 40 setmanes/any x 2 anys), més 1.500 o 2.000 euros en materials, a construir-se aquest petit veler que disfruta ara en família.\nNo hi ha hagut "negoci": el Bosco ha disfrutat 2 anys, més els 8 o 10 que probablement gaudirà del seu petit veler, amb la seva família, a uns costos gairebé insignificants. Ha satisfet les seves necessitats d'esbarjo, de realització i satisfacció personal, sense donar negoci a d'altres, sense consumir productes del mercat, sense crear llocs de treball ...\nHaurem d'anar explorant aquestes vies complementàries per gaudir d'un oci saludable, pel benviure i el benestar.\nNo tot han de ser oportunitats de negoci i creació de llocs de treball. Potser caldria promoure la indústria de materials i components pel bricolatge mariner, per l'auto-construcció de petites embarcacions. I promoure la petita navegació tranquila: un grup al facebook ja porta aquest nom, la slow sailing ! En els debats del Mataró Marítim ja vaig fer aquest tipus de proposta: però els animadors ieseros només buscàven negoci, oportunitats de negoci !\nI, posats a imaginar, perquè no aplicar la lògica d'IKEA en aquest àmbit ?\nHauríem de recuperar les reflexions del Michel Rocard de 1966, Les moyens d'en sortir !\nUn altre dia ...\n▼ d’octubre 2011 (17)\nPrimàries històriques del PS francés\nSteve Jobs, en la memòria\nVisita al convent de les Caputxines: qui era el Pa...\n... i la cara amagada de les Caputxines\nJa seria hora: motos pel carril BUS !\nLa política ha mort ? ... ens cal més política !


Un jove agredeix un revisor a l'estació de Cambrils llençant-li pedres\nestació tren Cambrils, Corredor Mediterrani\nAccés principal a la nova estació de Cambrils del Corredor Mediterrani.\nL'autor seria un home de 25 anys i veí de Castelló que anava begut\nActualitzada 21/08/2020 a les 09:33\nHelpers [BCN] ha difós un vídeo a través de les xarxes socials d'una agressió contra un revisor de tren a l'estació de Cambrils el passat 19 d'agost. La plataforma col·laborativa de seguretat ciutadana 2.0. assegura que l'autor era un noi jove de nacionalitat marroquina, el qual hauria consumit drogues. El presumpte agressor també hauria amenaçat als passatgers i hauria agredit al revisor «llançant-li pedres».\nAl vídeo es pot veure al revisor al terra de l'andana després de l'agressió i com un grup de gent l'ajuda a aixecar-se.\nDetectada nova agressió contra un revisor a Cambrils.\nUn noi jove marroquí, que anava molt drogat i amenaçant els passatgers, el va agredir llançant-li pedres. pic.twitter.com/qIuAej6Ma3\nEls Mossos d'Esquadra han informat que van ser requerits el dimecres 19 d'agost cap a les sis i mitja de la tarda per l'incident. Un home, que viatjava en un dels combois, estava alterat i creava aldarulls. L'interventor va acudir fins al vagó per demanar-li que es calmés però aquest va respondre agredint-lo.\nEl Sistema d'Emergències Mèdiques va atendre al revisor mentre que el jove va quedar detingut. Es tracta d'un home de 25 anys de nacionalitat marroquina i veí de Castelló. El tren va continuar el seu trajecte. El dijous per la tarda va passar a disposició judicial i el jutge de guàrdia va deixar-lo en llibertat.\nComenta el contingut : Un jove agredeix un revisor a l'estació de Cambrils llençant-li pedres