FORMACIÓ I VOLUNTARITAT | Càritas Catalunya\nUna responsabilitat cap a la missió assumida per cadascun i una adequada professionalitat en el quefer diari fan que la formació de tots els qui som part de Càritas sigui un pilar essencial de la institució.\nLa incorporació del personal voluntari ja no és un element no reglat. Existeixen una llei estatal del voluntariat i lleis autonòmiques que regulen la incorporació i una sèrie de drets i deures d’aquestes persones.\nGenerar opinió a dins i fora. Dins, davant l’assemblea i fora, davant la societat, manifestant opinió i generant debat unitari.\nCompartir recursos per poder enriquir-nos.\nVisualitzar els voluntaris i voluntàries.\nFormació de voluntaris i contractats.\nPresideix Josep Anton de la Fuente, Secretari de Càritas Lleida\nCàritas Diocesana de Barcelona, Jaume Casassas.\nCàritas Diocesana de Tortosa, Agustí Adell.\nCàritas Diocesana de Solsona, Roser Rubinat.\nCàritas Diocesana d’Urgell, Marta Fortuny.\nCàritas Diocesana de Lleida, M. Rosa Seyos.\nCàritas Diocesana de Vic, Montserrat Genescà.\nCàritas Diocesana de Girona, Mercè Ribó i Fran Quiró.\nCàritas Diocesana de Tarragona, Teresa Ros.\nCàritas Diocesana de Terrassa, Mercè Moràs.\nCàritas Diocesana de Sant Feliu de LL., Ana Rubio.\nCàritas Catalunya, Maite Murria, Voluntària


Maresme. L'Estat diu que en dos mesos arreglarà les destrosses del temporal al Baix Maresme\nEs compromet davant els alcaldes a fer aportacions de sorra a les platges i a estudiar solucions per estabilitzar-les\nEl secretari del Mar del Ministeri de Medi Ambient, Medi Rural i Marítim, Juan Carlos Martín Fragueiro, es va comprometre ahir davant els alcaldes del Baix Maresme a fer actuacions d'emergència per arreglar els desperfectes del temporal. Segons va dir, en qüestió de dos mesos, als municipis de Cabrera de Mar, Premià de Mar, Vilassar de Mar i el Masnou es faran aportacions de sorra i es repararan les destrosses que va fer el temporal del desembre passat. A més, el secretari d'estat va assegurar que té a punt un estudi per donar solucions definitives per estabilitzar les platges i que no s'hagin d'anar reomplint de sorra cada cop que hi ha un fort temporal. Mataró va aprofitar per reclamar altres actuacions com la reforma pendent del passeig marítim.\n+ El secretari del Mar, en primer terme, al costat de l'alcalde de Mataró i de Joan Rangel. Foto: E.F.\n«Es faran aportacions de sorra i s'arreglaran els danys del temporal de les esculleres i passejos malmesos.» Amb aquestes paraules el secretari del Mar del Ministeri de Medi ambient, Juan Carlos Martín Fragueiro, va voler calmar els ànims dels alcaldes del Baix Maresme, que des del desembre passat s'han quedat sense platja i amb la façana marítima malmesa per culpa de la llevantada. Les actuacions que el secretari del Mar va anunciar es portaran a terme en dos mesos amb l'objectiu que les platges estiguin altra vegada consolidades per a la temporada d'estiu.\nPel que fa a la problemàtica del Maresme, on les llevantades es tornen a endur la sorra que es posa a les platges, el secretari del Mar es va comprometre a donar solucions definitives per estabilitzar la platja. Segons va explicar, els propers mesos es donarà a conèixer als municipis afectats el resultat dels estudis que s'estan fent sobre les platges maresmenques. «Volem adoptar solucions que no ens portin cada any a fer un vestit a mida», va dir Martín.\nEn acabar la reunió, l'alcalde de Vilassar de Mar, Joaquim Ferrer (CiU), es va mostrar satisfet que amb el pla d'urgència s'actuï amb rapidesa per millorar la zona del passeig, molt malmesa, i on les onades colpegen directament. Tant Ferrer com l'alcalde de Cabrera de Mar, Jaume Borràs (CiU), confien que les solucions per mantenir estable la sorra siguin efectives d'una vegada. L'últim cop que es va dragar sorra del fons marí per posar-la a les platges del Baix Maresme va ser l'any 1995 i ja no en queda. Segons van explicar els alcaldes, l'Estat ha deixat de banda la idea dels espigons submergits per retenir la sorra i, en canvi, es parla de fer un manteniment constant de la reposició que es faci de sorra entre les barreres que suposen els ports de Mataró, Premià i el Masnou.\nL'alcalde de Premià de Mar, Miquel Buch,(CiU), i el del Masnou, Eduard Gisbert (PSC), també van destacar que es busquin solucions definitives perquè s'ha demostrat que les aportacions de sorra són insuficients. A la reunió, en la qual va ser present el delegat del govern de l'Estat a Catalunya, Joan Rangel, i el cap de la demarcació de Costes, Manuel Novoa, es va acordar tractar el resultat d'aquest estudi en unes jornades tècniques. L'alcalde de Mataró, Joan Antoni Baron, com a diputat de Medi Ambient, es va oferir als alcaldes per vetllar que aquesta trobada es faci i donar a conèixer aquestes solucions.\n>Maresme. El passeig de Mataró\n>Maresme. Milions a la Costa Brava\n>L'Estat promet restituir la sorra de les platges del Baix Maresme


Temporada de Música i Dansa | BonDia Diari digital d'Andorra.\nInici / Temporada de Música i Dansa\nEl tenor Piotr Bexczala va ser l’últim a desfilar per la Temporada, el gener del 2020.\nLa Temporada de Música i Dansa es muda aquest any a la tardor\nHi haurà finalment Temporada de Música i Dansa. Així ho van acordar la setmana passada el Comú de la capital i MoraBanc. Serà a la tardor, potser a l’hivern, i gairebé s’encavalcarà amb la de l’any que ve, que en condicions normals hauria d’arrencar entre gener i febrer.\nLlegir més sobre La Temporada de Música i Dansa es muda aquest any a la tardor\nLlegir més sobre La Beyoncé del piano, a la Temporada\nLa pianista francesa tocarà el 13 de febrer al Centre de Congressos peces de Brhams, Txaikovski i Liszt; comparteix cartell amb la companyia de dansa d'Alvin Ailey (1 de febrer), la Filharmònica de Berlín (4 de març) i el tenor mexicà Javier Camarena.\nLlegir més sobre Khatia Buniatishvili, la Beyoncé del piano, estrella de la 24a Temporada de música i dansa


Brussel·les i Londres es donen fins diumenge (Júlia Manresa Nogueras)\nBrussel·les i Londres es donen fins diumenge\nJohnson i Von der Leyen pacten intentar-ho durant quatre dies més malgrat que persisteixen les disputes\n4 min. Brussel·les 10/12/2020 00:56 Traduccions: Cat Cas\n651x366 El primer ministre britànic, Boris Johnson, i la presidenta de la Comissió, Ursula von der Leyen ahir. / REUTERS El primer ministre britànic, Boris Johnson, i la presidenta de la Comissió, Ursula von der Leyen ahir. / REUTERS\nNo hi ha hagut miracle i queden molts pocs dies perquè pugui produir-se. La reunió de tres hores en format de sopar entre el primer ministre britànic, Boris Johnson, i la presidenta de la Comissió Europea, Ursula von der Leyen, no va anar bé. Les grans fonts de disputa es mantenen i aquesta vegada es donen fins diumenge per prendre una decisió ferma, quan quedaran només 18 dies per a la data en què el Regne Unit deixarà d’estar definitivament sota el marc legal europeu. Les possibilitats que s’arribi a l’1 de gener amb un paracaigudes mínimament estable per parar el cop d’una sortida sense acord s’esvaeixen una mica més cada minut que passa. Però, tot i això, es donen quatre dies més perquè els dos equips negociadors ho segueixin intentant.\n“Miracle” és la paraula que una font diplomàtica europea feia servir ahir per il·lustrar el que calia per desencallar la situació. Tot i això, hi havia moderades esperances posades en la reunió que es va celebrar ahir, sobretot després que Johnson hagués mogut fitxa hores abans amb un gest de bona voluntat: comprometre’s a retirar els articles de la llei de mercat interior que violaven l’acord de retirada que ell mateix havia signat a principis d’any. “Posaria una espelma perquè Johnson mostri algun tipus de moviment que ens permeti aclarir si val la pena seguir negociant”, deia una segona font diplomàtica poques hores abans de la trobada a Brussel·les. Tot i això, una segona font ja deixava clar que tenia poques expectatives: “No crec que el sopar resolgui la negociació, però esperem que doni un impuls polític per seguir negociant”.\nPerò l’impuls polític que surt de la trobada és poc esperançador. Ahir no hi va haver comunicat conjunt, sinó dos brevíssims comunicats de cada una de les parts i amb tons molt diferents. El costat britànic traspua pessimisme: “El primer ministre i la presidenta Von der Leyen han tingut una discussió molt franca sobre els obstacles significatius que encara persisteixen. Es mantenen diferències molt grans entre les dues bandes i no és clar que es puguin superar”.\nEn canvi, a Brussel·les la conversa no va ser “franca” sinó “interessant i animada”. I Von der Leyen continua: “Hem entès les posicions de cadascú. Continuen allunyades. Els equips s’han de reunir immediatament per intentar resoldre aquests problemes”. El to molt diferent de les dues comunicacions és una prova més de l’abisme que separa Londres de Brussel·les en les negociacions, sobretot pel que fa a la qüestió de la igualtat de condicions en la competència de les empreses britàniques que vulguin fer negocis dins el mercat únic, l’arbitratge que ha de gestionar futures disputes entre el Regne Unit i la Unió Europea i els drets de pesca.\nNova cimera a l’ombra del Brexit\nI així és com, de nou, malgrat la seva obcecació per marxar de la UE, el Regne Unit torna a impregnar l’agenda comunitària, a desgana de la Unió. Fins a l’últim moment, líders, diplomàtics i assessors van reiterar que el Brexit no està a l’agenda de la cimera d’aquest dijous, carregada de qüestions urgents com la coordinació pel coronavirus, el desbloqueig dels fons europeus, els objectius d’emissions, Turquia o les relacions amb els Estats Units. Però una font diplomàtica admetia ahir que “òbviament el Brexit planarà sobre la cimera”. Efectivament, no és a l’agenda, però l’ombra del Brexit plana sobre tota la Unió i s’espera que Von der Leyen posi al dia els líders sobre la qüestió i que alguns, com francesos i belgues, demanin accelerar els plans de contingència. La nova data D del Brexit és aquest diumenge, quan, encara que hi hagi acord, serà de mínims i impossible de ratificar completament a temps. L’únic que està clar és que les conseqüències del Brexit no s’acabaran amb el 2020.


Seminari sobre participació ciutadana en el món local – Isabel Vilaseca – RCDP blog\ncrònica de congressos i jornades / General / local\nEl seminari es plantejava com un espai per detectar i analitzar les especificitats teoriconormatives i les problemàtiques que es plantegen a la pràctica en la democràcia participativa en l’àmbit local. La jornada es va estructurar en dues parts. A la primera taula, moderada per Joan Anton Font i Monclús (secretari general de l’Ajuntament de Tarragona), hi van intervenir Enriqueta Expósito (professora de dret constitucional de la Universitat de Barcelona), Rosario Tur Ausina (professora de dret constitucional de la Universitat Miguel Hernández) i Ángel Ruiz de Apodaca Espinosa (professor de dret administratiu de la Universitat de Navarra). En aquesta primera part es va abordar el marc teòric de la qüestió analitzada, centrant-se en el fonament de la participació ciutadana al món local, el seu encaix dins de la Constitució i en el règim normatiu municipal, amb una especial atenció a la participació ciutadana en l’àmbit específic del medi ambient, que constitueix un espai d’especial visibilitat per a les tendències del dret i la democràcia contemporanis.\nEls ponents de la segona taula del seminari, moderada per Jordi Jaria i Manzano, van ser Jaume Magre Ferran (professor de ciència política de la Universitat de Barcelona), Sergio Castel Gayán (assessor tècnic de la Direcció General de Participació Ciutadana del Govern d’Aragó) i Josep Maria Elorduy Vidal (tècnic de l’Àrea de Presidència de la Diputació de Barcelona). Aquesta segona part va tenir com a objectiu detectar els assoliments, les deficiències i els reptes en l’aplicació dels instruments de participació ciutadana, a partir d’estudis politològics i de les experiències de tècnics de l’Administració experts en la matèria.\nAl llarg del seminari es van posar de manifest una sèrie de paradoxes i contradiccions que afecten l’estat actual de la democràcia al nostre país, en particular en l’àmbit local. El seminari es va iniciar amb la constatació per part de Joan Anton Font i Monclús que si bé sembla haver-hi un ampli consens teòric sobre la necessitat que els ciutadans participin en l’adopció de decisions públiques, entre la ciutadania sembla regnar la percepció que el nostre sistema democràtic presenta seriosos dèficits de participació. Curiosament, no obstant això, com van reflectir les dades aportades per Magre així com per Sergio Castel, a partir de la seva experiència al capdavant de la iniciativa “Aragon Participa”, mentre un gran nombre de municipis adopten normatives de participació ciutadana i un munt de recursos han estat invertits en el últims anys en enfortir la democràcia participativa, l’ús efectiu d’aquests canals per part dels ciutadans és mínim.\nLa majoria dels discursos van partir de la premissa teòrica que l’àmbit local és l’espai participatiu per excel·lència, per ser el nivell polític més proper al ciutadà i per la naturalesa política i autònoma dels ens locals reconeguda en la Constitució. Tenint en compte les importants diferències demogràfiques i socioeconòmiques dels municipis del nostre territori, difícilment podem parlar de la democràcia local com una realitat única. Ara bé, paradoxalment, al final de la jornada, fàcilment es podia extreure la impressió que la realitat de la democràcia dels ens locals a Espanya en general no presenta una idiosincràsia massa marcada en comparació a altres nivells territorials, a diferència del que succeeix per exemple amb el model de governança local als Estats Units.\nPer què no hi participen els ciutadans? Per quina raó els ciutadans són escèptics respecte als mecanismes participatius disponibles? Què és la participació ciutadana? Quin és el seu fonament i la seva finalitat? Quins reptes planteja la seva aplicació? Aquests van ser interrogants que van estar presents al llarg de tot el matí. Com va remarcar el senyor Jaria i Manzano, la resposta a aquestes preguntes pivota sobre una qüestió prèvia que va ser el teló de fons del seminari: què és el poder públic? El poder públic concebut essencialment com a prestador de serveis, en què els principis d’eficàcia i eficiència són prioritaris, sol anar associat a una certa reticència a cedir quotes de poder i responsabilitat als ciutadans en l’adopció de les decisions. En canvi, sota una concepció del poder públic com a comunitat, no necessàriament en consonància amb el principi d’eficàcia i eficiència, la participació ciutadana s’entén com una forma de coresponsabilitzar els ciutadans de les decisions públiques.\nA Espanya, i el món local no és una excepció, sembla que hi ha encara un cert recel per part del poder públic a cedir quotes de poder i, al seu torn, falta de disposició de la ciutadania per coresponsabilitzar-se dels assumptes públics. Així, doncs, les raons per les quals la democràcia participativa al nostre país no acaba d’assolir els nivells de qualitat esperats rauen tant en la responsabilitat dels poders públics com dels mateixos ciutadans. Al llarg de la jornada, però, es va posar de manifest una certa divisió entre aquells participants que van centrar el seu discurs en els problemes de caràcter legal i els relatius als poders públics, i aquells que, mostrant un cert escepticisme respecte a les possibilitats de millora de la democràcia actual, van posar un major èmfasi en raons de Pel que fa a las deficiències dels poders públics, es van apuntar repetidament dues mancances fonamentals respecte als instruments de participació que s’estan aplicant actualment. Una d’elles és la falta de regulació de la seva eficàcia jurídica, qüestió en la qual va incidir la Dra. Expósito. L’altra és la falta de bidireccionalitat entre poder públic i ciutadà, tal com va posar de manifest reiteradament la senyora Tur. Alguns dels participants van atribuir la indiferència de la ciutadania respecte als processos participatius a aquestes raons.\nEs van assenyalar unes quantes causes socioculturals que expliquen la desafecció dels ciutadans. Segons el senyor Ruiz de Apodaca, hi ha entre alguns sectors de la ciutadania la percepció que les decisions estan preses d’antuvi, percepció que sovint té a veure amb prejudicis o amb el predomini d’una certa “cultura del no” o “cultura NIMBY” (Not in my backyard). La falta de cultura política comunitària; la falta d’interès del ciutadà enfront dels assumptes sobre els quals són consultats; o, simplement, la falta de recursos i temps per participar són altres de les raons que van ser assenyalades al llarg de la jornada.\nAquests factors, no obstant això, com van reiterar alguns dels ponents més optimistes, no han de portar al desànim de les autoritats públiques sinó que són fenòmens de la realitat social contra els quals s’ha de lluitar. Així, entre els reptes que han d’assumir les autoritats públiques, hi ha el de determinar a consciència quan s’ha de consultar als ciutadans, com van apuntar la Sra. Tur i el Sr. Castel; promoure els mecanismes deliberatius davant dels mecanismes de mera consulta, com va defensar el mateix Sr. Castel; o definir adequadament a qui consultar en cada cas, tal com va suggerir el Sr. Elorduy. Així mateix, com va assenyalar el Sr. Castellà, enfront de la impossibilitat que tots els ciutadans participin activament en la vida política, cal prendre’s seriosament un altre dels vessants de la participació ciutadana, la cultura de l’avaluació. Potser no tots els ciutadans estan preparats per prendre les decisions però sí per jutjar-les.\nIsabel Vilaseca Boixareu,\ndoctoranda de Dret Constitucional, Universitat Rovira i Virgili\nIsabel Vilaseca, local, participació ciutadana


Timer applet del GNOME | El Cau del Drac\nTalment com amb els temporitzadors que he vist utilitzar als companys de laboratori, ara em serà més fàcil de recordar certes tasques mentre en començo d'altres; i això sense haver de recórrer a programari d'agenda potser més adequat per a un interval temporal superior.\nisaac replied on dv, 23/11/2007 - 12:26pm Permalink\nRealment útil, però perquè vols esperar que caduqui una sessió web? :)\ntoniher replied on dv, 23/11/2007 - 5:45pm Permalink\nBàsicament per a comprovar realment que hagi (o no hagi) caducat des de l'inici de la sessió fins quan s'ha definit sense cap activitat -per motius de seguretat-.\n*e* replied on dl, 26/11/2007 - 3:17pm Permalink\nGràcies, no el coneixia i és molt útil\npurbon replied on dl, 26/11/2007 - 8:42pm Permalink\nBé, gràcies !!! No el coneixia i reconec que és molt útil.


RIP per 'El 9' - Notícies Comunicació - Notícies Comunicació - e-notícies\nComunicació · 25 de Maig de 2011. 17:32h.\nL'empresa editora insta els treballadors a crear una societat anònima laboral per salvar la capçalera\nUna imatge de la portada d''El 9 Esportiu' del 25 de maig del 2011\nHermes Comunicacions, l'editora del diari El Punt, ha comunicat als seus treballadors que aplicarà un pla de reducció de personal per ajustar els seus comptes, segons ha sabut e-notícies. Una part d'aquest pla passa per reubicar entre 8 i 10 treballadors d'El 9 a l'Avui i El Punt per fer-se càrrec d'una nova secció d'esports i desprendre's del diari esportiu.\nEn aquest sentit, l'empresa ha instat als periodistes que no siguin reubicats a crear una societat anònima laboral (SAL), amb els diners de les indemnitzacions i la capitalització de l'atur, per mantenir El 9 Esportiu, que ja no aniria encartat en els dos diaris generalistes, i es vendria als quioscos com un producte diferenciat. Aquesta opció està sent valorada pels periodistes, que cobrarien un 10% d'aquests diners el primer mes, un altre 10% als sis mesos i el 80% restant als dos anys.\nLa societat gironina ha demanat que es presentin uns 120 voluntaris entre les capçaleres d'El Punt, El 9 Esportiu i Presència per acollir-se a baixes subvencionades amb 45 dies d'indemnització per any treballat. En cas contrari iniciarà les gestions per a la presentació d'un expedient de regulació d'ocupació (ERO). Fins ara s'han acollit a aquestes baixes voluntàries unes vint-i-cinc persones.\nEl diari El Punt va adquirir a finals de novembre del 2009 el diari Avui. Hermes es va quedar el 100% del capital per tres milions d'euros i va aconseguir així el control absolut del rotatiu barceloní.\nPosteriorment es va conèixer que l'empresa editora del diari El Punt, Hermes Comunicacions, va comprar l'Avui malgrat que va registrar pèrdues. El grup -que edita El Punt, El 9 i Presència- va tenir el 2008 1,6 milions de pèrdues i el 2009, 2,2.\nCuní i Rahola defensen Albiol\nForat d'1,2 milions al Centre Internacional de Premsa\n#13 Terraxa, Terrassa, 26/05/2011 - 18:28\nProu, PROU, ni un euro més per als periodistes. Ja n'hi ha prou d'embolicar-se amb la senyera per a fotre els calers. La premsa impresa està agonitzant, i no tenim per què allargar-ho.\n#12 Eduard, Barcelona, 26/05/2011 - 10:20\nEl Grup del Punt (hermes comunicacions) va rebre el 2010 quasi 4 milions d'euros en subvenicions del Departament de Cultura. D'aquests, 1,5 per el diari Avui. Així que la compra li ha sortit gratis. El 9 va rebre 495.000 euros. Algú volia crear el seu grup multimedia afí.\n#11 jk, vic, 26/05/2011 - 10:16\nla deformacion informativa y la subjetividad del hipernacionalismo por antonomasia\n#10 Tomppa, Sabadell, 26/05/2011 - 07:51\nCatalà moriré perquè catalans pensa que es igual si es compra en castellà o no.\n#9 Manel, Tortosa, 25/05/2011 - 20:08\n"Diari en català" és sinònim d'una veritable pluja de milions d'euros en subvencions. Si ni amb aquestes fas un producte viable... una de dues, o ho fas ben malament o simplement no hi ha mercat per a aquesta mena de productes.\n#9.1 Joan, Barcelona, 25/05/2011 - 21:14\nManel, la llista de subvencions que el pressupost espanyol atorgua a associacions, grups i empreses que defensen el castellà és imponent. És lògic que sigui així. Els governants han de vetllar pels interessos del país i aplicar els programes que prometen. Catalunya no pot ser una excepció\n#9.2 luis, barcelona, 26/05/2011 - 07:37\nPerquè serveix tenir una granja amb gallines que no posen un maleït ou? ¿sols per presumir de granja?


El Bloc de TMB\nSignat el nou Conveni col·lectiu d’Autobusos per als anys 2009-2012\nAquest migdia s’ha tancat formalment la negociació del conveni col·lectiu d’Autobusos de TMB per als anys 2009-2012, amb la firma de l’acta final d’acord i del text del conveni per part dels representants de la direcció i dels sindicats CGT, ACTUB i SIT, que suposen dues terceres parts del Comitè d’Empresa de Bus. No l’han subscrit els representants dels altres dos sindicats presents a la taula, UGT i CCOO.\nTMB confia que la firma del conveni obrirà una nova etapa d’estabilitat i de millores organitzatives a l’empresa de Bus que ha de permetre una millor prestació del servei en base a un nou marc de les relacions laborals. Com a punts principals, el nou conveni inclou els dos dies de descans setmanal per a tota la plantilla, l’aplicació del Reial Decret 902/2007, amb els descansos diaris previstos del personal de conducció, i la garantia de manteniment del poder adquisitiu dels treballadors.\nEnviat per TMB a 17:50


DocsBarcelona 2020: ¿Puedes oírme? i Songs of Repression | La Finestra Digital\nEl DocsBarcelona segueix en marxa a Filmin, fins al diumenge 31 de maig. Avui repassem altres dues propostes, el documental de Jaume Plensa, ¿Puedes oírme?, i Songs of Repression, la història d’un assentament alemany a Xile, de fosc passat.\n¿Puedes oírme? És un documental sobre l’escultor català Jaume Plensa. Nascut l’any 1955 a Barcelona, Plensa es conegut per les seves monumentals obres en espais públics i l’any passat fou objecte d’una exposició retrospectiva al Museu Nacional d’Art Contemporani de Barcelona (MACBA). El documental ens apropa a diversos punts del planeta per conèixer la seva obra, les seves grans escultures de figures humanes i les instal·lacions més abstractes, a diferents llocs d’Estats Units, Japó, Suècia o Canadà.\n¿Puedes oírme? Està dirigit per Pedro Ballesteros, realitzador de documentals amb una extensa trajectòria al format, abordant tot tipus de temàtiques. En aquesta ocasió presenta un documental que funciona com un doble viatge: per una part, una visita per les múltiples escultures de Plensa que es troben pel món, per descobrir el diàleg que s’estableix entre elles i les persones que habiten el seu espai; per altra part, una introspecció de les idees i reflexions de l’autor, per donar llum a la seva forma d’entendre l’art i la vida.\nAmbdós viatges, apassionants, ens revelen un artista genial i profundament sensible i humanista. Si per a ell, l’escultura és ‘un lloc on sempre pots tornar’, les seves obres i les que parlen d’elles, com aquest documental, són d’una bellesa a la qual sempre val la pena tornar.\nEn els darrers anys s’han succeït diversos documentals que parlen de diferents assentaments dirigits per líders que sotmeteren a diferents vexacions als integrants de la seva comunitat. L’exemple recent més conegut és la sèrie documental Wild Wild Country, de Netflix, que relata el problemàtic desenvolupament d’una comuna a Oregon, els anys 80, i el seu xoc amb els pobladors i les autoritats locals. Songs of Repression s’insereix temàticament en aquesta tipologia de documentals, però el seu tractament és molt diferent.\nUbicada en el present, l’obra recull el testimoni dels actuals habitants de Villa Baviera, una comunitat alemanya a Xile, que en el passat fou una colònia fundada pel militant nazi Paul Schäfer, on va predominar la violència i els abusos durant tres dècades. Moltes de les persones que veiem al documental foren víctimes i/o botxins en aquells temps foscos.\nFins a quin punt som capaços d’oblidar un passat traumàtic? Som capaços de perdonar(-nos) els abusos comesos? És possible la convivència amb els abusadors? Aquestes qüestions sobrevolen aquest llargmetratge documental, el debut dels realitzadors danesos Marianne Hougen-Moraga i Estephan Wagner, després de dirigir una sèrie d’exitosos curtmetratges.\nEls directors contraposen l’aparent tranquil·litat dels qui es quedaren a la colònia amb els seus inquietants testimonis del que va succeir allà. Malgrat el seu ritme un pèl tediós, el documental presenta una desconcertant convivència entre abusats i abusadors i una descripció de les diverses formes de suportar les ferides del passat, que ens conviden a reflexionar sobre el pes del col·lectiu en l’individu a la nostra vida en societat.\nDocs BarcelonaDocumentalsEstephan WagnerJaume PlensaMarianne Hougen-MoragaPedro Ballesteros


Dream Hotel Ulan Bator Mongòlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n4th Khoroo, Chingeltei District, Sukhbaatar, Ulan Bator, Mongòlia - Veure al mapa\nSituat a Sukhbaatar, Dream Hotel és el lloc perfecte per gaudir de Ulan Bator i els seus voltants. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Per aquells de vosaltres que vulguin aventurar-se Museu d'Història Natural, Museu de l'Agència General d'Inteligència, Nomadic Journeys són només algunes de les atraccions disponibles per als visitants.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Dream Hotel és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen servei d'habitacions 24 hores, Zones públiques amb Wi-Fi, ascensor, servei d'habitacions, restaurant.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com connexió sense fils a internet (cortesia), aparell de televisió, barnussos, plat de dutxa, nevera per satisfer el client més exigent. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Dream Hotel és una elecció inteligents per a viatgers a Ulan Bator, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


ESCENAVEGANT: Fusió contemporània a la fresca.\nFusió contemporània a la fresca.\nDins les vetllades “Ateneu a la Fresca” que s’organitzen els diumenges d’estiu a partir de quarts de vuit del vespre fins passada la mitjanit a la plaça del Suro,situada davant de la Nau de 50 metres, en Ramon Moreno a la guitarra clàssica i en Jose Manuel Vega al “cajón”, ens oferiren una bona sessió musical de fusió entre els ritmes flamencs i tot un reguitzell de sons de diferents parts del planeta. Qui escriu, honestament, només pot comentar la segona part del recital, ja que a diferència dels deus, no posseeix el do de la omnipresència per ser a diferents punts de la vila en un altra exemple de programació disbauxada i síncrona.\nRamon Moreno i José Manuel Vega oferiren un recital ple de ritme i matisos. Amb una innegable química entre ells, la seva música penetrava en les desenes d’espectadors que còmodament asseguts en cadires i hamaques, escoltaven, atents, unes peces que eren tant sols interrompudes per unes parques paraules del guitarrista i compositor que anunciava el títol de la següent composició. El lloc, la llum de les espelmes, la nit, la temperatura i l’ambient amable eren capaços de barrejar espectadors que combinaven els cabells blancs dels més grans amb les estètiques més anti-sistema dels més joves. Potser, en un clima com aquell hauria estat magnífic que els músics haguessin estat capaços de desendollar-se de l’equip d’amplificació i de delectar-nos amb un “unpluged”. Segurament tots hauríem gaudit de l’esplèndida tècnica de la guitarra d’en Ramon. Amb tot, i com tot concert de qualitat, el temps passà molt ràpidament, i tot i el “bis” ofert, el públic es quedà amb ganes de més música.\nL’Ateneu de Palamós tornarà a oferir el proper diumenge, al mateix lloc i a la mateixa hora, música en directe. Un bon lloc per xerrar, prendre alguna beguda, menjar quelcom i conèixer gent, dins d’un ambient obert cultural i socialment. Preneu nota de la cita, i... feu-hi cap.\nPublicat per escenavegant a 0:19


Se’n van a dinar al Mc Donald’s – Club Bàsquet Blanes\nSe’n van a dinar al Mc Donald’s\nEls jugadors de l’infantil A masculí del Club Bàsquet que avui han disputat l’últim partit de la primera fase a la Ciutat Esportiva de Blanes han anat a dinar plegats al Mc Donald’s per celebrar la brillant classificació entre els millors per disputar la segona fase del campionat.\nEnhorabona a tot el grup i als seus entrenadors per la temporada realitzada fins ara, i molta sort per la segona fase. Amb actes com aquest; que demostren el bon rotllo i cohesió del grup; i treball, segur que els resultats fins a final de temporada seran excel·lents.\nPrevAnteriorCara i creu en dos partits avançats\nSegüentEn Kim ja és a casaNext


APCAS Girona 14/03/2018\nL'Organització Provincial d'APCAS a Girona va organitzar una jornada tècnica de formació sota el títol " COM ACTUEN ELS LLADRES? SERRALLERIA I SEGURETAT. PANYS, CLAUS, COMANDAMENTS I immobilitzadors ".\nL'organització provincial de Girona de l'Associació de Perits d'Assegurances i Comissaris d'Avaries (APCAS) va organitzar el dijous 8 de març una jornada tècnica de formació especialitzada sota el títol "COM ACTUEN ELS LLADRES? SERRALLERIA I SEGURETAT. PANYS, CLAUS, COMANDAMENTS I immobilitzadors. ", A les instal·lacions de l'empresa RIGAU situades a la mateixa ciutat, fundada al 1994 i referent del sector de serralleria a Girona.\nJoaquim i Jordi Rigau van impartir una jornada tècnica tant per als pèrits d'assegurances d'incendis i riscos diversos com per als pèrits d'assegurances de vehicles automòbils. Van exposar algunes de les tècniques d'obertura de portes, destructives i no destructives, i van informar dels sistemes de protecció actuals. També es van analitzar els tipus de maquinària utilitzada actualment per anul·lar el immobilitzador d'un vehicle.\nVan acudir a la jornada 35 pèrits d'assegurances associats de APCAS i 21 professionals no associats. El president de l'organització provincial de Girona, Jordi Romo Ros, i el president de la secció autonòmica d’APCAS a Catalunya, Lorenzo Martínez Mas, van informar de les activitats de formació programades pel 2018 i dels nous projectes en l'àrea de comunicació (web apcas.cat i webs subvencionades per als associats de Catalunya).\nTambé es va informar dels projectes d'àmbit nacional de l'associació: el CEAPS, la plataforma de gestió pericial XT50 i la certificació professional dels pèrits d'assegurances i comissaris d’avaries a través de la norma ISO 17024.\nEn finalitzar la sessió es va realitzar una visita per les instal·lacions, en la qual el personal de l'empresa RIGAU va atendre les consultes plantejades pels assistents. L'acte va acabar amb un còctel ofert per l'Organització Provincial d’APCAS Girona.


L'institut Ramon Berenguer IV posa a disposició un Servei d'Assessorament i un Servei de Reconeixement acadèmic - Revista Cambrils\nPublicat el Dimarts, 23 de gener de 2018 09:51h\nL'institut Ramon Berenguer IV posa a disposició dels seus alumnes dos serveis complementaris –el Servei d'Assessorament i el Servei de Reconeixement– amb atenció individualitzada d'acord amb la sol·licitud de la persona interessada. Per un costat, el Servei d'Assessorament s'adreça a les s’adreça a les persones adultes interessades en obtenir una diagnosi de les seves possibilitats formatives i de promoció professional i conèixer l’itinerari formatiu més adequat per aconseguir l’objectiu de qualificació proposada. Aquest és un servei personalitzat que ajuda a les persones a definir i assolir el seu objectiu professional mitjançant la identificació de la formació amb reconeixement acadèmic, l’anàlisi de les possibilitats de reconèixer acadèmicament, la seva experiència laboral i la determinació d’un pla de treball per a aconseguir-ho.\nPer altra banda, hi ha el Servei de Reconeixement. Aquest es tracta d'un procés documental, d’entrevista, avaluació i certificació per tal de reconèixer acadèmicament els treballs i/o feines que una persona ha realitzat durant la seva vida laboral. En el procés es verifiquen les feines realitzades i s’equiparen amb els continguts dels cicles formatius de formació professional. La persona prèviament ha d’haver realitzat el procés d’assessorament en la formació professionals del sistema educatiu. S’adreça a les persones que han complert 18 anys i poden acreditar una experiència laboral o en activitats socials d’almenys 2 anys en el sector relacionat amb el cicle formatiu del qual volen reconèixer els aprenentatges.\nPer a participar-hi ha d’acreditar amb l’informe d’assessorament que han rebut aquest servei previ. També hi poden participar les persones que hagin fet la fase d’orientació i assessorament o la fase d’assessorament en qualsevol convocatòria del procés per a l’acreditació de les competències professionals relatives a les unitats de competència establertes en els títols de tècnic i tècnic superior de CF de FP del sistema educatiu; sempre que es tracti del mateix títol o un títol que es consideri afí, a tal afecte presentaran el certificat d’orientació sobre l’acreditació de competències lliurat pel centre. El servei conclou amb un certificat oficial expedit pel centre on hi constaran els crèdits o unitats formatives reconegudes. El certificat quan completin un crèdit, una unitat formativa o un mòdul d’un cicle formatiu, comportarà l’anotació de “Convalidat” en l’expedient acadèmic quan la persona es matriculi en el cicle formatiu corresponent amb els requisits d’accés.


L’anàlisi d’Antoni Bassas: ‘La policia patriòtica delinqueix però a Sánchez l’ofèn el que va dir Guardiola el 2017’ (Antoni Bassas)\n"Potser li hauria de preocupar més que Espanya ho sigui que no pas que algú ho digui. Perquè l’Estat ja investigava policialment el Procés des del 2015, ja havíem sentit “Les hemos destrozado el sistema sanitario” i “Esto la fiscalía te lo afina” i la policia patriòtica regnava impunement"\n4 min. 09/04/2019 11:07\nNo sé si va ser en un tuit o en un article, però l’altre dia vaig llegir que, tal com que anava la precampanya, de les pròximes eleccions al Congrés en sortiria un “hemicirc”.\nI certament. En l’episodi d’ahir Casado diu que Pedro Sánchez s’estima més pactar amb (cito textualment) “els que tenen les mans tacades de sang que amb els que les tenen pintades de blanc”. La candidata paracaigudista diu que el problema d’Espanya és que partits com el mateix PP van acceptar el nacionalisme català (cito textualment) “com a animal de companyia”. I per la seva banda, Albert Rivera va proposar que la canalla estudiï una assignatura de Constitució espanyola que seria obligatòria.\nQuan semblava que al dia no hi cabien més insults ni més acudits, va venir el diari esportiu ‘Marca’ a demostrar que l’espai polític és gasós, perquè la matèria s'expandeix per ocupar tot el volum disponible.\nResulta que ‘Marca’ publica avui una entrevista amb el president del govern espanyol Pedro Sánchez. Home, Pedro Sánchez jugava a bàsquet… Què hi deu dir? Com deu aprofitar l’actual president i favorit a les enquestes el fet d’aparèixer en un diari amb tanta difusió?\nDoncs aquí ho tenen: “M’ofèn que Guardiola digui que Espanya és un país autoritari”.\n"M'ofèn que Guardiola digui que Espanya és un país autoritari": Pedro Sánchez, al 'Marca', en 10 frases\nNo és que l’entrevista vagi de Procés, precisament, perquè la pregunta sobre Guardiola és la penúltima: “Li molesta quan Pep Guardiola parla d’Espanya com un estat autoritari i repressiu?” I Sánchez contesta que sí, perquè no és veritat, i que, segons alguns mitjans, aquest estat autoritari li va oferir ser entrenador de la roja.\nAvui en Pep Guardiola té partit de Champions, però després no crec que trigui gaire a contestar Sánchez. Tot ve de l’acte conjunt d’Òmnium, l’ANC i l’AMI, a Montjuïc, el juny del 2017. El Govern havia demanat a Rajoy que negociés un referèndum, Rajoy va dir que no i en l’acte en defensa de la consulta, Pep Guardiola va llegir un manifest en què deia això: "Demanem a la comunitat internacional que ens ajudi. Apel·lem a tots els demòcrates d'Europa i del món que ens recolzin en la defensa dels drets avui amenaçats a Catalunya, com el dret a la llibertat d'expressió política i el dret a vot; a enfrontar-nos als abusos d'un estat autoritari".\nQue ‘Marca’ pregunti per Guardiola es pot entendre, que tituli així en portada és el seu dret, encara que ja són ganes.\nPerò, pel que fa la resposta de Sánchez (“M’ofèn que Guardiola digui que Espanya és un país autoritari”), potser li hauria de preocupar més que Espanya ho sigui que no pas que algú ho digui. Perquè l’Estat ja investigava policialment el Procés des del 2015, ja havíem sentit “Les hemos destrozado el sistema sanitario” i “Esto la fiscalía te lo afina” i la policia patriòtica regnava impunement. La presidenta del Parlament, Carme Forcadell, ja estava judicialment enfilada. I això només era un aperitiu de l’autoritarisme que va venir a continuació: provoquen a la seu de la CUP, peguen per votar, empresonen Sànchez i Cuixart pel 20-S i mantenen en presó preventiva durant més d’un any polítics per delictes que no han comès. ¿O li va sonar bé a Sánchez que el president del Tribunal Suprem digués que el basament últim del dret de l’Estat és la unitat d’Espanya?\nCom que la vida és plena d’ironies, resulta que ahir va quedar imputat per presumpta revelació de secrets un col·laborador de Pedro Sánchez a la Moncloa, el director d'Informació Nacional Alberto Pozas, que va haver de dimitir divendres passat, un cop es va fer públic que el comissari Villarejo va dir davant el magistrat que Pozas li havia fet arribar quan era director de la revista 'Interviú' un 'pen drive' amb informació de Podem d'un telèfon d'una antiga col·laboradora de Pablo Iglesias.\nAixò no fa els estats autoritaris?\nAquesta és l’ofensa que hauria de preocupar al president del govern espanyol.\nL’anàlisi d’Antoni Bassas: 'Puigdemont: emotivitat desbordada o principal actiu electoral?’\nL'ex número 2 de Comunicació de la Moncloa, investigat a l'Audiència Nacional per l'espionatge a Iglesias\n"M'ofèn que Guardiola digui que Espanya és un país autoritari", diu Pedro Sánchez al 'Marca'


Visita al Parc Natural de ses Salines - Santjosep.net\nInici Activitats esportives Passejos Visita al Parc Natural de ses Salines\nUn dels paratges més impressionants d’Eivissa és el Parc Natural de ses Salines, situat al sud de l’illa i declarat com a tal l’any 2001. L’activitat d’extracció de sal, duta a terme en aquesta zona des de fa centenars d’anys, ha conformat un paisatge peculiar, una zona humida en la qual hi descansen i nidifiquen nombroses aus en les seves migracions. Incomptables valors ecològics, paisatgístics, històrics i culturals concentrats en 3.000 hectàrees terrestres i 13.000 marines.\nEl litoral del Parc Natural és una perfecta interacció entre els ecosistemes marins i costaners. La posidònia oceànica de la Reserva va estar declarada Patrimoni de la Humanitat l’any 1999 i definida com a la millor conservada de la conca del Mediterrani. Els fons marins acullen 220 espècies diferents que formen la comunitat marina.\nUs deixem un mapa de Google Maps per poder localitzar els punts d’interès dins del Parc Natural de ses Salines d’Eivissa.\nSi voleu visitar el Parc, hi ha 8 llocs imprescindibles que no us podeu perdre per contemplar les millors vistes. A l’església de Sant Francesc s’ubica el Centre d’Interpretació de Sant Francesc de ses Salines, on podreu trobar informació sobre el Parc Natural, exposicions de fotografia i projeccions multimèdia.\nUna de les joies del Parc Natural és aquesta torre de defensa, construïda al segle XVI per protegir els habitants d’Eivissa dels atacs pirates i la defensa dels carregadors de sal, d’aquí ve el nom. Als seus peus, podreu contemplar les típiques casetes de pescadors, on resguardaven les seves embarcacions tradicionals, conegudes com a llaüts. Si pugeu al monticle situat darrere la torre, podreu contemplar unes fantàstiques vistes de Platja d’en Bossa. Quan torneu pel camí, a la vostra dreta deixant enrere la torre, és imprescindible que visiteu els primers estancs saliners del Parc.\n2. Punt d’interès per a l’observació d’aus\nUn dels atractius més importants del Parc són els ocells que hi nien. Per això no us podeu perdre aquesta plataforma, molt ben situada per observar i fotografiar les aus. El flamenc és l’au més representativa del Parc. Entre el mes d’agost i l’octubre arriben centenars d’exemplars a passar l’ hivern a l’illa i moltes altres s’aturen al Parc per reposar forces i continuar el seu camí a terres més càlides, cap al continent africà. A més, es poden observar altres espècies, com el corriol camanegre, la cigonya comú, ardèids…\nÉs un massís costaner situat a ponent del Parc i entre les platges dels Còdols, al nord. S’hi arriba per un camí de terra paral·lel als estanys i deixant de banda les enormes muntanyes de sal, que són allà amb l’objectiu de ser explotades. La seva peculiaritat geogràfica és que el seu cim s’assembla al cap d’un falcó. Des del vessant es té una magnífica vista de la costa, els estanys i la platja des Codolar, fins i tot es pot veure una punta de l’illot des Vedrà de fons. La zona té un gran valor ecològic, ja que hi habita l’única parella reproductora de falcó reial i l’únic exemplar d’àguila pescadora. En resum, el cap des Falcó és, sens dubte, un lloc màgic des d’ on podreu contemplar unes postes de sol increïbles.\nSi pugeu a les zones més elevades, al darrere de la Revista, aconseguireu una altra panoràmica preciosa del Parc, la platja des Cavallet. És una platja natural i salvatge, molt llarga, amb aigües molt netes i un sistema dunar molt valuós per preservar la platja i la flora. És ideal per passejar per la vora i visitar la torre de ses Portes. Si ho desitgeu, també hi podreu anar per un caminet que hi ha just darrere de la platja, al costat dels estanys. La platja des Cavallet és una de les primeres platges considerades nudistes d’ Espanya.\nAquesta torre de defensa, de dues plantes i forma cònica que data del segle XVI, es va construir en aquest lloc amb l’artilleria suficient per a la defensa de la pesca. Al costat de la torre construïda a l’ illot de s’ Espalmador, amb el pas del temps es va convertir en un important punt estratègic, ja que el pas marítim entre Eivissa i Formentera i l’entrada de la ciutat d’Eivissa quedaven resguardats dels atacs dels corsaris. Avui dia, des d’aquest tresor arquitectònic es tenen unes fantàstiques vistes de la costa de Formentera i sobre el pas des Freus, l’estret que separa les illes.\nEs tracta d’un petit nucli poblat situat al final de ses Salines. A l’extrem de la platja hi ha un moll des d’on els vaixells carreguen la sal. A la zona encara es poden apreciar els rails pels quals antany passava un tren que transportava aquest producte cap a l’embarcador. Avui dia, es segueix embarcant la sal des de sa Canal per a transportar-la als països del nord d’Europa, on l’utilitzen per prevenir les gelades als carrers i carreteres.\nAquest poble tan entranyable, situat a la vora de la carretera de ses Salines, està format per una diminuta església (no consagrada) i algunes cases. L’església es va construir l’any 1785 amb la finalitat de donar servei litúrgic als treballadors de la indústria salinera. En un futur, a l’edifici es té previst ubicar el Centre d’ Interpretació del Parc Natural de ses Salines. Just darrere de la capella hi ha una estàtua d’un saliner per homenatjar totes aquelles persones que han contribuït a la labor d’extreure la sal. Si visiteu Sant Francesc de s’ Estany quan es fa fosc, és un moment fantàstic per contemplar com el sol es pon sobre els estanys amb la figura del saliner com a testimoni.\n8. Muntanyes de sal\nEn aquesta zona s’extreu sal des dels temps dels fenicis. Tots els pobles que han passat per l’illa han explotat les salines pel seu gran valor econòmic i social. Un vertader tresor per conservar els aliments (salament) que fins i tot es va utilitzar com a moneda d’intercanvi en diverses èpoques i civilitzacions, d’aquí ve la paraula salari. Actualment a Eivissa s’aconsegueix una sal de gran qualitat, fins i tot es comercialitza com a producte gurmet en múltiples variants com la flor de sal o granet de sal amb flors.\nÉs una de les platges més visitades i boniques d’Eivissa. Aquesta comença a sa punta de ses Portes i el seu arenal arriba fins a sa Canal. Ses Salines és la platja de moda i s’ha tornat molt popular pels seus restaurants, que li aporten un ambient especial. Es tracta d’una platja oberta i de considerable longitud, sorra fina, el mar de color turquesa i un fons marí d’escassa profunditat i un pendent suau. Tot això només és possible gràcies a les praderies de posidònia oceànica, declarades Patrimoni de la Humanitat. Tot el litoral està rodejat de frondosos boscos de savines, protegits per les dunes blanques i ondulades, modelades per una suau brisa que bufa de mar a terra. Un visita ineludible.\nSi voleu més informació i visites guiades, podeu dirigir-vos a la pàgina web oficial del Govern Balear. Es realitzen activitats periòdicament per visitar el Parc Natural, al seu web podreu trobar l’agenda d’activitats. Si voleu contactar telefònicament, truqueu al 971 301 460.\n#LoveSantJosep edició estiu


Stop & Go Service, taller a Terrassa, Barcelona\nEl nostre taller, a Terrassa, està especialitzat en manteniments i reparacions de vehicles multimarca.\nPer la teva seguretat al volant, confia en autèntics professionals, com els que trobaràs al nostre taller a Terrassa. Vam obrir les portes l´any 1985, sota el nom de Garatge Jordi's, l'evolució ens porta, al juny del 2015, a redisseya la marca i la nostra estratègia de negoci, l'impulsor del projecte i actual gerent, en Bruno Sabater, mecànic per devoció, amb mès de 25 anys d'experiència en el sector multimarca, crea la marca Stop & Go Service.\nAquesta renovació és una aposta ferma per evolucionar, millorar i créixer en donar resposta a les noves necessitats dels usuaris, amb l'incorporació de tots els serveis integrals que l'automobil necessita:\n-Xapa i pintura\n-Pneumàtics i alineació 3D\n-Serveis de Mobilitat\nEl que no ha canviat són els objectius i l'esperit que ens ha caracteritzat en aquestes tres dècades,convertir als nostres usuaris ens els nostres clients.\nPer aconseguir-ho la nostra fórmula és:\n-Reparacions de màxima qualitat\nSenzillament, la satisfacció total dels nostres clients.\nL'equip actual ho formen 5 persones, amb una àmplia experiència i formació continuada.\nStop & Go està format actualment per un equip de cinc especialistes, amb una amplia passió, experiència i formació dins el sector de l´automobil.\nEns guiem pel principis d'una excel.lent atenció, màxima serietat i estricte responsabilitat. L' eficacia, rapidesa i proximitat són d'altres virtuts, que dia a dia demostren, les nostres ressenyes ho avalen.\nUn ampli horari de servei, de 7 a 19h, et permet apropar-te a les nostres instal.lacions dins l´organització del teu dia a dia.\nUbicats a la ciutat de Terrassa, disposem d'unes instal•lacions de 350 m²+parquing de 300m², on podràs trobar tot el necessari pel manteniment o reparació del teu vehicle.\nAmb 5 elevadors, alineadora 3D, una bancada i maquinària d'última tecnologia, amb els millors i últims sistemes de diagnosis podem solucionar tots els problemes del teu vehicle d'una manera ràpida i precisa.\nEl teu vehicle, a les millors mans\nA Stop & Go Service sempre oferim la millor relació qualitat preu del mercat, amb ofertes permanents en totes les reparacions i manteniments dels vehicles, les revisions, els canvis de corretges, d'embragatges o de frens.\nTreballem sempre amb les millors marques: Originals del vehicle, Motul, Brembo, Varta, Ufi, Sachs, Valeo...\nAquestes revisions les fem sense perdre la garantia oficial de la marca i estan emparades pel reglament 1400/2002 de la Comissió Europea. Per xapa i pintura també oferim descomptes en franquícies.\nTenim cotxes de cortesia sense cap cost per l'usuari, així de com un servei de recollida i lliurament a domicili del vehicle a Terrassa i Viladecavalls, per donar les facilitats més grans al client. No ho dubtis, contacta amb nosaltres i sol•licita pressupost sense compromís.


El Contrafort: de setembre 2009\nMai podria haver pensat que una classe de Química i Enginyeria de Proteïnes pogués haver-me plantejat una reflexió sobre la vida. Pels profans de la química apuntaré que una molècula basada en el carboni pot tenir varies quiralitats o imatges especulars tot i tenir els mateixos àtoms. Aquesta quiralitat en defineix el caràcter i pot distingir una substància beneficiosa d'una de letal. El limonè, per exemple, només donarà gust de llimona al iogurt si es presenta amb una de les dues imatges especulars.\nEl Dr. Josep Vendrell, el nostre professor, ens explicava que en la naturalesa, en la vida o en el nostre propi cos només existeixen aminoàcids amb una determinada quiralitat, els D-aminoàcids. Això, però, era així per un caprici de l'atzar, per una jugada de daus divina que havia decidit que serien aquests i no els L-aminoàcids els que conformarien la vida.\nQuè passaria si el món hagués decidit funcionar amb les imatges especulars de totes aquestes molècules? Seria el món al revés. Potser avui viuríem una època de prosperitat sense comparació. No hi hauria ni fam ni penúries i Catalunya seria un estat independent més de l'ordre mundial. Karpov guanyaria Kasparov, podríem passejar de nit per Barcelona i l'Internet Explorer seria on és ara el Netscape. De ben segur Montilla no seria president i el Tripartit seria propi de la política ficció. No es tractaria de caminar amb les mans i pentinar-nos amb els peus sinó que tot plegat seria el que la mà dreta és de la mà esquerra: un món al revés.\nPotser, al final, ens hagués sortit a compte escollir els L-aminoàcids i deixar-nos d'atzars. I és que ben mirat, l'atzar no és adequat per governar allò terrenal. Ningú amb tres dits de seny deixaria a l'atzar la cartera o les seves decisions... ningú?\nQuan parlem, les paraules surten al vent. Es diuen, se senten, potser s’escolten i marxen volant amb l’aire. Només escrites enganyen el temps i transcendeixen. Ara que tinc vint anys, ara que sento de la vida tot el que ella em guarda de bonic, t’escriuré, us escriuré, una carta.\nNo creus que ser jove es pot resumir en una sola acció? Aprendre. Aprenem del que ens envolta. Aprenem a dir, a fer, a ser i a estimar. Aprenent és com acabem sent els que som, amb les nostres virtuts i els nostres defectes. Massa sovint no en som conscients. Som joves, i la rebel·lia que llancem com un pols quixotesc a la nostra consciència ens manté allunyats de la sinceritat de paraula. Jo mateix em sento incapaç de transmetre el que escric de viva veu. És aquest el segon motiu d’aquesta carta.\nNo puc permetre una disculpa per si mai us heu equivocat, ja que dels errors he acabat aprenent a ser millor persona i aquestes són sovint les millors lliçons. Nogensmenys, seria poc humà alçar-me dret davant el perdó de les persones per qui només puc mostrar agraïment. Seria superb, altiu i em demostraria que no sóc la persona digne que vau educar per ser. I és que de vosaltres es va fer evident el goig més gran un matí d’un divendres d’un dia com avui de l’any 1989: el goig de la vida i de l’amor. Algun dia aprendré el que avui només puc entendre.\nPerdoneu-me per totes les vegades que mogut per l’orgull i la ignorància us he fet mal. Per ara, sóc conscient sense comprendre-ho que a vegades el que per a nosaltres pot ser una ximpleria és per un pare o una mare la pena més gran, l’ombra del fracàs. Suposo que quan jo sigui al vostre lloc podré reescriure el que us miro de dir allunyant-me de la ingenuïtat, amb l’assossec propi d’un pare. Ho faré.\nAcabaré dient el que sovint tu, Papa, em vas repetir i que amb els anys he entès com a fonament de l’amor que només es pot guardar a un pare o una mare: tan se val si us heu equivocat alguna vegada, per mi, sempre sereu els meus pares i així, els millors pares que cap fill podrà tenir mai. Estigueu tranquils que això és ja part de mi.\nGràcies per fer-me com sóc, valent i fort, ferm de conviccions i coherent en la fe com ho sou vosaltres, entenimentat amb el que he après escoltant hores de paciència i dedicació, patriota com no podia ser d’altra manera, estimant la meva terra com a part de mi que és; sensible al que m’envolta i crític amb l’entorn. De vosaltres he après l’amor, a enamorar-me d’una terra, d’uns orígens, una tradició, d’un paisatge o d’un detall. De vosaltres però, també he après a enamorar-me d’una persona, i és això el que més m’ajuda a entendre el perquè de tot plegat. Entenc, d’altra banda que estimant com m’heu estimat és com aconsegueixo culminar la fita de ser una bona persona. La bondat no la trobo en mi mateix, sinó en l’acte d’estimar.\nI bé, ho havia d’acabar dient, també he acabat essent força tossut. Ara, en això et retiro a tu, papa.\nSabeu que no sóc de mirar enrere, però tot el que duc a l’esquena, tot el que m’ha acompanyat en aquesta primera etapa de la travessa no quedarà mai pel camí. Tot el que de vosaltres he après és la vela que em guarda aquest i no un altre rumb a la vida. Esperem que plegats pugui així ser molts més anys.\nSou vosaltres qui feu anys, ja que és el vostre somni el que celebrem. Moltes felicitats!\nUs estimo, gràcies per tot!\na 0:45 1 comentaris\nSer pare no és fàcil, però ser fill segurament encara ho és menys. Els adults veiem la vida amb l'assossec d'haver arribat fins allà on ha estat possible en les fites que ens vam marcar, perquè si hi ha hagut esforç, no importa haver-te quedat a mig camí; ja se sap que els llistons sempre els posem més alts del que la prudència aconsella.\nSer jove, en canvi, és veure la vida amb utopia, pensant que canviar el món està al teu abast, i rebel·lant-se contra tot allò que hom creu injust. Inconformisme, il·lusió, ímpetu, contestació, ingenuïtat o innocència en un cert punt, idealisme ... i tants d'altres, són alguns dels epítets que hom podria llistar com a atributs de la joventut. I ha de ser així, i sigues així, Jordi, perquè és l'hora, però no oblidis que ser jove també vol dir saber escoltar, saber observar, aprendre i comunicar, dialogar, esforçar-se i divertir-se, compartir i responsabilitzar-se; ser jove vol dir trepitjar cada vegada amb petjada més ferma i profunda, saber triar un camí i fer-lo amb convenciment d'haver triat el millor possible; ser jove vol dir enamorar-se, gaudir de tot per petit que sigui, deixar-se portar per la brisa més suau o pel vent tramuntanal; ser jove vol dir, per damunt de tot, ser tu mateix.\nFa vint anys, la teva mare i jo ens vam llevar d'hora perquè no tenies espera... Has estat sempre així, i suposo que sempre ho seràs. Ets valent i fort, decidit, ferm de conviccions i entenimentat, tot i que massa tossut.\nVint anys és aquell moment de la vida en què t'agradaria aturar-te i fer sempre vint anys que tens vint anys. Disfruta'ls i no els oblidis, però mira sempre endavant, perquè els qui t'estimem sempre estarem al teu costat, presents o absents, perquè no cal ser-hi físicament per ser-hi en la companyia.\nEstimat Jordi, sigues bona persona, sigues bon patriota, i estima per què els altres t'estimin a tu, i disculpa si, en aquest procés d'aprenentatge i educació, hi ha hagut moments en què no hem estat en el lloc que tocava; hem procurat ser coherents amb aquells valors que creiem bons per a tu, en una línia de continuïtat que vam rebre dels nostres pares i avis. Així hem intentat transmetre-t'ho.\na 0:18 0 comentaris\nAhir vaig ser al Fòrum. Sé de sobres què busca la gent en festes com aquestes i no pretenc fer una crítica pueril de tot plegat, però potser per la vivència del moment i perquè a diferència de molts anava sobri completament (l’autocontrol el perdré amb la dignitat), potser simplement per cavil·lacions a l’aire del mar barceloní, el món em va caure als peus.\nM’adono que la meva generació té un problema greu. La meva generació, aquesta que com he dit sovint és la més ben preparada de la història, llegida i culta per fonament, també és la que més s’ha aïllat de la societat en sí mateixa. És una generació impersonal, incapaç de tractar en persona amb persones com persones. I el paradigma el vaig constatar ahir a la Zona Fòrum, on 25.000 de les 30.000 persones que es deixaven portar pel so de la música electrónica, havien trobat refugi en una agressivitat manifesta i en un consum exagerat d’alcohol i substàncies diverses amb l’únic ànim de la diversió. Però no és la diversió, en la meva opinió, que buscaven: és una via que porti a l’aïllament, a la despreocupació pornogràfica que personifica el tansemenfotisme que fa anys es va allotjar entre nosaltres i que ara s’ha convertit en un lema de vida per a molts.\nNo és una reflexió senzilla ni a l’envà, ja que aquesta és la generació que haurà de tirar del carro. M’espanta pensar si és la societat que ha fet malbé l’home, o és que aquest realment és lasciu, egoista, ociós i salvatge per naturalesa.\nEstic trist d’haver d’observar tot el que he explicat i un cop més em refermo en la pregunta de si realment són aquests motius que ens tenen amarrats a una crisi que trascendeix el diner i s’acosta a raons més fonamentals, de ment i de cor, en definitiva: de valors.\na 12:20 0 comentaris\nAquesta setmana passada s'ha debatut al Congrés dels Diputats, a instàncies del grup parlamentari de CiU, la supressió de l'impost de successions i donacions. Aquest impost, titllat amb acidesa pel diputat d'Unió Josep Sánchez-Llibre com "el peatge de la mort", es dirigeix a gravar les transferències mortis causa en el cas d'un difunt o intervius en el cas de les donacions bé sigui per raó d'herència de propietats o béns. Les comunitats autònomes tenen la potestat de recaptar i regular el coeficient de l'imposició de l'impost de successions.\nAquest impost és, a la meva manera de veure-ho, una brasa encesa als peus de la classe mitjana que massa sovint veu com ha d'endeutar-se per conservar aquelles propietats que trascendeixen el simple valor monetari ja que toquen els sentiments, records i vivències de l'hereu o receptor. En el cas de les classes més baixes, per desgràcia, no podem parlar d'actius amb un valor econòmic prou significatiu per què suposin un daltabaix econòmic en produïr-se l'herència o donació per tant s'exclouen d'aquesta consideració. En el cas de les grans fortunes, massa sovint maquillen en un entramat de societats les propietats i actius financers de manera que queden excloses del gravamen del peatge de la mort. Val a dir que a Catalunya no només es manté el gravamen original de l'impost sinó que a l'import total de l'herència se li suma un 3% en concepte d'aixovar o parament de la llar. Per tal d'intentar esquivar part d'aquest import molta gent recorre a la "venda" de pares a fills de les propietats pagant únicament l'IVA i part del valor monetari dels béns. Tot i així aquesta pràctica està perseguida des de l'administració.\nAixí doncs, el president Zapatero un cop més ataca de manera flagrant la classe mitjana, veritable motor econòmic que qualsevol economia de l'estat del benestar, fent, com si d'un trapezista de circ es tractés, veritables equilibris a l'hora de pactar el suport per rebutjar la proposta de supressió d'aquest impost (concretament amb Unión Progreso y Democracia (1), Nafarroa Bai (1), Bloc Nacionalista Gallec (2) i Izquierda unida-Iniciativa per Catalunya i els Verds (2)). Queda doncs l'esperança que ERC es desmarqui del tripartit i doni suport a una ben segura propera proposta de CiU al Parlament de Catalunya de rebaixa d'aquest en un 99% per deixar de ser els catalans els últims en estar sotmesos a aquest espoli.\na 14:31 0 comentaris\nClasse d'introducció a la macroeconomia accelerada per al senyor Zapatero\nSi he de ser sincer, l'apujada d'impostos que preveu el Gobierno i que ocupa les portades d'aquests dies em preocupa profundament. No perquè m'hagin d'afectar a mi personalment, sinó perquè fan palesa la ignorància total d'aquest govern de coneixements d'economia bàsica. M'explico:\nAquesta crisi resulta amb una pèrdua d'ingressos de les famílies deguda a l'increment de l'atur i a la pèrdua de liquiditat de les empreses causada per la contracció del crèdit d'un sector financer en problemes per l'increment de la morositat i la manca de liquiditat. Aquesta pèrdua d'ingressos de les famílies, entenent-les en termes econòmics com a unitats d'economia (economies domèstiques) fa que, essent efectiva o no la manca de diners en cada una d'elles, redueixin el seu consum de manera dràstica. Aquesta davallada del consum fa més difícil la supervivència de moltes empreses que a l'hora incrementen l'atur. I el peix es mossega la cua.\nQueda clar, doncs, que se sortirà de la crisi quan es doni a les famílies motius i capacitat per consumir.\nLa renda (Y) es compon de la suma de la inversió (I-b·i, on i és el tipus d'interès), la despesa pública (G), es transferències (Tr, per exemple la deducció dels famosos 400€) i el consum (en funció de la renda disponible, Y, segons C+c·Y) rentant-li a aquest valor els tributs (en funció de la renda disponible en relació de proporcionalitat tY). Per tant, si volem incentivar el consum, l'únic que està contra indicat és reduir la renda disponible de les famílies apujant els impostos (tributs). Primer gran error.\nPerò això no s'atura aquí, i ara vaig per les mesures populistes dels 400€ i similars. En macroeconomia s'estudia un fenomen anomenat efecte multiplicador. Aquest fenomen diu que si es vol aportar diner (renda) a la societat (famílies) el valor del diner aportat netament tindrà un efecte que es multiplicarà a cada intercanvi comercial. És a dir, si comprem un quilo de patates aquestes hauran sigut comprades per la botiga a un majorista, aquest al seu torn les haurà comprat a un majorista i aquest a una cooperativa que les comprarà al pagès havent-se beneficiat de la compra final tots els anteriors. Així, si realitzem una tranferècia de diners aquesta patirà l'efecte multiplicador a cada nou bescanvi comercial. Ara bé, si en comptes d'una transferència l'administració realitza una inversió (despesa pública) se suma l'escaló de la primera construcció a tota la cadena comercial que també seguiria la transferència i, per tant, s'incrementa la repercussió de la mesura. Per tant, segon gran, gran error (sense tenir en compte l'endeutament a l'envà per l'Estat que va suposar).\nPerò no queda aquí la cosa. El senyor Zapatero, un bon dia va repassar un conte per a infants que volen saber de macroeonomia i va decidir emprendre, per accident, un pla d'inversió pública anomenat Plan E. Dic per accident perquè la voluntat era rebaixar l'atur i no realitzar despesa pública per incrementar les rendes familiars. Però què passa quan inverteixes una quantitat descomunal de diners en arreglar voreres de totes les ciutats, vil·les, pobles, veïnats i llogarrets del país? Doncs que pel mateix preu podries dur a terme una obra amb autèntica repercussió econòmica com una autopista, un port, una línia de tren o vint hospitals. I tercer gran error.\nPer tant, queda clar que Zapatero viu a curt termini, com tan critica ell l'economia financer a curt termini de brokers i banquers. Actua encegat per les dades incomprensibles per a ell i preocupat, únicament, per conservar l'aparença amable i propera a les classes obreres que l'han mantingut al poder tots aquests anys. Cal tenir present, però, que amb cada gran error hi perdem tots, ja que com he explicat, l'efecte final sempre recau en la renda de les famílies: cada un de nosaltres.\nL'estelada neix com la coneixem avui l'any 1918 de la mà de les joventuts d'Unió Catalanista, membres del Comitè Pro Catalunya del qual era president Vicenç Albert Ballester, considerat pare de l'estelada moderna. Val a dir que la senyera estelada ja va existir com a emblema dels catalans voluntaris de la Gran Guerra agrupats en el Comitè de Germanor, una estelada blava romboïdal amb l'estel centrat a la senyera. Aquesta coloració és també la que es va utilitzar en el seu origen.\nSegons els seus creadors, l'estelada surt de la voluntat de crear un símbol potent i de referència de catalanisme radical, que és en aquella època que comença a plantejar-se de manera estesa les aspiracions independentistes. Aquesta estelada és recollida per primera vegada en un butlletí militar americà, l'Intransigent, i apareix donant suport a un dels dirigents de Rif revoltats contra l'ocupació espanyola. Tot i així, la seva aparició més colpidora fou durant la proclamació de la República Catalana de la mà del President Macià el 14 d'abril de 1931.\n"L'estelada" es convertiria en la nova bandera de la Catalunya insurrecta, fins que aquesta recuperés la independència, moment que retornaria, en paraules del propi Ballester, de bell nou la bandera de les quatre barres, la Bandera Catalana, sense estels, sense blaus, però amb tots els honors. Ben alta, ben dreta i ben sola!.\nNo trobem referències a l'estelada groga, o més ben dit: roja, fins l'any 1968 en el marc de la fundació del Partit Socialista d'Alliberament Nacional (PSAN). Aquesta recull la voluntat de destacar el projecte socialista-internacionalista, a més d'independentista, del partit incloent l'estel roig com a centre de l'estelada.\nTambé ho feu ERC en la seva reforma d'estatuts del 1986 en els quals es declarà, dit de passada, independentista per primera vegada.\nCarta de Pau Romeva al President Companya de 7 de febrer de 1939\nPau Romeva, diputat d´Unió Democràtica al Parlament català, marxà a l´exili. El dia 7de febrer va enviar aquesta carta al President Companys:\nExcm. Sr. Lluís Companys,\nBenvolgut Sr. President,\nNo crec que us puguin oferir dubtes ni la meva actitud de lleialtat a les institucions autonòmiques ni les meves conviccions catalanistes democràtiques i liberals que m’han portat a compartir l’exili amb tants d´altres catalans, malgrat la meva disconformitat, oportunament exterioritzada, amb la política seguida des del Govern de la Generalitat. Es aquesta mateixa lleialtat i són aquestes mateixes conviccions les que em menen a adreçar-vos aquesta lletra en el contingut de la qual us prego que no vulgueu veure expressat cap sentiment de desviament personal –que no existeix ni ha existit mai- sinó solament el desig de fer a cada moment allò que, en consciència, em demana l’interès suprem de la meva Pàtria.\nLa situació present d ela nostra terra, caiguda materialment sota el jou de l’invasor –no voldria haver de dir lliurada a l’enemic amb clara intervenció política per part del Govern de la República- obliga a tots els catalans que no es resignen a donar per perduda la causa de Catalunya a iniciar des d’aquest mateix moment una acció que creï i valoritzi per al futur una unanimitat patriòtica, arma eficient perquè Catalunya pugui encara treure profit de contingències possibles en el joc dels interessos europeus.\nPer a impulsar i presidir aquesta acció constitueix un destorb insuperable haver dirigit o participat en la política revolucionària i anticonstitucional que ha imperat a Catalunya a partir del 19 de juliol del 1936. No ignoreu com aquesta política ha estat perjudicial al crèdit de Catalunya. Jo i els meus amics polítics us n´havem fet arribar referències de fonts estrangeres i hem estat esperant i hem treballat per obtenir una rectificació que, si no hagués pogut evitar –cosa impossible de dir ara- la desfeta material, hauria pogut arribar a temps de deixar en bon lloc el nom de la nostra terra.\nAra és el bon nom de Catalunya la primera cosa que caldrà refer. Per això precisa que Catalunya en aquesta etapa que comença , sigui representada i defensada per persona o persones no compromeses moral ni materialment en actes de govern durant la guerra; persones capaces de reunir a llur entorn els catalans de tota mena de pensar que encara estimin Catalunya en una concentració apta per absorbir també més tard aquells que, ferits o vexats ahir pels fets revolucionaris, hauran de caure fatalment demà en el desencís del règim polític que naixerà de la victòria militar, persones, a més, que puguin inspirar confiança als governants i a les masses generals d’opinió dels països que ens acullin i des d’on s’hagi de desenvolupar l´obra de què us parlo.\nImpossibilitat per les circumstàncies tot joc normal de la institució parlamentària i sense renovació possible al extingir-se pròximament –i en virtut de l’acord del Parlament en què aquest prorrogava la seva vida – el mandat dels diputats, així mateix com el vostre, a Vós escau encara de deixar el camí obert perquè això que jo suggereixo pugi esdevenir una realitat immediata. És una responsabilitat sobre la qual no vull insistir perquè la vostra clara intel•ligència i el vostre patriotisme –n’estic segur- us la faran veure prou, com us faran veure la decisió a prendre en bé de Catalunya.\nNomés em resta dir-vos que en aquesta hora dolorosa podeu comptar com sempre amb l’afecte personal del vostre s. i amic,\na 9:26 0 comentaris\n"A mi m'agradaria morir en una Catalunya lliure"\na 7:38 0 comentaris\nEl dret dels pobles i de les nacions a disposar per ells mateixos és una condició prèvia a l'aplicació de tots els drets fonamentals de l'home.\nResolució 637 A(VII) de l'Assemblea General de l'ONU\na 15:51 0 comentaris\nAmb motiu del Congrés d’Unió Democràtica de Catalunya, els autors d’aquest article han cregut oportú publicar una versió lleugerament revisada d’un text publicat anteriorment, en ocasió del 75è aniversari d’aquest partit.\nPocs mesos després de la proclamació de la República, un 7 de novembre de 1931, va néixer Unió Democràtica de Catalunya. Un partit compromès amb la defensa del valors democràtics republicans i que recollia el millor de la tradició del catalanisme i de l’humanisme cristià.\nDes de la seva fundació, Unió Democràtica s’anticipa 30 anys a les grans aportacions del Concili Vaticà II. I, en aquest sentit, malgrat l’inqüestionable catolicisme dels seus militants i simpatitzants, Unió defensa la separació entre l’Església i l’Estat. I, en aquest sentit, es declara no confessional, independent de la jerarquia eclesiàstica i oberta a tothom que accepti el seu ideari encara que no sigui catòlic.\nA més, Unió demostra una inqüestionable voluntat de promoure la justícia social. I, en aquest àmbit, s’inspira en la famosa encíclica De Rerum Novarum del Papa Lleó XIII, en la mateixa línia que –en les dècades posteriors– seguirien Adenauer i De Gasperi. L’anomenat “estat del benestar” és fruit del pacte entre la democràcia cristiana i la socialdemocràcia després de la Segona Guerra Mundial; però, a Catalunya, ja havia donat els primers passos amb els acords entre la Unió de Manuel Carrasco i Formiguera i l’Esquerra de Francesc Macià i de Lluís Companys. Uns acords que troben la seva màxima expressió en la Llei de contractes de conreu de 1934.\nAquella Unió Democràtica mereix tot el nostre reconeixement i admiració. Especialment, si recordem que –malgrat el seu compromís en defensa de Catalunya, de la República i de la justícia social– molts dels seus homes i de les seves dones van patir la repressió més terrible, tant en els excessos en la rereguarda republicana com en la sistemàtica crueltat de l’ocupació militar franquista del nostre país.\nTots els catalans i les catalanes tenim un deute de gratitud amb Unió Democràtica de Catalunya. Tant de bo els seus actuals dirigents estiguin a l’alçada del patriotisme i del compromís que aquest partit ha demostrat en molts moments de la seva història.\nOriol Junqueras i Jordi Fornieles\na 23:53 0 comentaris\nHan fet falta ben pocs anys per fer que la independència deixi de veure's com una raresa, com una reivindicació melancòlica de llibertat nacional. El projecte independentista ha tornat a la seva arrel transversal, allunyant-se de la postissa apropiació d'una esquerra que no sempre ha defensat el que diu defensar avui. El sobiranisme no és avui una qüestió d'identitat i prou, és un projecte de prosperitat i de normalització internacional d'una nació sota règim de conquesta. No us espanti que us vegin com un home ocell, perquè l'home ocell és lliure per volar on vulgui sempre cercant la llibertat.\na 11:22 0 comentaris\na 10:57 0 comentaris\nAquest cap de setmana, el poble d'Arenys de Munt ha posat sobre la taula i en boca de tots molt més que una paraula: la independència. La independència és la situació o estat durant el qual algú o quelcom no té cap relació amb algú o quelcom d'altre, al qual hi estava sotmès. La independència és l'autogovern d'una nació, país, estat o dels seus residents i la població, o alguna part de la mateixa que, en general, fan l'exercici de la sobirania. Queda clar, doncs, que per poder arribar a l'estat d'independència abans hem d'estar sotmesos a una situació de submissió que massa sovint deriva en una situació de parasitisme o, en termes polítics, d'espoli.\nLa independència, com indiquen nombrosos sociòlegs, passa per diverses fases. En un primer moment, s'inicia com un moviment minoritari, outsiders dins el panorama social de la nació. Poc a poc, aquest moviment va abandonant l'arraconament i es va popularitzant en més segments de la població que veuen com la seva identitat està tractada injustament mal classificada en una organització político-geogràfica errònia. Aquesta fase, no sense dificultat, dóna lloc a un abandonament de l'abanderament d'independència per forces polítiques i transcendeix cap a un arrelament de l'independentisme en la societat civil. Aquest pas permet que l'independentisme abandoni l'estancament en les raons històriques i potenciï l'exercici de reflexió en estaments socials no propers a l'independentisme per raó cultural (llegeixi's immigració de primera o segona generació, col·lectius no-nacionalistes...) per tal que vegin en la independència una via d'incrementar les condicions socials, econòmiques i de rol polític. En altres paraules, d'exercici d'autogovern en el sentit estricte de la paraula. És el que sovint s'anomena independentisme pragmàtic. Arribada aquesta fase, la consciència de l'independentisme com una utopia perd el sentit i s'obre la porta a que una majoria àmplia i transversal de la societat se sumi al projecte independentista, fet imprescindible per avançar cap a l'autodeterminació. És en el camí cap aquest darrer pas en el que ens trobem a Catalunya.\nLa consulta d'Arenys de Munt és cert que ha resultat un acte simbòlic, sense validesa jurídica en el marc legal espanyol, però estic convençut que aquí no acabava la seva funció. Recordem que la Constitució Espanyola (marc legal) no només no ampara el dret a l'autodereminació (recollit en diferents documents de les Nacions Unides) sinó que el prohibeix explícitament. Hem d'oblidar-nos d'aquest marc jurídic i exercir la voluntat del Poble Català quan sigui el moment. Un cop més, els Arenyencs ens han acostat aquesta possibilitat i han enfonsat de nou l'utopisme que emmanillava la independència fent que aquesta navegui amb bon rumb cap a un futur lliure i pròsper per Catalunya.\nFa un parell de mesos vaig assistir a la presentació que el Cercle Català de Negocis va fer a Palamós. El CCN és una plataforma independentista que pretén agrupar empresaris i homes de negocis, però també estudiosos de l'economia i la fiscalitat en una voluntat de crear un lobby empresarial que treballi i recolzi el procés d'independència. La presentació, per bé que esperada, va resultar esfereïdora. Alhora, però, ens va engrescar en veure que les xifres de la independència resulten engrescadores. Vegem-ho:\nBalances fiscals: A grans termes reflecteixen la diferència entre les inversions destinades per l'Estat en un territori i els impostos generats per aquell territori. El càlcul es realitza a partir del flux monetari:\nEl resultat és revelador. Val a dir que va ser publicat amb recel pel govern espanyol a instàncies de Catalunya. Sorprenentment els mitjans públics (ho deixaré aquí) se'n van fer un ressò més aviat pobre. Aquesta dada repercuteix en el que s'anomena Dèficit Fiscal, el que serien els diners generats per Catalunya i dels que Catalunya deixa de disposar. Actualment se situa, segons fonts oficials del grup de treball per a l'elaboració de les balances fiscals, en un 10,2% del PIB, en altres paraules, en 22.000 milions d'euros. Aquest dèficit fiscal no només queda aquí, sinó que repercuteix en un deteriorament del teixit productiu per bé que aquests diners es resten del valor circulant del territori. Per tant les xifres efectives són molt superiors.\nNo em posaré en comparacions amb l'Estat Espanyol, ja que el meu anàlisi se centra en Catalunya. Tot i així deixo aquesta taula explicativa:\nAmb tot, fent un exercici d'imaginació podem confeccionar un pressupost fictici per una hipotètica Catalunya independent amb els valors exposats. Si s'observa amb deteniment la següent taula queda exemplificat el perquè de la voluntat d'independència:\nEn total recauen 12.000€ l'any per cada família catalana. Els fets parlen per si sols, i el cas és que en aquest règim d'espoli fiscal Catalunya s'enfonsa, la Generalitat s'endeuta de manera crònica en no poder fer front a les demandes socials en no disposar dels seus propis recursos i el Poble Català s'empobreix.\nL'independència, doncs, no és tan sols un fet cultural o de reivindicació històrica sinó que en el nostre cas, inèdit al món, es torna una qüestió de prosperitat.\nUs recomano llegir l'informe sencer del CCN.\na 10:46 0 comentaris