Cinquanta-set anys de la barrancada del cinquanta-set - Diari La Veu\nEscriba el número 687151\nCinquanta-set anys de la barrancada del cinquanta-set\nHui, catorze d'octubre, fa cinquanta-set anys de la riuada del cinquanta-set.\nEl meu paisà Francesc Martínez Sanchis, periodista i historiador, al seu llibre Aigües de fang, riuades d'Albal i la Comarca de l'Horta (1867-1957), editat per perifèric edicions, en parla documentat admirablement. "Albal amb l'aigua al coll. La data negra del 14 d'Octubre. La riuada més devastadora, la més gran, aquella que forma part de la memòria de molts albalencs i albalenques del present, és la que tingué lloc el dia 14 d'octubre de 1957,...". Eixa riuada, deixà vuitanta-una persones ofegades a la ciutat de València, on aplegà l'aigua fins a cinc metres d'alçada.\nLlavors, el que subscriu, fou un d'aquells dels quals la riuada forma part de l'ésser, un xiquet de huit anys, que ho recorda com si fos ara, que recorda la cara de mon pare atemorit, la de ma mare atemorida, la del veïnat atemorits, que posava l'orella davant les atemoridores notícies que ens aplegaven, aquelles que deien que el barranc de Beniparrell era vessat, el de Catarroja era vessat, el de Massanassa era vessat, les aigües dels quals eren fins a les amolades al nostre barri de La Florida, tot després de dos dies sencers, sense parar de ploure.\nAmb el record d'aquells dies, modestament, amb permís, escric seguidament unes paraules en forma de poema:\nL'au fènix reneix de les cendres, l'home d'estes i del fang\nCatorze d'octubre del cinquanta-set,\nnúvols densos, cel plomís,\naigua a cànters, barrancs plens,\naigua roja, camps lluents;\ns'ofegaren homes, animals i béns.\nButxaques buides, somnis soterrats!.\nQuan pararà, quan s'aclarirà?.\nHi ha fang fins a les celles,\ni en baixar l'aigua, a l'ànima pors i planys.\nCom eixir d'aquesta?.\nEvoqui eixos dies, recorro els\ncarrers: "l'anden" d'Albal...\nfins ací, a ca Escrivà, aplegaren les aigües!\ndes del terrat de ca "Rafel el moro"\ns'albirava que no hi havia horta,\ndel rajolar de Tiratara, al mig\ndel Benamà, sols l'eixia el fumeral,\namb una lluentor enrogida, tot era marjal.\nOn eren els regs, on eren els dacsars,\non era la terra, on era el camí de les Corregudes?.\nAl Camí Nou, arrossegades per l'aigua,\ncanyes i mobles amb matalàs enfangats.\nA ca Roc, en la fàbrica de licors,\nsuraren botes, marraixes i tonells.\nAl barri de la Florida amb l'aigua fins\nles amolades, les vaqueries es quedaren\nsense vaques vives.\nA ca Galiana, s'hi troba a un taulell,\nel senyal de més d'un home d'alçada,\nde l'arribada de la barrancada, llavors\nal cotxe de línia, sols se li veia el capó.\nAllí davant, a la font de Catarroja,\nals ulls del pont, on vivia gent pobra\ncom les rates, l'aigua roja s'endugué fins\ni tot cap avall, allò que no hi havia.\nPel Camí Nou cap València, en filera, les dots\nentarquimades de les cases, barrejades amb\nllits i taules, eren a les voreres de la calçada.\nA Massanassa l'aigua de fang, arrossegà\nles ribes del barranc envers l'Albufera.\naigua a cànters barrancs plens,\naigua roja camps lluents,\ns'ofegaren homes, animals i bens.\nEscriba el número 983427


En matèria d'educació, ferms en la posició de classe - Indymedia Barcelona\nEn matèria d'educació, ferms en la posició de classe\nper Partit Comunista Internacional - "El Comunista"\nCorreu-e: pcielcomunista@gmail.com\t 14 des 2012\nAssistim per enèsima vegada a la jugada de sempre que consisteix en fer-nos defensar el que fa dos dies estàvem combatent amb l’excusa reincident de l’amenaça sobrevinguda d’un mal pitjor. En aquest cas, la institució capitalista amenaçada per una versió pitjor és el sistema educatiu. Però abans d’afegir-nos a la borratxera general, ens hem de preguntar què s’ensenya en el sistema educatiu que ens criden a defensar.\nEN MATÈRIA D’EDUCACIÓ, FERMS EN LA POSICIÓ DE CLASSE\nAssistim per enèsima vegada a la jugada de sempre que consisteix en fer-nos defensar el que fa dos dies estàvem combatent amb l’excusa reincident de l’amenaça sobrevinguda d’un mal pitjor. En aquest cas, la institució capitalista amenaçada per una versió pitjor és el sistema educatiu. Però abans d’afegir-nos a la borratxera general, ens hem de preguntar què s’ensenya en el sistema educatiu que ens criden a defensar:\n•Que potser s’ensenya actualment als nostres fills, als fills de la classe obrera, que el treball assalariat és el sistema modern d’esclavitud i que tot benefici té com a única base la nostra explotació?\n•Que potser s’ensenya als nostres fills com organitzar-se clandestinament a les empreses, com organitzar vagues indefinides contra aquestes mateixes empreses i com afrontar els esquirols, trepes i xivatos i a distingir-nos d’ells per una estricta solidaritat i companyerisme fins a les últimes conseqüències amb la resta de treballadors?\n•Que potser s’ensenya al servei de qui estan les institucions de l’Estat burgès (jutjats, inspecció, policia i el mateix sistema educatiu) que només serveixen als interessos de la Patronal?\n•Que potser s’ensenya a rebutjar la falsa comunitat d’interessos de la classe obrera amb l’economia de l’empresa i amb l’economia nacional?\n•Que potser s’ensenya que els treballadors de tots els països som germans i formem una única classe mundial i que els empresaris de tots els països conformen una classe confabulada per mantenir els seus privilegis i assegurar la nostra explotació?\nNo, rotundament no. Cap d’aquests coneixements bàsics i essencials per la formació dels fills de la classe obrera s’ensenya ni a l’educació primària, ni a la secundària ni a la universitat ni a cap màster públic ni privat.\nEn canvi sí que s’hi ensenyen mentides d’envergadura com que a Rússia i satèl•lits (més Cuba, Xina, Veneçuela, etc.) hi hagi hagut mai ni un gram de socialisme, i també s’hi tergiversen fets crucials per la classe obrera com les causes i desenvolupament de la guerra civil espanyola i es mistifica la funció veritablement anti-obrera de la II República i del Front Popular (en el que van convergir contra la classe obrera tant la social-democràcia, com l’estalinisme i l’anarquisme) i la repressió i massacre de les temptatives revolucionàries de la classe obrera (maig del 37 a Barcelona), s’hi ensenyen les tradicions, supersticions i mitologia nacionalista que la burgesia catalana o l’espanyola van crear al segle XIX per tal de mistificar la seva pròpia dominació i per ennuvolar la consciència dels treballadors, etc. És d’aquesta falsificació de la història de la que hauríem de lamentar la pèrdua? I pretenen convèncer-nos de que aquestes fàbules i falsificacions històriques són millors o més progressives que les dels seus homòlegs post-franquistes? No companys, l’òbvia olor de podrit del franquisme i dels seus descendents la desprèn la mateixa substància de la que estan fets els programes educatius de la burgesia “progre”, catalanista o espanyola: patrioterisme barato d’uns i altres per encobrir la pròpia dominació de classe.\nQuin és l’orígen històric de l’ensenyament universal i obligatori? A més de ser un viver de futurs assalariats submisos i obedients, el sistema d’ensenyament universal i obligatori respon a la necessitat del capitalisme industrial de dotar-se de presons per nens on els treballadors puguem “aparcar” els nostres fills mentre complim la nostra condemna d’assalariats. El règim horari quartelari, la divisió dels alumnes en edats (i sovint sexes) i l’autoritat de la que es dota els professors, totes elles caractarístiques copiades de l’exèrcit i del règim fabril, institucions per excel•lència del règim burgès, fan difícil no entendre el rebuig instintiu que el sistema educatiu genera entre els fills de la classe obrera. I que després ens parlin de fracàs escolar...\nQuè més s’ensenya en l’actual sistema educatiu? S’hi ensenya també que la sortida endavant és una sortida individual que passa per fer una carrera i acumular títols que et permetin distingir-te de la massa de desgraciats, sortida il•lusòria la funció de la qual no és altra que cultivar l’individualisme i sedar la combativitat dels treballadors assalariats, domesticar-nos i esterilitzar-nos el cervell preventivament per entregar-nos lligats de mans i peus a l’explotació en una empresa privada o de l’Estat, gran o petita, tant és. Aquest és el contingut fonamental de l’ensenyament en el capitalisme amb la Llei-Wert o amb qualsevol altra.\nNo vessarem cap llàgrima per la substitució d’“Educació per la Ciutadania i els Drets Humans” per “Educació Cívica i Constitucional”: totes dues fan la mateixa pudor de podrit que desprèn aquest sistema caduc i constitueixen una negació de la lluita de classes, llesta per inocular-nos-la de ben petits. Per comptes d’això, quina educació necessitem els treballadors assalariats en aquesta societat que viu de la nostra explotació?\n“La militarització penetra ara tota la vida social. L'imperialisme és una lluita aferrissada de les grans potències pel repartiment i la redistribució del món, i per això ha de menar inevitablement a un reforçament de la militarització en tots els països, inclús en els neutrals i petits. Amb què faran front a això les dones proletàries? Es limitaran a maleir tota guerra i tot allò militar, es limitaran a exigir el desarmament? Mai es conformaran amb un paper tan vergonyós les dones d'una classe oprimida que sigui vertaderament revolucionària. Els diran als seus fills: "D’aquí poc seràs gran. Et donaran un fusell. Agafa’l i aprèn bé a manejar les armes. És una ciència imprescindible per als proletaris, i no per a disparar contra els teus germans, els obrers d'altres països, com succeeix en la guerra actual, i com t'aconsellen que ho facis els traïdors al socialisme, sinó per a lluitar contra la burgesia del teu propi país, per a posar fi a l'explotació, a la misèria i a les guerres, no amb bons desigs, sinó vencent a la burgesia i desarmant-la".” (Lenin, el programa militar de la revolució proletària, 1916)\nS’exclama el filisteu petit burgès: volen separar els fills dels treballadors dels de la petita-mitjana-gran burgesia! Però és que això no ha estat així en algun moment? “Educació popular igual? Què s’entén amb això? Es creu que en la societat actual (que és l’única de la que pot tractar-se), l’educació pot ser igual per totes les classes?(...) El que en alguns estats d’aquest últim país [EEUU] siguin “gratuïts” també els centres d’instrucció superior, només significa, en realitat, que allà a les classes altes se’ls paguen les seves despeses d’educació a costa del fons dels impostos generals.” (Karl Marx, Crítica al Programa de Gotha) Que en el capitalisme hi pugui haver igualtat entre les classes socials és una superstició de la petita burgesia que, d’una banda, és incapaç d’entendre i assumir la falàcia inherent a la consigna burgesa de la “igualtat davant la llei” i que, d’una altra, sent un veritable horror a que els seus fills caiguin a la part de la línia divisòria que no toca i acabin envoltats de proletaris encara que, evidentment, es guarden bé de plantejar així els termes del problema.\nVoleu una solució a les actuals retallades en educació i a totes les lleis Wert hagudes i per haver? Deserteu de l’actual programa educatiu d’idiotitzament dels fills dels treballadors, rebutgeu representar l’”autoritat” dins dels centres, negueu-vos a ensenyar la història tal i com l’ha escrit la classe dominant, que els llibres de text passin a ser “Treball assalariat i capital”, “La Guerra civil a França”, “El Manifest del Partit Comunista”, “El Capital”, “La crítica al programa de Gotha”, “La revolució proletària i el renegat Kautsky”, “L’Estat i la Revolució”, “Propietat i Capital”, “Lenin en el camí de la revolució”, “Fonaments del comunisme revolucionari” i veureu com de ràpid us reprimeixen i passen a afalagar de nou el seu instrument d’asserviment ideològic i a invertir el que faci falta per mantenir sedada la classe obrera amb els actuals plans d’ensenyament.\nAquesta educació, l’única que interessa a una classe que ha de trencar el jou que la manté esclavitzada, només és possible fora i en contra de les institucions de l’Estat burgès, a les catacombes, en estret contacte amb les lluites de la classe obrera, fora del politiqueig personal i parlamentari, lligada a la perspectiva de l’abatiment del règim burgès per obrir la via a la transformació revolucionària cap a una societat sense classes, sense Estat, ni mercat, ni diners, ni treball assalariat en la que “el lliure desenvolupament de cadascú sigui la condició del lliure desenvolupament de tots” (Manifest del Partit Comunista).\nTant la il•lusió de que això sigui possible dins del sistema educatiu burgès com la crida a defensar una variant concreta d’aquest últim davant d’una variant pretesament pitjor o més a la dreta són només una mostra de la submissió ideològica a l’actual i criminal sistema capitalista. Aquesta submissió ideològica és un llast que pesa de manera asfixiant en l’actual moviment reivindicatiu dels treballadors de l’ensenyament que mai podran sortir del pantà del corporativisme i lluitar per les seves pròpies condicions i les del conjunt de la classe assalariada sense trencar amb ella prèviament.\nFora la influència de l’Església, de l’Estat i del filisteisme ben pensant de la petita burgesia democràtica, de l’educació de la classe obrera! Abaix la llei Wert i tot el sistema educatiu de la burgesia!\nPer l’eliminació de títols i carreres que no fan més que dividir els treballadors i facilitar les diferències salarials!\nPer una educació revolucionària i classista de la classe obrera, fora i en contra de les institucions de la burgesia, cap a l’abolició del treball assalariat i del règim mercantil i d’empresa!\nPARTIT COMUNISTA INTERNACIONAL – “EL COMUNISTA”\nwww.pcielcomunista.net46.net – pcielcomunista ARROBA gmail.com\nEl que distingeix el nostre partit: La línia que va de Marx a Lenin, a la fundació de la Internacional Comunista i del Partit Comunista d'Itàlia (Livorno 1921); la lluita de l'Esquerra Comunista contra la degeneració de la Internacional, contra la teoria del "socialisme en un sol país" i la contrarrevolució estalinista; el refús dels Fronts Populars i dels Blocs de la Resistència; la dura obra de restauració de la doctrina i de l'òrgan revolucionaris, en contacte amb la classe obrera, fora del politiqueig personal i electoralesc.\nRe: En matèria d'educació, ferms en la posició de classe\nper alex\t 14 des 2012\nfora aquesta merda de imc\nper UHP\t 14 des 2012\nDoncs jo el trobo un punt de vista interessant. Més enllà del ranci a nivell conceptual i lingüístic assenyala una contradicció fonamental que sovint passem per alt, caient en el pur activisme: defensant els serveis públics tal com els coneixem, a banda del seu contingut real, assumim de fet la ideologia demòcrata-burgesa. Hi ha qui no pretén fer una altra cosa, i en aquest cas és totalment conseqüent, però hi ha qui es diu revolucionari i hi cau de quatre potes.\nCom solventar aquesta contradicció? Jo no ho sé,i aquests del PCI tampoc doncs denuncien el fet però no plantegen res a banda d'un eteri i ambigu "desertar de l’actual programa educatiu d’idiotitzament dels fills dels treballadors", que en la pràctica no significa res.\nper Neng\t 14 des 2012\nPor el buen camino:\nper victor\t 15 des 2012\nÉs possible que la contradicció que planteja UHP no sigui resoluble sense renunciar a un dels seus termes. La revolució no dóna noves respostes a preguntes antigues sinó que s’obre pas superant preguntes mal plantejades, falsos dilemes que ens imposa la inèrcia de la quotidianitat que no pot ser una altra que la quotidianitat d’aquest mateix sistema.\nNo sé si realment és tant ambigu el “Deserteu de l’actual programa educatiu d’idiotitzament dels fills dels treballadors”, si parleu amb quasi qualsevol professor/a descobrireu que les seves queixes no parteixen d’una crítica a la ideologia democràtico-burgesa sinó més aviat d’una identificació total amb els seus principis fonamentals. Això es nota fins i tot en la manera que ténen de plantejar la lluita per les seves pròpies condicions laborals. Si es tracta de trencar amb aquesta identificació i sobretot no transmetre-la als alumnes, no puc estar-hi en desacord.\nNo veig tampoc que es pugui cal•lificar d’eteri el “rebutgeu representar l’”autoritat” dins dels centres”. Ho trobaràs més aviat pràctic si coneixes la realitat a les aules d'un centre que no estigui a a un barri acomodat, si es tracta de no assumir el paper de policies dins de les aules ni de sel•leccionador de “ciutadans” que poden progressar i dels que han de ser enviats a treballar sense més.\n“negueu-vos a ensenyar la història tal i com l’ha escrit la classe dominant”, cadascú pot tenir una idea de quina és aquesta història però la frase en sí no sembla molt discutible per part de qui reconegui la lluita de classes. A part de la història, això hauria d’englobar tota la càrrega ideològica tradicional que se’ls passa al nens (les nadales com a exemple i només per començar).\n“Aquesta educació (…) només és possible fora i en contra de les institucions de l’Estat burgès” Ara, això és tant com no defensar el sistema educatiu actual i no voler-lo reformar sinó superar-lo de socarrel fora del seu propi circuit. Totalment d’acord, ja ens hem tret de sobre la l’aparent contradicció.\n“en estret contacte amb les lluites de la classe obrera” “fora del politiqueig personal i parlamentari” T’agradaran més o menys els termes però tampoc trobo que es pugui objectar que l’única manera de que sobrevisqui una alternativa revolucionària sigui en contacte estret amb els conflictes que es generen en la lluita de la classe explotada contra la classe dominant d’aquesta societat i que lògicament això hagi de passar necessàriament fora del parlamentarisme que és el temple de l’interclassisme i de la ideologia democràtico-burgesa.\n“lligada a la perspectiva de l’abatiment del règim burgès per obrir la via a la transformació revolucionària cap a una societat sense classes, etc.”\nEn fi, renunciar a això és renunciar a la possibilitat mateixa de la revolució. Qui no pensa que se n’hagi de fer cap hi estarà necessàriament en desacord però no és menys veritat que llavors és un defensor del capitalisme i que és perfectament normal que sigui un defensor de l’actual sistema educatiu com ho és, li agradi o no, de la misèria que genera aquesta societat i de l’explotació de milions de sers humans. No crec que s’hi hagi de perdre massa temps, vaja.\nper UHP\t 18 des 2012\nSí, Víctor, molt d'acord, tot això que esmentes ho tinc clar, però a banda que em sorgeix l'interrogant de si això va dirigit al professorat, l'alumnat o les famílies, em falta concreció.\n"Ara, això és tant com no defensar el sistema educatiu actual i no voler-lo reformar sinó superar-lo de socarrel fora del seu propi circuit"\nMolt bé, però planteja com? Quins organismes s'encarregaran de l'educació de la mainada des d'una perspectiva de classe? Qui els crearà? En base a quins principis? Per això dic que ho trobo un brindis al sol.


Crònica participació en la Smart City 2021 – Iniciativa Barcelona Open Data\nHomeUncategorizedCrònica participació en la Smart City 2021\nnovembre 19, 2021 comunicacio Uncategorized Comentaris tancats a Crònica participació en la Smart City 2021\nHem estat a la Smart City 2021 els dies 16, 17 i 18 de novembre on hem pogut explicar els nostres projectes, on ens hem trobat amb diferents administracions públiques i empreses.\nHem parlat del projecte Dades x Comerç on hem preparat nous materials. És un projecte de co-creació d’eines digitals amb la participació activa del comerç de proximitat que busca posar al seu abast recursos útils i innovadors per prendre decisions de negoci. Tenim dues eines pel comerç de proximitat:\nLa web dadesxcomerc.cat de visualitzacions interactives basades en dades obertes, té l’objectiu de mostrar informació estructurada de rellevància per al comerç local.\nL’app dadesxcomerc.app és un panell de control per poder prendre decisions de valors per als comerços de proximitat.\nTambé hem parlat de Data Gender Lab, l’observatori de dades obertes pels drets de les dones. Projecte ubicat a La Ciba de l’ajuntament de Santa Coloma. Construïm visualitzacions i dades per abordar reptes públics per a la igualtat com: la bretxa de dones al sector digital, l’afectació del COVID a les dones, violència sexual…\nHem preparat un mini video de la Smart City 2021:


«Poetes i Músics per la República’ al claustre de la Seu Vella - TOTLLEIDA\nFOTO NOTÍCIA. AUTORIA FOTO. JOSEP-MARIA CURRIÀ\nPer Josep M. Currià Última actualització Oct 10,2021\nL’associació «Poetes i Músics per la República’ de fa temps que organitza concerts/recitals arreu del país, cercant espais emblemàtics on dur a terme aquests actes en defensa de la democràcia i de la llibertat, i per una República catalana.\nAixí, per exemple, músics i poetes han actuat als castells de Miravet o de Cardona o a les ruïnes gregues d’Empúries. El dissabte 9 d’octubre ho van fer al claustre de la Seu Vella de Lleida.\nJosep M. Currià 5 posts 0 comments


Pere Duran, el salvador de La Maquinista durant el franquisme, compliria cent anys | Andreuenc\nSocietatJoan Pallarès 07/02/2021\nEl proper 27 de febrer s’escaurà el centenari del naixement, a Caldes de Montbui, de l’enginyer i empresari Pere Duran i Farell, un català destacat per gestionar el sosteniment i l’aixecament industrial del país al segle XXè, d’idees clares, honestes i avançades, que vetllà per assolir una infraestructura industrial de la qual encara en som totalment hereus i usuaris.\nPere Duran, Caldes de Montbui, 27 de febrer de 1921 a Caldes era fill de Josep Maria Duran i Girbau, perit agrícola i terratinent, amb casa pairal a Can Duran al veí municipi de Palau-Solitar i Plegamans, i amb arrels i masia a Can Paxau, a Sentmenat i a l’Ametlla del Vallès. Allà a Can Duran de Palau moriria l’agost de 1966 la seva mare Dolors Farell i Mas, filla de Barcelona, i el seu pare, Josep Maria, el març de 1968, als 83 anys, sent ambdós enterrats al cementiri de Palau, al panteó familiar.\nEl matrimoni entre Josep Maria Duran i Dolors Farell va tenir tres fills, Pere, Magda i Montserrat. Josep Maria, propietari rural, afí en els anys trenta al que seria la Unió Democràtica. va ser pioner de moltes innovacions agrícoles en aquells anys de mecanització del camp.\nPere Duran i Farell estudiaria als Escolapis de Caldes entre 1927 i 1931 i continuaria als de Sabadell (1932-1936). L’esclat de la guerra el juliol de 1936 coincidiria en una acampada amb els escolapis sabadellencs al Pla de la Calma. La família Duran, propietària de terres, hagué d’amagar-se a Barcelona per no patir les arbitrarietats dels exaltats i la persecució a que foren sotmesos els qui no militaven en el nou ordre imposat.\nA Barcelona no es va resignar en viure tancat, va matricular-se a un curs de practicant mèdic a l’Hospital Clínic i l’enviaren a fer les pràctiques a la fàbrica de guerra que llavors s’havia convertit La Maquinista Terrestre y Marítima, aniria a la factoria antiga de La Barceloneta, al dispensari, on per veïnatge va haver d’atendre nombroses vegades a les víctimes dels bombardeigs de l’aviació feixista.\nAquest seria el seu primer contacte amb La Maquinista Terrestre y Marítima, d’adolescent i en plena guerra, però n’adquirí prou coneixement, que veurem com de útil seria per a ell i per a l’empresa dècades desprès. La guerra acabà just quan l’exèrcit de la República iniciava la mobilització de la seva lleva, quan aquells que havien nascut dos mesos abans que ell ja eren al front.\nAcabà el batxillerat i marxà a Madrid a estudiar Enginyer de Camins, Canals i Ports, únic lloc on fins 1973 s’impartia la carrera. Allà treballaria de torner en un taller, desprès fent classes, o col·laborant en els Servei d’Estudis del Banco Urquijo, que desprès marcaria la seva vida, però sempre vivint en una pensió modesta, mantenint-se perquè tot i que de família benestant, acabaven de sortir de una guerra , els temps no eren abundosos i havia estat educat en la cultura de l’esforç, d’altra manera potser s’hauria acomodat a una carrera molt més fàcil i sense sortir de Barcelona.\nLlicenciat el 1947, arribaria a obtenir el Doctorat en Enginyeria, i guanyant menys com a enginyer que d’estudiant, va retornar a Catalunya el 1948 quan en un temps de pertinaz sequia com deia la premsa de l’època, amb continuades restriccions de l’energia elèctrica que aturaven la industria, el jove Duran de 27 anys va lliurar-se als estudis de pluja artificial, per els qual estaria en les centrals elèctriques pirenaiques i el 24 d’abril de 1948, amb un avió Heinkel 111 de l’exèrcit, bombardejà neu carbònica sobre Barcelona, provocant una pètita pluja. Aquests fets i en un règim reclòs i aïllat, en una població carregada de penúria, van tenir cert ressò, arribant fins al propi Dictador.\nCasat el 1948 amb Montserrat Vall-llosera i Vilaplana, filla de Isidre Vall-llosera i Closa, de família originària de Manresa; el matrimoni va tenir sis fills Montserrat, Pere, Jordi, Anna, Elisabeth, Marta). Montserrat Vall-llosera, sempre ha estat, com a esposa i viuda, una dona senzilla i discreta com ho era Pere Duran, qui tot i que exposat al mirall públic per la seva activitat i projecció, sempre va procurar mantenir apartada la seva vida privada i familiar de la curiositat social.\nContra pronòstic, va ser el primer enginyer llicenciat que no va accedir a l’administració, sinó que va aconseguir una feina en l‘empresa privada, en aquest cas l’esmentat Banco Urquijo, fundat a Madrid el 1870 que va acabar dins del Banc de Sabadell.\nEren a primers del cinquanta, quan la generació de Pere Duran arribava amb força, una generació de persones que els anys seixanta i setanta foren els pilars socials, una generació que ha passat a la història com molt grisa, però que a Catalunya ha donat homes prou clarividents i que han brillat arreu, com Fabià Estapé, Carles Ferrer Salat, Joan Mas Cantí o Joan Sardà.\nEren persones que no s’estaven de dir i de treballar perquè el país tingués unes estructures sòlides que permetessin el progrés industrial i econòmic del país, enfrontant-se en la mesura que ho permetien els mitjans i les forces, contra els encaterinades veus triomfalistes de l’autocràcia franquista que no hi veia més enllà, no cansant-se mai d’indicar com n’eren d’obsoletes les bases del nostre teixit industrial i econòmic.\nAl Banco Urquijo en poc temps va convertir-se en el seu puntal a Catalunya i se li encarregaren diverses feines a empreses on el banc hi era present, com a la Hidroelèctrica de Catalunya, que el 1946 s’havia creat per administrar els actius elèctrics de Catalana de Gas y Electricidad, o La Maquinista Terrestre y Marítima, fundada a la Barceloneta el 1845 sobre una fusió d’indústries nascudes des de 1838, amb factoria des de 1917 a Sant Andreu de Palomar.\nEl 1960, en plena guerra d’independència, va viatjar a Algèria, plantejant a través de la Associació Euroafricana de la Mineria i la Industria la possibilitat de portar gas fins a Catalunya que, si en un principi semblava una quimera, la cosa s’assolí a partir de 1962, bo i independent Algèria de França, quan acordà amb el seu govern promoure la xarxa de gasificació, el que és coneix com el Gasoducte Pere Duran Farell.\nAquest conducte comença a Hassi R’Mel, en ple Desert del Sahara, a Algèria, travessa Marroc i l’estret de Gibraltar arribant el gas a Catalunya a través d’Espanya i d’aquí cap a Europa. La infraestructura va ser acabada el 1996 i porta un quart de segle bombejant milers de litres de gas diàriament amb motors Airbus, a través de més de mil tres cents quilòmetres, quaranta cinc d’ells sota el Mediterrani.\nAlgèria i el Sahara no només el van atraure professionalment, sinò que ell i la seva esposa es convertirien en uns enamorats del desert. També s’apassionà per l’egiptologia i l’arqueologia, i pernoctar al mig del desert, viure la seva immensitat i solitud va ser una de les seves debilitats.\nAl 1963 va anar per primera vegada al Japó, on a part de l’afició als bonsais, dels quals seria pioner a Catalunya i acabaria anys desprès, als vuitanta, fundant l’Associació Catalana d’Amics del Bonsai, prendria bona nota de un país en vies de progrés i camí de situar-se al capdavant de la industria mundial.\nAl retorn va promoure Gas Natural SA gasística i Hifrensa (Hispano Francesa de Energia Nuclear SA), promotora de la primera central nuclear, a Vandellós, intentant crear un gran holding empresarial català, Corporació Industrial Catalana, que el 1973 Enagas li expropià la distribució de gas, truncant-lo. Tampoc va ser aliè al grup promotor de les primeres autopistes a Catalunya ni a d’altres moltes promocions.\nCatalà de soca-rel, alguna vegada afirmaria, molt finament i en uns temps, que Catalunya era la seva segona religió; pioner en tantes coses, a finals del franquisme el Pedro Duran de la premsa es va convertir habitualment en Pere Duran.\nDes de 1963 i fins el 1972 Duran va ser President de La Maquinista Terrestre y Marítima,SA, etapa durant la qual va acabar de desmantellar la planta de la Barceloneta, ja inservible, i acabant el procés quan el 1966 cessà allà tota activitat, tancant on havia nascut el 1855 fruit de una fusió de tallers que venien de 1838, però en canvi els terrenys que ocupava l’antiga factoria no van ser venuts de immediat conservant un actiu patrimonial molt útil en el futur. Per aquest motiu, tota la producció es va centrar a la factoria de Sant Andreu de Palomar, fent-la créixer encara més.\nEren temps d’expansió i, ell que va estar dècades davant de l’empresa i en ple franquisme, el 1967 no va tenir cap mania en negociar amb les llavors il·legals Comissions Obreres, prenent-les com a interlocutores sindicals per damunt de l’oficial del règim, fet que va reconèixer obertament i pública en una conferència, La Maquinista en època del ministre d’indústria José María López de Letona, enginyer com ell de dues promocions posteriors i ministre durant els anys setanta.\nL’actuació de Duran enfrontant-se al també ministre i totpoderós Juan Antonio Suanzes, salvaria La Maquinista del tancament de l’empresa que havia estat decidit per les autoritats d’indústria. Tot plegat i entre moltes gestions de Duran, destaca la feta personalment davant Franco, de la qual es diu que explicant-li l’origen centenari de La Maquinista, el seu valor social, la importància per a les famílies dels treballadors, sempre admeten que no era el model a seguir, però que la història l’havia fet així i així havia fet créixer el país durant més d’un segle va tenir el seu efecte.\nPotser la lliçó del que explicava al Dictador en la freda sala de El Pardo, l’havia escoltat Duran de llavis d’algun treballador en la farmaciola, en una tranquil·la tarda al Dispensari de La Maquinista a la Guerra Civil.\nEs diu que en el primer consell de ministres que López de Letona va treure el tema, el propi Franco li va fer desar, dient-li que ell personalment del tancament ni en volia sentir parlar i que busqués altres formes de tirar endavant.\nTambé passaria pels consells d’administració de RENFE, Banco Urquijo, Banco Hispano Americano, Iberdrola, Shell Española, Hidroelectrica Española, Hifrensa, Tèxtil Celrà, i d’altres, i en cada canvi de govern apareixia el seu nom, però va tenir la suficient astúcia per a deslliurar-se d’allò que ni volia ni li plaïa.\nApassionat per l’Arqueologia, Duran, entre gener de 1978 i febrer de 1981, finançaria quatre campanyes arqueològiques a Sudan i a l’Alta Núbia, i llavors naixeria la Fundació Privada Duran Vall-llosera que recull el llegat, però sobretot les excavacions a Granada on el 1971 en uns terrenys de la seva propietat va aparèixer un santuari Ibèric i necròpolis de primera magnitud i l’anomenada Dama de Baza, obra mestra i singular. El terrenys els regalaria la família Duran a la població, mentre que l’escultura ell l’havia lliurat a l’estat el 1972.\nHome molt inquiet, les poques estones a la seva casa de Premià, encara conreava el jardí. Guardonat amb la Creu de Sant Jordi el 1982, i la d’Isabel la Catòlica el 1998, tingué moltes altres, ocupant els càrrecs de president del Holding d’Empreses de Gran Natural entre 1992 i 1997, presidí el Patronat del Museu Nacional d’Art de Catalunya entre 1991 i 1993, encarregant-li l’alcalde Maragall la reforma profunda de la institució, i va ser membre del Club de Roma, una prestigiosa associació internacional de personalitats científiques, econòmiques i polítiques amb caps d’estat en funcions o antics, que discuteix sobre els principals problemes que afecten el futur de la humanitat.\nEn política, ell que evità ministeris i càrrecs institucionals com també integrar-se a cap partit en els moments de la Transició, no va ser aliè a l’entesa i als pactes entre la Generalitat de Jordi Pujol i els governs espanyols de Felipe González primer i de Jose Maria Aznar desprès.\nMoria el 1999, als 78 anys, quan fent una vida totalment activa, havia viatjat a Madrid al lliurament del Premi Juan Lladó que concedeix la Fundación Ortega y Gasset i va patir una embòlia. Era dimarts i bo i estabilitzat va ser portat a Barcelona on va morir en una clínica el diumenge 11 de juliol, a les dues del migdia. Senzill i discret com era ni va tenir gran cerimònia ni esqueles als diaris. Va ser incinerat en la intimitat i la família anunciaria després, discretament, una missa de comiat. La seva voluntat va ser que les seves cendres reposessin al desert que tant li plaïa.\nL’any següent la Universitat Politècnica de Catalunya va instituir un premi a la excel·lència en la recerca, que porta el seu nom, i el 2012 l’Ajuntament de Barcelona li va dedicar el nom d’un carrer, discret, sense veïns ni pas rodat, ran del Palau de Pedralbes.\nFotografia de portada: retrat de Pere Duran i Farell | UPCommoms\nPrimera fotografia interior: aspecte general de la factoria | Eltramvia48.blogspot.com\nSegona fotografia interior: aspecte general de la factoria als seixanta | Barcelona memory\nEtiquetes: La Maquinista Terrestre y MarítimaPere Duran i Farell\nLa campanya informativa de la recollida ‘porta a porta’ s’estén per Sant Andreu de Palomar


Dies de Nadal | La Venta Restaurant\nMenjar és necessari. Però també és un gaudi que ultrapassa la mera necessitat de menjar. Menjar és, endemés, una grata proposta de plaer.\nD’entre tots els animals, la persona és l’únic que manté unes pautes definides a l’hora de cuinar i menjar. Amb els anys, a cada col·lectivitat, aquestes pautes han anat donant lloc a una cultura culinària pròpia i diferenciada, afí als hàbits i costums de cada lloc. L’evidència d’aquesta diversitat és un valor que cal protegir. Preservar la identitat de cada poble ha de ser un repte, tant culinari com cultural.\nMenjar per celebrar és una activitat inseparable dels vincles humans, s’ha convertit en una tradició freqüent, entre amics i familiars, especialment en les tradicionals diades de Nadal. Compartir el menjar constitueix un espai de temps entranyable per conviure i per forjar l’afectivitat familiar. L’afecte i memòria son importants en la vida. En la cuina, també. El passat és el que ens ha permès sobreviure fins avui. Som el que mengem.\nDurant aquestes festes, el plat més popular segueix sent la tradicional escudella de Nadal que és un bullit de diverses carns i verdures que, amb l’afegit de la pilota, donen lloc a un substanciós i suculent brou al qual, posteriorment, s’hi afegeix arròs, fideus o galets. És un plat que, amb els naturals matisos, també es troba com a menja en altres països. A casa nostra, amb els anys, l’escudella i carn d’olla ha passat de ser un plat que els nostres avis menjaven gairebé cada dia de la setmana -excepte els diumenges que reposaven menjant l’arròs del diumenge- a ser un plat que, avui, moltes famílies mengen només per Nadal.\nLa cuina ha de saber a geografia. Estem on estem, hauria de mostrar-nos sempre com és un país. Però, malauradament, cada dia, a casa, mengem més com a fora, i cada dia, a fora, mengem més com a casa. A més, avui es pot menjar de tot a qualsevol lloc. Tot és molt més assequible però tot, per això, és molt més mediocre. El creixement contribueix a equiparar els nostres hàbits. La uniformitat culinària constitueix un veritable atemptat al bon gust. La cuina només és autèntica quan respecta la singularitat. I romandrà atractiva mentre a cada lloc sigui diferent. Una evolució coherent hauria de fomentar un consum més racional, que respectés la diversitat de la natura.\nSens dubte, en tot el que fem perdem batec, xoc, frescor. I guanyem indiferència i fredor. En cuinar, en menjar i, també, en mostrar els nostres sentiments d’estima. Cal reconquerir la tendresa i no deixar-nos enganyar per la prudència, per barats succedanis de felicitat, ni per la banalitat quan no sigui inevitable.\nNomés l’ésser agarrat i miserable, obsessionat sols pel profit material, i incapaç de no fer res que no sigui reduir la seva humanitat als límits de la seva estupidesa, no entendrà mai el que s’amaga darrera d’aquestes paraules que des de La Venta volen ser de felicitat per a tots.\nCom tampoc no podrà entendre mai, l’agarrat i miserable -ben al contrari del que diu la coneguda dita espanyola “vale más pájaro en mano que cien volando”- que valen més cent ocells volant que un de sol a la mà. Perquè cent ocells volant son el dibuix d’un somni, mentre que un ocell a la ma, o s’ofega o se’n va.


Inicio > Grupos Locales > Catalunya > Som Energia Maresme\nXerrada a la sala d’actes de la Fundació Iluro\nPunt d’informació de Som Energia Maresme\nSom Energia Maresme 3 enero, 2017\tSom Energia Maresme 0\nEl proper dijous 12 de gener a les 19:30 farem una xerrada sobre la cooperativa a la sala d’actes de la Fundació Iluro (C/ Santa Teresa, 61) de Mataró. Està organitzada per l’Associació de Veïns de Mataró Centre i l’entrada és lliure per tothom que hi vulgui assistir.\nSom Energia Maresme 20 diciembre, 2016\tSom Energia Maresme 0\nUs recordem que el proper divendres 24 de novembre de 2.017, com cada últim divendres de mes, podeu venir a resoldre els vostres dubtes sobre la cooperativa o sobre la factura d’electricitat a l’espai culinari del Cafè de Mar de Mataró de 18h a 19h.\nSom Energia Maresme 10 octubre, 2016\tSom Energia Maresme 1\nLa primera setmana del mes d’octubre de 2.016, estem de celebració, ja som 1.000 socis de Som Energia al Maresme i esperem seguir creixent cada vegada més ràpid. Apunta’t al canvi de model energètic i a la lluita contra l’oligopoli. Si vols participar al Grup Local del Maresme, ens pots escriure a: maresme@somenergia.coop\nPunt d’Informació al Maresme\nESTEM A MATARÓ.\nVols estar informat de Som Energia Maresme per email?\nTweets por el @SomEnergiaMar.\nContactar amb Grupo Local Maresme


Sala de tall #2020.198# - PAE MATARÓ MARESME\nCanal PAE Mataró Maresme\nBorsa de subproductes\nSocis i Col·laboradors\nSala de tall #2020.198#\nUsuari PAE 02/07/2020\nEmpresa tèxtil del Maresme ofereix una sala de tall que inclou:\n– Taula 20 metres.\n– Carro semiautomatic Ferlus Das 2.\n– Dues máquinas de tallar verticals ( una KM i una Wolf)\n– Una serra cinta Autex de 4 eixos.\n– Una máquina de planchar Rotondi.\nInteressats/des contacteu a : Joan Pons / 699 30 89 31\nAfegir un comentari\nPer fer comentaris cal estar registrat.\nCrea un nou usuari\nVeure els meus tiquets\nC/ Germans Thos i Codina, 9\n+34 937 902 480\nAquest lloc web utilitza cookies per funcionar Política de privacitatACCEPTAR\nControl de privacitat i cookies


Micromecenatge! – Ateneu Popular de Sarrià\nL’Ateneu Popular de Sarrià és un espai alliberat que neix per ser un lloc de trobada de col·lectius i persones joves amb ganes de transformar el barri de Sarrià des d’un ferm compromís feminista, anticapitalista i antifeixista.\nVolem que sigui un espai obert al barri, on podem teixir xarxes de suport mutu entre aquelles que treballem per construir un barri que no es caracteritzi per l’elitisme i on tothom hi tingui cabuda.\nActualment ens trobem al carrer Hort de la Vila 29, en una antiga masia de Sarrià que, tot i haver estat declarada patrimoni del barri, havia quedat abandonada. Diversos anys en desús han fet que l’espai es deteriorés, pel temps i la pluja. És per aquest motiu que les persones que formem part de l’Ateneu estem duent a terme una doble tasca: la dinamització de l’espai i la seva recuperació. Aquesta segona cara de la feina inclou un seguit d’obres per l’adequació de l’espai que ens suposen una gran despesa en eines i materials d’obra, per aquest motiu hem decidit engegar una campanya de micromecenatge. Entre totes construïm l’Ateneu Popular de Sarrià!\nPodeu fer les vostres aportacions aquí!\nA què destinarem les aportacions rebudes?\nLes aportacions rebudes serviran per finançar les obres que cal dur a terme per a condicionar l’Ateneu i per cobrir els deutes contrets fins al moment amb altres entitats.\nLes principals despeses han anat a reomplir forats i esquerdes que hi havia en l’espai; col·locar bigues al sostre i tractar les que ja hi havia; refer la instal·lació elèctrica; fer de nou un lavabo; muntar una barra per atendre i servir als participants o refer les escales.\nTal com s’ha dit, ja hi ha obres que s’han començat a dur a terme gràcies a préstecs d’altres entitats del barri que s’hauran de retornar. Amb això hem aconseguit habilitar el primer pis, però encara hi ha molt per fer! Tenim previst seguir amb les obres aproximadament durant tot l’any i així habilitar el segon pis.\nCalculem que podreu passar a recollir les recompenses a l’Ateneu (C/ Hort de la Vila, 29) al cap d’un mes de finalitzar el verkami.\nPer qualsevol dubte, no dubteu a contactar-nos.\n20 febrer, 2017 24 febrer, 2017 Ateneu Popular de Sarrià\nEntrada anteriorV Calçotada Popular de Sarrià – CFAS\nSegüent entradaEn defensa de Collserola


Claudi - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nquart emperador pertanyent a la dinastia Julio-Claudio\nPer a altres significats, vegeu «Claudi (desambiguació)».\nTiberi Claudi Cèsar August Germànic (llatí: Tiberius Claudius Caesar Augustus Germanicus; Lugdunum, 1 d'agost de 10 aC - Roma, 13 d'octubre de 54), nascut Tiberi Claudi Drus i més tard conegut com a Tiberi Claudi Neró Germànic, va ser el quart emperador romà. El seu regnat començà el 24 de gener del 41 i finalitzà el 54. Pertanyia a la dinastia julioclàudia, formada pels familiars i hereus directes d'August, el fundador de l'imperi.\n(la) Tiberius Claudius Caesar Augustus Germanicus\n(la) Tiberius Claudius Drusus\n1r agost 10 aC\n13 octubre 54 dC (63 anys)\nHomicidi (Enverinament )\nMausoleu d'August a Roma\n25 gener 41 dC – 13 octubre 54 dC\n← Calígula – Neró →\npolític, àugur, historiador, escriptor\nClàudia Livil·la i Germànic Juli Cèsar\n1.1 Família i joventut\n1.2 Accés al tron\n1.3 Expansió de l'imperi\n1.4 Les qüestions legislatives i judicials\n1.5 Obres públiques\n1.6 Claudi i el senat\n1.7 Centralització del poder\n1.8 Reformes religioses\n1.9 Mort i divinització\n3 Llegat i en la cultura\n3.1 La seva obra erudita\n3.2 Claudi en la ficció\nClaudi va néixer l'1 d'agost del 10 aC a Lugdunum -l'actual Lió- a la Gàl·lia, el mateix dia en què es dedicava un altar a l'emperador August; el nom complet del nounat era Tiberi Claudi Drus.\nEls seus pares eren Neró Claudi Drus, germà de Tiberi, el qual, l'any 14, succeiria August com a emperador, i Antònia la Jove; els seus germans majors eren Germànic i Livil·la; per part d'Antònia, Claudi era net de Marc Antoni i d'Octàvia, germana d'August. Els seus avis paterns eren Lívia Drusil·la i Tiberi Claudi Neró. Ara bé, Lívia s'havia divorciat de Tiberi Claudi Neró per casar-se amb August, i potser per això, un cop esdevingut emperador, Claudi va difondre el rumor que en realitat Drus, el seu pare, era fill d'August.\nL'any 9 aC, quan Claudi tenia només un any, Drus va morir sobtadament, potser de resultes d'una ferida; llavors, Antònia, que no va tornar a casar-se mai, es va fer càrrec de l'educació dels seus fills. Ja des de la seva infantesa, Claudi va mostrar uns problemes de psicomotricitat i un notable tartamudeig, descrits per l'historiador Suetoni, que el feien semblar idiota; per això, ja des de petit, Claudi va patir el rebuig de la seva família: la seva mare l'anomenava monstre i el posava com a exemple de subnormalitat, mentre que Lívia evitava ser vista amb ell. El seu tutor va ser un antic domador de mules que no tenia cap altra missió que inculcar-li disciplina, ningú no esperava res de Claudi perquè tothom el considerava un inútil.\nTanmateix, quan va arribar a l'adolescència, les disfuncions psicomotrius de Claudi van semblar que remetien i la seva família va saber que el noi tenia interès pels estudis. Per això, l'any 7, l'historiador Titus Livi i Sulpici Flau van ser nomenats mestres de Claudi, el qual va passar molt de temps amb Sulpici i amb el filòsof Atenodor Cananita. Segons sembla, August va quedar meravellat per la claredat de l'oratòria de Claudi.\nL'interès de Claudi per la història el va dur a escriure un llibre sobre les guerres civils que havia patit Roma al segle I aC; l'obra de Claudi va resultar massa realista i massa crítica amb August, cosa que alguns atribuïren al fet que, en realitat, Claudi fos net de Marc Antoni. La seva mare i la seva àvia li ordenaren deixar estar l'obra i la van considerar una prova de què Claudi no estava preparat per a una carrera política. Després, quan va reprendre la narració, Claudi va evitar el tema de les guerres civils del segon triumvirat, però el mal ja estava fet.\nA la mort d'August, esdevinguda l'any 14, Claudi ja tenia vint-i-tres anys; per això, va demanar al nou emperador, el seu oncle Tiberi, de poder ingressar al cursus honorum per poder començar d'aquesta manera la seva carrera política. Tiberi només li va concedir el dret d'usar ornaments consulars, però va rebutjar les seves peticions d'ocupar un càrrec. Aleshores, a Claudi no li va quedar més remei que retirar-se a la vida privada i dedicar-se als seus llibres d'història. D'ací que, a diferència dels altres membres de la família imperial, Claudi no arribés a ocupar mai cap càrrec ni polític ni militar.\nMalgrat el menyspreu que rebia de la seva família, el públic en general respectava Claudi; així, a la mort d'August, els equites (cavallers) van elegir-lo per encapçalar la seva delegació. Quan casa seva va ser destruïda per un incendi, el senat va ordenar reconstruir-la a càrrec de l'erari públic, fins i tot va demanar que Claudi fos nomenat senador. Tanmateix, Tiberi va revocar aquestes dues mocions. Quan va morir Drus, fill de Tiberi, alguns proposaren Claudi com un possible hereu; ara bé, com que aleshores el poder del pretorià Sejà estava al seu cim, Claudi va estimar-se més deixar de banda aquesta possibilitat per evitar així ser una més de les víctimes del terror de Sejà.\nDesprés de mort Tiberi, el nou emperador, Calígula, va nomenar Claudi el seu col·lega de consolat l'any 37, per tal de venerar la memòria del seu pare, Germànic, germà de Claudi. Ara bé, aviat Calígula va començar a turmentar el seu oncle tot ridiculitzant-lo davant del senat, exigint-li grans quantitats de diners i escarnint-lo en les seves celebracions.\nProclamació de Claudi emperador, obra de Lawrence Alma-Tadema, 1867\nDesprés de quatre anys de regnat de terror i de mostrar símptomes clars de bogeria, l'emperador Calígula va ser assassinat l'any 41, a conseqüència d'una conspiració ordida pel cap dels pretorians Cassi Querea i bastants senadors.\nUn cop es va difondre la notícia de la mort de Calígula, un grup de pretorians va trobar Claudi amagat en un racó del palau i se l'endugueren al campament dels pretorians, on el van proclamar emperador. Potser la proclamació de Claudi obeïa a un pla concebut pels conspiradors que havien assassinat Calígula, però, tot i així, no sembla gaire probable que Claudi mateix s'hagués implicat en la conxorxa. Per la seva banda, el senat havia començat a discutir sobre quin govern calia establir, mentre que uns quants, molt pocs, proposaven el restabliment de la República Romana, la majoria començà a proposar candidats a emperador. En saber la notícia de la proclamació de Claudi pels pretorians, els senadors demanaren que Claudi comparegués davant seu per decidir si l'aprovaven o no, ara bé, aquest, intuint el perill, va negar-s'hi.\nAl final, però, el senat va haver de claudicar i acceptar Claudi com a emperador, el qual, en agraïment, va perdonar gairebé tots els assassins de Calígula, excepte Cassi Querea, a qui va fer executar segurament perquè a més d'haver mort Calígula també havia mort la seva dona i la seva filla de quatre anys.\nAlguns historiadors, com ara Flavi Josep, afirmen que, en aquells moments, Claudi va actuar sempre sota el consell del rei de Judea Herodes Agripa I, tot i que, una altra versió posterior dels fets donada pel mateix Flavi Josep minva el protagonisme d'Herodes Agripa en aquells successos, per això, no hi ha manera de conèixer la seva participació en els fets.\nPer tal de legitimar-se com a emperador davant de possibles rivals, Claudi va adoptar com a cognomen el nom de Cèsar, que encara resultava força atractiu entre el poble, i abandonà el cognom Neró, que havia pres en esdevenir el pater familias dels Claudii Nerones després que Germànic fos adoptat. Malgrat no haver estat adoptat mai per August, Claudi considerà que com a net d'Octàvia tenia dret al cognom Cèsar. També adoptà el nom August, tal com ho havien fet els dos anteriors emperadors en accedir al tron. Va mantenir el nom Germànic per remarcar la seva relació amb el seu germà, considerat un heroi de guerra, com també va deïficar Lívia, esposa d'August, divinitzat després de la seva mort. Sovint, Claudi usava el títol de fill de Drus per a beneficiar-se de la reputació del seu pare.\nExpansió de l'imperiModifica\nRuïnes romanes de Vindolanda, Anglaterra\nSota Claudi, l'imperi va experimentar la primera expansió després de la fi del regnat d'August, ja que es va dur a terme l'annexió de les províncies de Tràcia, Mauritània, Nòrica, Pamfília, Lícia i Judea. Ara bé, la principal conquesta de Claudi va ser Britània.\nL'any 43, Claudi va enviar Aule Plauci amb quatre legions cap a Britània en resposta a la crida feta per un cabdill tribal aliat de Roma que havia estat deposat. Britània era un objectiu de conquesta tant per les seves riqueses en mines i esclaus com pel fet que resultava un refugi segur per als rebels del nord de la Gàl·lia.\nDesprés de les primers accions, Claudi viatjà a Britània amb nous reforços, especialment un regiment d'elefants, que atemorí els britànics, amb el qual conquerí Camulodunum. Va marxar al cap de setze dies, però va passar-se una temporada a províncies. El senat li va concedir un triomf per la seva victòria, amb uns honors reservats als membres de la família imperial. A Claudi, li va ser concedit el sobrenom de Britànic, que acceptà només per al seu fill, però que ell no usà mai.\nQuan el cabdill britànic Caratac va ser finalment capturat, l'any 50, Claudi li va atorgar clemència i, així, va poder passar la resta de la seva vida en una finca proporcionada per l'estat romà. Aquesta inusual clemència, segurament, va calmar l'oposició dels britànics a la conquesta romana.\nSegons el cens ordenat per Claudi l'any 48, hi havia 5.984.072 de ciutadans romans; aquesta xifra representava un increment d'un milió de ciutadans d'ençà del cens dut a terme a la mort d'August, esdevinguda l'any 14. Aquest augment es devia a la política de Claudi de fundar colònies romanes, als habitants de les quals se'ls concedia la ciutadania. Aquestes colònies s'establien en antigues poblacions on hi havia unes elits favorables a Roma, com també en províncies noves o a les fronteres de l'imperi per tal de protegir les posicions romanes.\nLes qüestions legislatives i judicialsModifica\nRetrat de Claudi al Museu Nacional Arqueològic de Tarragona\nClaudi va jutjar personalment molts dels casos dels tribunals, de la qual cosa es van queixar alguns historiadors antics afirmant que, sent com era una persona fàcilment influenciable, els seus judicis eren variables i, a vegades, no seguien pas la llei.\nSi més no, Claudi va preocupar-se de fer rutllar el sistema processal; va allargar el període de sessions d'estiu i d'hivern escurçant els temps de descans intermedis, com també promulgà una llei obligant els pledejaires a estar-se dins de la ciutat mentre es duia a terme el judici, així com havien de fer-ho també els acusats. Aquestes mesures van agilitzar la maquinària judicial. L'edat mínima dels jurats s'elevà a vint-i-cinc anys, per tal de garantir-ne la maduresa i experiència.\nEn el seu tractament dels conflictes de les províncies, Claudi va alliberar per pròpia voluntat l'illa de Rodes del domini romà. A principis del seu regnat, després que a Alexandria esclatessin enfrontaments entre grecs i jueus, totes dues comunitats li van enviar ambaixades; la resposta de l'emperador fou la Carta als alexandrins, en què reafirmava els drets dels jueus però els prohibia immigrar massivament a la ciutat. Segons Flavi Josep, aleshores Claudi va reconèixer els drets dels jueus a tot arreu de l'imperi.\nMolts dels que a Trento es deien ciutadans romans en realitat no ho eren pas; Claudi va reconèixer-los la ciutadania des del moment que revocar-los-la hauria causat encara més problemes. Ara bé, en casos individuals, l'emperador considerava un delicte capital fer-se passar per ciutadà, igual com condemnava a l'esclavitud aquells individus lliures que es fessin passar per cavallers.\nEls nombrosos edictes de Claudi cobrien tota classe de qüestions, des de medicina fins a moral; dels dedicats a temes mèdics, en destaquen dos, l'un proposant el suc de teix com a cura de mossegades de serp i l'altre promovent la flatulència pública com a senyal de bona salut.\nUn dels més famosos edictes de Claudi es referia als esclaus malalts; els propietaris acostumaven a abandonar els esclaus malalts al temple d'Asclepi, on els deixaven morir, però després els reclamaven si sobrevivien. L'emperador va establir que els esclaus abandonats al temple que sobrevisquessin havien de ser alliberats. Per altra banda, si un amo matava un dels seus esclaus en comptes de dur-lo al temple, llavors era acusat d'assassinat.\nLa porta Maggiore a Roma\nClaudi va ordenar la realització de moltes obres públiques tant a Roma com a les províncies. Va fer construir dos aqüeductes: l'Aqua Claudia, començat durant el regnat de Calígula, i l'Anio Novus, els quals arribaren a Roma l'any 52 i es trobaren a la porta Maggiore. També feu restaurar l'aqüeducte Aqua Virgo.\nL'emperador va concedir una atenció preferent als transports, per això es van construir carreteres i canals tant a Itàlia com a les províncies, entre els quals destaquen un canal que unia el Rin amb el mar com també una carretera entre Itàlia i Germània, projectes que havia iniciat el seu pare Drus. A la rodalia de Roma, va fer construir un canal navegable al Tíber que conduïa al nou port que havia fet construir al nord d'Òstia. Aquest port, construït amb dues grans pedres i un far, va reduir les inundacions a Roma.\nEl port d'Òstia era una part de la solució de Claudi als problemes d'escassetat de gra a l'hivern, després que s'acabés la temporada de navegació a Roma. L'altra fou assegurar els vaixells que s'arriscaven a navegar cap a Egipte fora de temporada; als seus mariners, els garantia especials privilegis, incloent-hi la ciutadania i l'exempció de la Lex Papia-Poppaea.\nLa darrera part del pla de Claudi va ser incrementar la superfície de terra de conreu a Itàlia, cosa que s'havia d'aconseguir drenant el llac Fucino; amb això, s'havia d'aconseguir, a més, fer navegable durant tot l'any el riu que hi havia a la vora. Es va començar a construir un túnel a través del llit del llac, però el pla va fracassar perquè el túnel no era pas prou llarg com per poder dur aigua i va esfondrar-se. Tot i així, aquest projecte va ser reconsiderat posteriorment en temps dels emperadors Trajà i Adrià. Finalment, es va aconseguir al segle xix allargant el túnel de Claudi triplicant-ne la dimensió original.\nClaudi i el senatModifica\nArran de les circumstàncies del seu accés al tron, Claudi va preocupar-se molt de complaure el senat. Durant les sessions regulars, l'emperador seia entre els senadors i parlava quan li tocava el torn. Quan proposava una llei, seia en un escó entre els cònsols en la seva posició com a tribú. Va refusar tots els títols dels seus predecessors, incloent-hi el d'Imperator, al principi del seu regnat, estimant-se més de guanyar-los degudament. Va permetre al senat d'encunyar les seves monedes de bronze, per primera vegada des del temps d'August. Per altra banda, va concedir al senat el control de les províncies imperials de Macedònia i Grècia.\nD'altra banda, Claudi va reformar el senat per fer-lo més eficient i més representatiu. Va criticar la reluctància dels senadors a discutir propostes introduïdes per l'emperador.\nL'any 47, Claudi va assumir el càrrec de censor juntament amb Luci Vitel·li, a qui s'havia permès d'absentar-se durant un temps. Va suprimir els noms de molts senadors i cavallers que no reunien els requisits necessaris per a la seva funció; però, en una mostra de respecte, els va permetre dimitir abans. Al mateix temps, va permetre l'entrada de provincians al senat. La tauleta de Lió conserva el seu discurs sobre l'admissió de senadors gals, en el qual s'adreça respectuosament al senat però criticant-li el seu menyspreu per a aquests senadors. A més, seguint els precedents de Luci Juni Brut i Juli Cèsar, va incrementar el nombre de patricis afegint noves famílies al conjunt de llinatges nobles.\nMalgrat tot, molts senadors van continuar sent hostils a Claudi i s'ordiren complots per assassinar-lo. A conseqüència d'aquesta hostilitat, Claudi va reduir el poder i les atribucions del senat; per això, després de la construcció del port, l'administració d'Òstia va ser encarregada a un procurador imperial. L'administració de moltes qüestions financeres de l'imperi va ser encarregada a funcionaris imperials i a lliberts, als quals es va acusar d'influir excessivament en l'emperador.\nSota l'acusació d'haver conspirat, Claudi condemnà a mort bastants senadors. Appi Juni Silà va ser executat a principis del regnat de Claudi sota circumstàncies força qüestionables. Poc després, va esclatar una gran rebel·lió dirigida pel senador Anni Vinicià i pel governador de la Dalmàcia Escribonià, amb el suport d'uns quants senadors. Al final, el complot va fracassar arran de l'actitud reluctant de les tropes d'Escribonià, cosa que va dur al suïcidi dels principals conspiradors. Hi hagué altres conspiracions senatorials.\nPompeu Magne, gendre de Claudi, va ser executat per conspirador juntament amb el seu pare Marc Licini Cras Frugi. Un altre complot va implicar els consulars Luci Saturní, Corneli Llop i Pompeu Pet. L'any 46, Asini Gal, net de Gai Asini Pol·lió, i Estatili Corví, van ser enviats a l'exili arran d'un complot en què estaven implicats fins i tot alguns dels lliberts de Claudi.\nValeri Asiàtic va ser executat sense judici per raons desconegudes; segons les fonts antigues, va ser acusat falsament d'adulteri i Claudi, caient en l'engany, va condemnar-lo. Tanmateix, l'emperador assenyalà especialment la condemna a Asiàtic en el seu discurs sobre els gals, que data d'un any després, la qual cosa suggereix que el càrrec devia haver estat una cosa molt més seriosa. Asiàtic havia estat un pretendent al tron durant el moment de caos que seguí a l'assassinat de Calígula, com també havia exercit el càrrec de cònsol juntament amb Estatili Corví.\nSegons Suetoni, un total de trenta-cinc senadors i de tres-cents cavallers van ser executats durant el regnat de Claudi, la qual cosa, òbviament, no va afavorir pas les relacions entre l'emperador i el senat.\nCentralització del poderModifica\nClaudi va ser el primer emperador a nomenar lliberts, és a dir, antics esclaus alliberats, com a funcionaris. Això ho va fer tant per la mala relació que mantenia amb el senat com també perquè considerava indigne que persones nascudes lliures haguessin de servir-lo com si no fossin iguals seus. El poder i atribucions dels lliberts va créixer a mesura que Claudi anava centralitzant l'administració de l'imperi en les seves mans.\nL'administració va ser dividida en oficines, cadascuna de les quals sota la direcció d'un llibert. Els principals lliberts al servei de Claudi en la burocràcia imperial eren:\nTiberi Claudi Narcís, secretari de la correspondència\nPal·lant, secretari del Tresor\nCal·list, a qui es podria considerar una mena de fiscal general de l'imperi\nPolibi, dirigent d'una oficina d'afers diversos, que va acabar sent executat per traïció\nEls lliberts podien parlar oficialment en nom de l'emperador, com ara quan Narcís va parlar en lloc de Claudi a les tropes abans de sortir cap a la conquesta de Britània. Els senadors se sentien molt molestos pel fet que antics esclaus esdevinguessin figures tan importants en el govern de l'imperi. Com que controlaven els diners, les cartes i el dret, no semblava gaire difícil als lliberts manipular l'emperador, tal com els acusaren de fer-ho alguns testimonis de l'època, tot i admetre, però, la lleialtat dels lliberts envers Claudi, ja que si se'n sospitava traïció l'emperador podia condemnar-los a mort tal com feu amb Polibi. L'ascens i caiguda dels lliberts no va canviar pas el sentit de la política de Claudi, una prova, doncs, que era ell qui en tenia el control.\nEls lliberts aprofitaren la seva posició per a enriquir-se; per això, Plini el Vell assegura que n'hi havia de més rics que Cras, l'home més ric dels temps de la República Romana.\nSent com era l'autor d'un tractat sobre les reformes religioses d'August, Claudi va considerar-se en bona posició per fer reformes pel seu compte; per altra banda, tenia uns criteris molt clars sobre com havia de funcionar la religió de l'estat. Va rebutjar la petició que li adreçaren els grecs d'Alexandria de dedicar un temple a la seva divinitat, ja que, com va dir-los, només els déus poden designar nous déus.\nVa restablir antigues festivitats i va anul·lar les celebracions estranyes introduïdes per Calígula; restaurà antics cultes amb el seu llenguatge arcaic. Es mostrava contrari a la proliferació a Roma de cultes mistèrics orientals i volia establir l'observança dels cultes típicament romans; va fomentar els misteris eleusins, que s'havien practicat àmpliament en temps de la república. En aplicació d'aquesta política, Claudi va expulsar els astròlegs estrangers i rehabilità els antics endevins romans dits arúspexs. L'emperador era contrari al proselitisme religiós, fins i tot de religions que ell tolerava, d'ací que expulsés els cristians de Roma.\nLes reformes religioses de l'emperador deurien donar resultat perquè fins i tot Sèneca, autor d'Apocolocyntosis divi Claudii, en què escarnia la veu i la imatge de Claudi, les va elogiar fent aparèixer en la seva sàtira un antic déu llatí que el defensava.\nClaudi va celebrar els Jocs Seculars per celebrar els vuit-cents anys de la fundació de Roma. August havia celebrat Jocs Seculars menys de cent anys abans, donant l'excusa que l'interval era no pas de cent anys sinó de cent deu, però ni tan sols així havia quedat justificada la seva data.\nMort i divinitzacióModifica\nVestigis del temple de Claudi\nSegons s'accepta generalment, Claudi va ser assassinat amb verí, segurament mitjançant bolets tòxics, el dia 13 d'octubre de l'any 54.\nL'assassinat era fruit d'una conspiració ordida per Agripina: com que Britànic s'estava acostant a la majoria d'edat, ja no hi havia necessitat de mantenir Neró com a hereu de la corona en el cas que Claudi morís; per tant, l'emperador va començar a considerar la possibilitat de divorciar-se'n. Aleshores, Agripina va decidir actuar per fer pujar Neró al tron.\nPoc després de la seva mort, el senat divinitzà Claudi, segurament a instàncies de la mateixa Agripina, una prova, doncs, que Claudi no era pas un emperador odiat, ja que, altrament, a Agripina, li hauria resultat perjudicial demanar-ne la deïficació. Posteriorment, Neró va revocar la divinitat de Claudi, la qual va ser restablerta per l'emperador Vespasià. Aquest, en temps de Claudi, havia servit com a general en la campanya de Britània.\nValèria Messal·lina amb Britànic\nEls historiadors antics descriuen Claudi com un home amb sentit de l'humor que a vegades es barrejava amb la plebs, però també com a sanguinari, cruel i molt fàcil de fer enrabiar. Segons ells, també era confiat en excés i fàcilment manipulable per les seves esposes i lliberts. Alhora, el descriuen com a paranoic i apàtic, avorrit i confús. Per altra banda, altres obres descriuen Claudi com un home culte -era historiador-, un administrador conscient amb molt de sentit de la justícia.\nD'ençà que al segle xx fou descoberta la seva Carta als alexandrins, s'han escrit moltes obres per rehabilitar Claudi i estudiar on es troba la veritat sobre la seva persona.\nClaudi va casar-se quatre vegades. El seu primer matrimoni, amb Plàucia Urgulanil·la, parenta d'Urgulània, confident de Lívia, va tenir lloc després de dos intents fallits, un dels quals a causa de la mort de la núvia.\nAgripina, neboda i quarta muller Claudi\nAmb Urgulanil·la va tenir un fill anomenat Claudi Drus, que va morir asfixiat en l'adolescència, poc després d'haver-se promès amb la filla de Sejà. Claudi va divorciar-se d'Urgulanil·la acusant-la d'adulteri i sota la sospita que ella havia assassinat la seva cunyada Apronia; després del divorci, Urgulanil·la va tenir una criatura -una nena anomenada Clàudia- que Claudi va repudiar, ja que el pare de la criatura era un dels seus lliberts.\nPoc després, potser l'any 28, Claudi va casar-se amb Èlia Petina, pertanyent al cercle de Sejà. Van tenir una filla anomenada Antònia. Claudi va divorciar-se'n quan aquest matrimoni li va significar un problema polític.\nL'any 38 o 39, Claudi va contraure matrimoni amb Valèria Messalina, molt vinculada a l'entorn de Calígula; d'aquest matrimoni nasqueren Clàudia Octàvia i Tiberi Claudi Germànic, conegut posteriorment com a Britànic. Segons expliquen els cronistes de l'època, Messalina era sovint infidel al seu marit, fins al punt d'arribar a competir amb una prostituta i, a més, manipulà Claudi per fer fortuna.\nL'any 48, Messalina va casar-se amb el seu amant Gai Sili en una cerimònia pública celebrada mentre Claudi era a Òstia. No és pas segur que, prèviament, ella s'hagués divorciat de l'emperador ni que la seva intenció fos situar Sili al tron. Segons Scramuzza, potser Sili va convèncer Messalina que Claudi estava acabat i que casar-se amb ell era la seva única manera de conservar la seva posició social. En opinió de Tàcit, la seva feina com a censor no li va deixar a Claudi adonar-se de la relació entre Messalina i Sili fins que ja va ser massa tard. En reacció a tot l'afer, Claudi va fer executar Sili, Messalina i moltes persones del seu cercle. L'emperador va arribar a l'extrem de fer prometre als pretorians que el matessin si es tornava a casar.\nMalgrat tot, Claudi va tornar-se a casar aconsellat pels seus lliberts que li presentaren tres candidates: Lòl·lia Paulina, l'antiga muller de Calígula, la seva segona esposa Èlia Petina i la seva neboda Agripina, que acabà sent l'elegida. En aquesta decisió, hi deuria pesar una raó política: després de la conjura de Sili i Messalina, Claudi va adonar-se que la seva posició era feble perquè ell pertanyia a la gens Clàudia però no pas a la Júlia; per altra banda, no tenia cap hereu adult, ja que Britànic era encara una criatura. Agripina era un dels pocs descendents d'August que quedaven i el seu fill Luci Domici Enobarb, conegut posteriorment com a Neró, era un dels darrers homes de la família imperial.\nEl senat deuria voler la celebració d'aquest matrimoni per posar fi als enfrontaments entre les famílies Júlia i Clàudia, que es remuntaven a les actuacions de la mare d'Agripina contra Tiberi, després de la mort del seu marit Germànic, germà de Claudi. Després d'haver-se casat amb Agripina, Claudi adoptà Neró com a fill seu.\nNeró va ser nomenat hereu juntament amb Britànic, que era menor d'edat; a més, es decidí el seu matrimoni amb Octàvia, cosa que accentuava la seva posició dins la família imperial. Aquesta decisió tenia els seus precedents: August havia nomenat conjuntament hereus el seu net Pòstum Agripa i el seu fillastre Tiberi, cosa que aquest també va fer amb el seu renebot Calígula i el seu net Tiberi Bessó. L'adopció d'adults o gairebé adults era una pràctica habitual a Roma quan no hi havia un hereu natural disponible, tal com era el cas sent Britànic menor d'edat.\nLlegat i en la culturaModifica\nLa seva obra eruditaModifica\nCom que a causa dels seus defectes físics va quedar apartat de les carreres militar i política, Claudi va dedicar gran part de la seva vida a l'escriptura de llibres d'història i de treballs d'investigació erudita.\nSegons assenyala Arnaldo Momigliano, durant el regnat de Tiberi va esdevenir políticament incorrecte parlar de la República romana. La tendència entre els historiadors de l'època era, doncs, dedicar-se a escriure sobre l'imperi o sobre antiguitats de temps remots. Claudi va ser un dels pocs historiadors que va dedicar-se tant a un tema com a l'altre.\nDesprés de la història del regnat d'August, que tants problemes li va causar, les seves obres principals van ser una història dels etruscs i una història de Cartago en vuit volums, com també un diccionari etrusc i un llibre sobre el joc de daus.\nMalgrat que s'evités parlar de l'època republicana, Claudi va escriure una defensa de Ciceró contra les acusacions que li havia fet Asini Pol·lió. En aquesta obra, s'hi han basat molts historiadors actuals per intentar comprendre les idees polítiques de Claudi i per intentar esbrinar què deuria explicar en la seva història de les guerres civils.\nLes lletres clàudies\nClaudi va proposar una reforma de l'alfabet llatí afegint-hi tres lletres noves, dites lletres clàudies, dues de les quals havien de representar els sons de la u i la i consonàntiques. Va instituir el canvi oficialment en la seva època de censor, però el canvi no li va sobreviure pas.\nFinalment, Claudi va escriure una autobiografia en vuit volums, que Suetoni considerà mancada de gust perquè, com molts altres membres de la seva nissaga, Claudi hi criticava durament els seus predecessors i familiars.\nDissortadament, cap de les obres de Claudi no ha arribat fins a nosaltres; en coneixem l'existència perquè, algunes, van servir de font a historiadors antics que escrigueren sobre la dinastia julioclàudia, com ho feu Suetoni, que cita l'autobiografia de Claudi en una ocasió. Tàcit usà els arguments mateixos de Claudi per a referir-se a la seva reforma de l'alfabet i, segurament, l'usà com a font per a alguns passatges dels seus Annals. Claudi és també la font que usà Plini el Vell en molts llibres de la seva Història natural.\nLa influència de la seva feina com a historiador en la seva actuació política resulta evident. En el seu discurs als senadors gals, Claudi usa la mateixa història de la fundació de Roma que Titus Livi; algunes de les obres públiques dutes a terme durant el seu regnat es basen en plans esbossats per Juli Cèsar, a qui, segons Levick, Claudi va voler emular durant el seu regnat. Quan exercí el càrrec de censor, moltes de les seves mesures es basaven en algunes de proposades per avantpassats seus com ara Appi Claudi Cec, que va usar el seu càrrec de censor per a introduir la lletra r a l'alfabet, cosa que ell va intentar fer amb les seves tres lletres; per altra banda, Claudi va restablir moltes polítiques dels temps republicans, sobretot en qüestions religioses.\nClaudi en la ficcióModifica\nClaudi és el protagonista dels llibres Jo, Claudi i Claudi el déu i la seva esposa Messal·lina de Robert Graves, escrites en primera persona com si fossin obra realment de Claudi. Fins i tot, al principi, apareix Claudi assistint a un oracle que li profetitza la descoberta dels seus llibres d'ací a mil nou-cents anys.\nAquestes dues obres de Robert Graves són conegudes gràcies a l'adaptació televisiva que va fer-ne la BBC el 1976, en la qual Derek Jacobi interpretava el paper de Claudi.\nEl 1937, va haver-hi un intent fallit d'adaptar Jo Claudi al cinema projectat per Josef von Sternberg, en què el paper protagonista l'hauria hagut d'interpretar Charles Laughton. La pel·lícula no es va poder rodar a causa d'un greu accident patit per l'actriu Merle Oberon. Els fragments que es van rodar foren mostrats el 1965 en el documental The Epic that never was i serviren per a descobrir una de les més reeixides interpretacions de l'actor britànic.\n↑ Alföldy, Géza. Noricum (en anglès). Taylor & Francis, 1974, p.55. ISBN 0710073230.\n↑ Nibby, Antonio. (en anglès). A. Ajani, 1827, p.39.\n↑ Frampton, Stephanie Ann. Empire of Letters: Writing in Roman Literature and Thought from Lucretius to Ovid (en anglès). Oxford University Press, 2019, p. 50-51. ISBN 0190915412.\nLevick, B.M., «Claudius: Antiquarian or Revolutionary?» American Journal of Philology 99 (1978), 79-105.\nLevick, Barbara. Claudius. Yale University Press. New Haven (1990).\nLeon, E.F.,"The Imbecillitas of the Emperor Claudius." Transactions and Proceedings of the American Philological Association 79 (1948), 79-86.\nMcAlindon, D. "Claudius and the Senators.", American Journal of Philology 78 (1957), 279-286.\nMajor, A. "Was He Pushed or Did He Leap? Claudius' Ascent to Power." Ancient History 22 (1992), 25-31.\nMomigliano, Arnaldo. Claudius: the Emperor and His Achievement (1934).\nRyan, F.X. "Some Observations on the Censorship of Claudius and Vitellius, AD 47-48." American Journal of Philology 114 (1993), 611-618.\nScramuzza, Vincent. The Emperor Claudius. Harvard University Press. Cambridge (1940).\nLife of Claudius (Suetoni, traducció anglesa (anglès) i text original (llatí)).\nTacitus on the second half of Claudius' reign.\nCassius Dio's account of Claudius' reign, part I (anglès).\nCassius Dio's account, part II (anglès).\nThe works of Josephus Arxivat 2006-04-21 a Wayback Machine. (anglès).\nThe Apocolocyntosis of the Divine Claudius (anglès).\nClaudius' Letter to the Alexandrians (anglès).\nThe Lyons Tablet (anglès).\nTacitus' version of the Lyons Tablet speech (anglès).\nBiography from De Imperatoribus Romanis Arxivat 2005-08-15 a Wayback Machine. (anglès).\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Claudi&oldid=30212209»\nDarrera modificació: 24 maig 2022 a les 04:27\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 24 maig 2022 a les 04:27.


Festa de cap d'any - Poble Espanyol\nDes de fa més de 30 anys, la festa de cap d’any de Barcelona per excel·lència és la del Poble Espanyol.\n*Recomanat per a majors de 18 anys\nUn recinte únic i especial a l’aire lliure + la millor música + bon rotllo + 3 espais + bon preu + copes + raïm + cotilló…. des de les 22:30h fins les 6h!\nDes de fa més de 30 anys, la festa de cap d’any de Barcelona per excel·lència és la del Poble Espanyol. Aquesta vegada acomiadem el 2021 i donem la benvinguda al 2022 des d’abans del raïm i fins a altes hores de la matinada. Tots els hits del moment sonaran per fer-vos gaudir d’una vetllada inoblidable en aquest recinte emblemàtic de la ciutat.


Evocacions (petits instants entre bris de llums i pols d'ombres)\nEls sentits són un món fascinant. Combinen un univers de sensacions molt ampli que va des de la felicitat a l'esgarrifança passant pel fastig i la tristesa. Sovint, les olors ens evoquen a temps remots, ens fan paladejar altre cop algun moment intens, altament vital, marcat en un punt molt precís a la nostra trajectòria. Ens remunten a les arrels, a la infantesa, a tots aquells records que hem anat construint, perquè senyors la memòria és altament plàstica i modificable fet que acaba convertint els records amb empremtes personals, amb sensacions d'aquell moment i el record esdevé amb una llum diferent, amb un so més o menys intens segons el que evoca, gairebé els podem observar amb una banda sonora que hem anat escollint a mesura que anem vivint.\nQuan vaig estudiar la memòria des d'una vessant objectiva (Vegeu: Psicologia de l'atenció i la memòria) se'm van despertar sensacions estranys cap aquesta, gairebé emocions que fluctuaven entre l'amor i l'odi. Per què us preguntareu. Bàsicament perquè una persona altament analítica i força observadora i a sobre apassionada per allò que estudia, es troba un dia plantejant-se que ha construït tot allò que recorda i que li agradaria molt recordar les coses tal com són. En un primer instant vaig pensar això, perquè en un inici tendeixo irremeiablement a tenir una visió científica del món, a contemplar-lo amb variables manipulatives i controlades i a excloure'n les estranyes. Què passa en un segon moment? Que surt l'Anna sensible, connectada al món, que observa la grandesa del que és estrany i indesxifrable, que al final és el que li dóna el toc a la vida. En tercer i últim moment, es presenta una combinatòria de les dues Annes, és a dir, aquella que es planteja fer experiments manipulant records (no rieu, que una investigadora va fer creure a un 68% dels subjectes que de petits s'havien perdut en un centre comercial, cosa que mai va succeir) i d'altra banda, sent que ha d'escriure o dibuixar o fer quelcom amb la màgia de l'ésser humà i la seva ment que fins i tot la seva memòria és intel•ligent i posa molta llum als moments pletòrics i tenyeix de foscor aquells més durs, com si d'un cineasta es tractés.\nPublicat per Annouk a 12:20 1 comentari:\nPublicat per Annouk a 5:34 Cap comentari:\nM'agrada la tardor. Suposo que el fet d'haver nascut en aquesta estació i d'alguna manera saber que la natura aporta un sens fi de moviments vitals i energètics, fa que li tingui un especial apreci.\nLa tardor, aquella mort pintada de colors, esclatant de formes i de moviments. L'instant precis en què les fulles fan una metamorfosi cap a perdre la vida, desconnectar-se de la seva font vital i caure empesa pel vent sota les nostres sabates. Els crepuscles rojos que comencen arribar a abans i aquelles albades que comencen a dilatar-se. El canvi d'hora, un dels dos moments a l'any en què ens veiem obligats a reprogramar-nos, a acostumar-nos amb 24 hores de diferència a perdre o guanyar una hora.\nÈpoca de refredats, de canvis, de bioritmes variables, de malestar...de tornar a començar. Diuen que a la tardor és un bon moment per morir...reivindico que sigui un molt bon moment per néixer entre colors que esclaten quan moren.\nPublicat per Annouk a 11:00 Cap comentari:\nL'altre dia em vaig comprar una llibreta especial. Primerament perquè el disseny es diu "Guttenberg Bible" fet que remonta als orígens de la impremta, després perquè em vaig enamorar d'ella i per últim pel que hi vull escriure (és un propòsit com els d'any nou...a saber si d'aquí dos dies m'ha passat).\nHe tingut moltes llibretes: escolars, personals, laborals, de gargots, de dibuixos, de siluetes, de carbonet...(a magisteri et fan dibuixar esbossos...incomprensible ho sé). He decidit comprar-me una llibreta de la vida: sense pretensions, sense voler-hi escriure grans escrits que sempre esdevenen imperfectes i carregats de tatxades buscant un punt i final definitiu a unes paraules que ho diguin tot harmònicament (missió impossible aquesta).\nQuè és doncs una llibreta de la vida? per mi (per algo és la meva llibreta on expressa la meva vida), començarà amb llistes. De què? dels llibres llegits, de les pel·lícules vistes (totes, les bones, les dolentes) i de grans moments (segur que hi surten concerts i d'altres moments d'oci). Què hi falta doncs? petites referències, petits descobriments, pensaments fugaços, frases que voldria haver subratllat dels llibres, que voldria haver escrit...el temps passa, el coneixement s'acumula: s'assenta o s'elimina. Sembla mentida que comenci a oblidar títols, arguments que un dia em van marcar i quan els busco s'esvaeix el camí per arribar-hi (inescrutables traçats memorístics...).\nQuè no hi haurà mai en una llibreta? Oblit...tot, absolutament tot el que vivim, el que sentim, escoltem, llegim...val la pena que segueixi vivint com a mínim en uns quants fulls d'una llibreta.\nPublicat per Annouk a 9:56 1 comentari:\nTancar la porta...\nM'agrada pensar que hi ha llocs que guarden bocins de la nostra essència entre les seves parets. Quan ets mestra i passes cinc hores cada dia amb les mateixes essències al final es crea una mena de vincle totalment especial i la classe com a espai físic reflexa la manera de ser i fer de cada un de nosaltres.\nQuan els infants tanquen el seu curs i agafen les seves pertinences, l'endemà trobes una aula buida d'essències. Sense aquell caos, sense els racons preferits on acumular tresors, sense cap joguina de casa que volen compartir, sense sorolls, amb les cadires ben col·locades. Artificialitat...\nI comences a recolllir fragments de moments que associes a objectes quotidians i sents com la classe és més gran, més freda i massa endreçada. I t'hi sents descaradament fora de lloc, mancada de sentit i significat. No saps perquè però esperes que tornin, que s'obri la porta i se senti el soroll de 50 sabates amb fam de coneixements, d'abraçades, de bronques i de límits.\nCosta no enyorar-los, costa desprendre's d'aquella essència col·lectiva on tots i totes hi havíem dipositat el millor de nosaltres mateixos i en algun moment el pitjor, és clar. Costa desempallegar-se de l'únió perquè has dedicat tot el curs a intentar ser una mateixa barca on tots i totes hem d'estar damunt navegant i llençar-nos a recollir aquell que pendoleja pels extrems i penja d'un fil. Després d'efectuar un rescat sents un alleujament, un ja està, estem tots bé.\nCosta deixar un espai on eres tu, on et deixaves anar, on l'objectiu era ensenyar a viure amb els altres però no renunciant a un mateix. Costa netejar les culpes de les errades, però també he cultivat el perdó i arriba el moment en què ells i elles m'han demanat que sigui igual amb ells/es i amb mi, per tant, m'han ensenyat a perdonar-me, a deixar-me equivocar, a rectificar, que és de savis. Diuen que tothom recull el que sembra...tinc la sensació que algú s'ha filtrat a plantar-me llavors perquè aquestes plantes també han crescut soles.\nAra toca deixar el jardí a un altre jardiner i esperar que tot allò que has volgut ensenyar es quedi un temps dins del seu cor.\nGràcies per tots els moments, els bons i els no tant bons.\nPublicat per Annouk a 7:34 2 comentaris:\nVetusta Morla (els indies estatals)\n12 de Maig, Sala Razzmatazz, Barcelona. 21:30.\nDesprés de força espera el sextet madrileny surt a l'escenari. Obren boca amb temes del nou CD fet que tot i a priori pugui semblar arriscat, el resultat va ser un públic captivat des de l'inici tot i no conèixer les cançons. Un inici calmat, amb una veu emotiva, entre continguda i emocionada se'ns va anar guanyant. De fet, no es va fer esperar l'aclamat Copenhague, una de les perles del grup, una balada amb totes les lletres, un himne a les fugides, a les emocions associades a les sortides i a les arribades (dejarse llevar suena demasiado bien...jugar al azar nunca saber dónde puedes terminar o empezar).\nEsdevé la primera simbiosi entre públic i grup, com compartir la pell. Calmen els ànims amb uns quants temes nous més i seguidament em ve el record al cap de l'èxtasi col·lectiu, de la pujada de decíbels, d'adrenalina i de tempartatura de la sala, tant d'ells com nostre, amb un Valiente entregat a parts iguals cantat des de dins, entre l'estómac i el cor, entre el cervell i el torrent emocional imparable (a veces no soy yo, busco un disfraz mejor, bailando hasta el apagón).\nA partir d'aquell moment només hi havia una ànima: volàtil, alegra, trista, angoixada, feliç. Un viatge per les incomptables formes de l'esperit i essència humana.\nUn grup del qual destacaria sobretot el seu directe: potent, preciós i cuidat. Especialment la llum, un treball de molta qualitat, una unió perfecte amb el missatge que donava la lletra i la vibració de la música. Uns músics que es nota que fa anys que treballen plegats perquè interactuen amb una unanimitat brutal. Felicitats!\nPublicat per Annouk a 13:16 Cap comentari:\nAixí comença aquesta novel·la-conte. Un adolescent decideix un dia deixar d'anar a l'escola i enfilar-se a una prunera a passar la seva existència. Des de l'arbre escup discursos nihilistes i llença prunes a qui se l'escolti. Pierre Anthon exhibeix des de l'arbre aquella veueta desinflada que tots tenim a dins, aquells pensaments que amaguem per poder sobreviure en un món que hom denomina lliure mentre s'apreta més les pròpies cadenes que l'esdevenir adult porta incorporades.\nDavant de l'acció del noi la resta de companys es reuneixen per trobar una solució que faci callar els discursos de Pierre Anthon i el faci baixar de l'arbre. Decideixen crear un altar de "significat" on tots i totes han d'aportar quelcom significatiu per demostrar al company com va d'errat amb els seus discursos sobre la nul·la significativitat de l'existència. Allò que sembla bonic, carregat de significat compartit, es converteix en una lluita de poders, amb una demanda cada cop major, a una força de grup que degenera en perversió, sacrilegi, profanació i d'altres terrors.\nUna novel·la que expressa amb claredat i contundència la força del grup, del nom del grup, de la pertinença. Una novel·la plena de preguntes sense solució, un reflex a l'essència humana, a la lluita entre nihilisme i existencialisme, entre la bondat humanitzada i la petitesa de l'ésser. Un relat per qui tingui ganes de qüestionar-se, de treure a la llum el Pierre Anthon que tots portem a dins i d'endinsar-se en la barbàrie humana que pot degenerar d'una primer bona intenció...Una novel·la sobre el sentit de la vida.\nPublicat per Annouk a 3:45 Cap comentari:\nL'home que pinta quadres\nPassejant a prop d'un pont hi ha un pintor. Immòbil, expectant, observador, captivador. Traça unes línies i s'atura, davant de l'obra sembla que si li apareguin un grapat de dubtes, "com seguir?".\nEl pinzell se l'hi ha encallat en un punt tens, en aquell punt on en pot sorgir un paisatge tocant la perfecció, un paisatge evocador, realista, encisador. O bé es pot convertir en un tros de tela a abandonar a la seva sort per imperfecte, per irreal. A la mirada del pintor es percep el pànic callat de fer una traçada errònia, el pànic d'endinsar-se en un camí d'espines (sense roses).\nTot i l'espurna inquieta que resideix en els seus ulls observar un pintor quiet davant de la seva obra gairebé sempre esdevé harmoniós, en pau. Ens apropem a la seva figura prou com per poder veure'ns atrapats en una mirada espurnejant, crua i dura. Allò que ens semblava harmoniós des de la llunyania ens inquieta quan en podem admirar els minuciosos detalls que una simple mirada atenta revela.\nI de cop som nosaltres els que restem immòbils, expectants, tensos, observadors d'un pinzell que s'ha aturat traçant un punt a l'aire. Hipotitzem sobre la quietud del pintor, sobre el seus dubtes o la seva perduda calma. Ens imaginem diverses possibilitat; què l'ha sacsejat? què hi veu que li ha desinflat l'autoconfiança en si mateix? on ha errat? pensa en l'obra? és pel quadre aquesta quietud o és per la pròpia vida que l'ha atrapat i ni el seu talent més preuat aconsegueix evadir-lo?\nNo sabem que és l'últim quadre que pintarà. No sabem que el seu cervell ha deixat progressivament d'administrar dopamina a les seves neurones. Ell ha estat espectador d'un conjunt de canvis propis que avui el fan vacil·lar davant la seva ja sabuda última obra. En un període més o menys breu la seva postura corporal deixarà de ser estable, els reflexes involuntaris aniran en augment i no voldrà agafar cap pinzell perquè les seves mans tenyiran la tela sense l'autorització del seu cervell, de la seva voluntat.\nDe sobte, ens relaxem. Els ulls espurnegen amb una claredat propera a la felicitat. El pinzell recau sobre el quadre amb un moviment segur i enèrgic. El segueixen un seguit de traços que semblem espontanis però que són llargament meditats, que semblen sense esforç però que realment guarden tota una estratègia per fotografiar amb el pinzell un pont meravellós.\nEl pintor s'aixeca, s'allunya, s'apropa, sense treure els ulls del quadre. S'aplaudeix a si mateix. Acabem pensant que és un personatge sense vergonya, un bohemi que s'autovenera. Som injustos, terriblement injustos, no sabem que és l'última passa que culmina un camí de pintor que li ha costat tota la vida. Tot i així, ens podem quedar tranquils, la malaltia de Parkinson convertirà en el nostre pintor en un magnífic orador. Ha perdut la facultat que més apreciava: la precisió dels seus dits. Ha descobert que la sensibilitat també pot sortir en forma de paraules.\nPublicat per Annouk a 3:33 3 comentaris:\nLa noia que mira el mar\nA la platja hi ha una noia. És hivern, hi ha poca gent i el dia li sembla gris i pesant. Li pesa a les espatlles aquesta tarda de diumenge, li pesa la solitud, el passat, les seves passes i la seva identitat.\nLa noia que mira el mar vol alleugerir-se i volar. Per això ha caminat una hora a pas tranquil i en silenci, per això no porta res a les butxaques que la lligui al món. Vol sentir-se sola...no, vol sentir-se acompanyada d'ella mateixa. Ha pensat en asseure's davant la platja i només mirar. No sap deixar de pensar, no sap deixar de teoritzar, de cobrir els seus ulls d'hipòtesis, d'escoltar paraules i notes, de llegir frases, però avui vol dirigir el seu pensament cap al blanc, cap al buit. I ha escollit la platja grisa d'un dia gris i fred per connectar amb el seu món interior, aquell món lluny del pensament.\nS'asseu i observa. Gairebé no hi ha ningú en un dia com aquest passejant per la sorra. Es concentra en no pensar, en defugir tota via irracional, però fracassa. Agafa aire, tanca els ulls, el deixa...inspira, expira. La humitat de la sorra li travessa l'esquena com un llam glaçat. El fred la fa sentir viva però percep quelcom mort dins de la seva ànima. S'ha dedicat a cultivar tant la seva raó que ha deixat la cura de l'ànima a la deriva.\nLa noia que mira el mar busca la seva ànima tot pensant que allò que hom anomena ànima és la matèria gris cerebral. S'enriu un moment d'aquest fugaç pensament i decideix retrobar algun poeta que li expliqui que l'ànima és molt més que matèria que precisament l'ànima és allò totalment immaterial que cap líquid intravenós pot curar ni restaurar. Alhora l'ànima està en continu moviment totalment imperceptible als sentits i a la llum. No busca un poeta, busca un filòsof. S'endinsa en el seu arxiu mental anomenat filosofia i no hi troba la teoria adequada per aquest moment. Sap però no sap o no pot saber que no hi ha teories.\nLa noia que mira el mar i se sent trista només vol sentir. Obre els ulls i es mira les mans i els peus. Tanca els ulls i observa el conjunt de decisions que l'han portat aquí obviant tot l'atzar que la vida conté.\nLa noia que mira el mar separa les seves decisions de la seva essència. Però no troba l'essència, no troba allò que la fa diferent a la resta que ha près les mateixes decisions i que és totalment diferent a ella mateixa i es pregunta un tímid "qui sóc sense tot el que he decidit? qui sóc sense la meva professió, sense el meu pensament sense allò que he fet?".\nLa noia que mira el mar finalment descobreix que la seva essència és qui l'ha llevat avui i li ha dit agafa aire i passeja i asseu-te davant la platja freda i grisa. Descobreix que la seva essència és aquesta estampa d'hivern húmida, freda i pesant. I somriu.\nPublicat per Annouk a 9:43 2 comentaris:\nERM (de l'intimisme a l'electrònica)\nHarlem Jazz Club, El gòtic, Barcelona. 20:00 hores.\nA vegades, tots tenim dies i/o setmanes, o si voleu en diem èpoques o temps negres o estranys, en definitiva, tots tenim un moment en el qual necessitem que una força externa actuï com a centre de gravetat i ens empenyi a girar pel cel i a abandonar aquell estrany lloc càlid i humit anomenat centre de la terra (o baixada energètica i anímica).\nPer mi, ahir era un moment de forat negre, d'abducció al centre, d'incertesa fosca. Qui o què va actuar de força externa? Exactement tres músics. David Pérez, l'home músic, l'home que gira, el trobador modern amb guitarra acústica acompanyat de guitarra elèctrica i bateria. I no ens oblidem de l'electrònica, dels sons indesxifrables creats per la ment humana.\nErm va posar davant dels nostres ulls els propis records de cada un. Va evocar l'estiu, l'amor, el pànic, altre cop l'amor, les onades, la incertesa de l'ésser. Erm...una veu que passa de xiuxiuejar a bategar amb força, a fer tremolar l'aire sobtadament.\nUna aposta brutal i sincera en directe. Uns músics en majúscules...d'aquells que no saps com t'abdueixen, et sacsegen i et fan pessigolles amb tres instruments i una veu.\nPublicat per Annouk a 4:22 2 comentaris:\nEvocacions (petits instants entre bris de llums i ...


La tesi de Pedro Sánchez passa la prova de dos programes...\nActualitat Poders La tesi de Pedro Sánchez passa la prova de dos programes antiplagi\nLa tesi de Pedro Sánchez passa la prova de dos programes antiplagi\nEls programaris descarten que el treball doctoral del president fos copiat\nDues eines informàtiques que es fan servir per saber si un text ha estat copiat d'un altre, han coincidit en el fet que la tesi doctoral de Pedro Sánchez no és còpia d'altres textos.\nLa Moncloa ha fet públic aquest divendres els resultats dels dos programes antiplagi, Turnitin i PlagScan, que determinen que el percentatge de text de la tesi extret d'altres referències és d'un 13% i d'un 0,96%, respectivament.\nAmb aquests resultats, la Moncloa conclou que el contingut de la tesi aprova àmpliament els estudis de coincidències, en considerar que aquests són uns "percentatges normals, d'acord a la normativa i els protocols de verificació".\nSegons la regla general acceptada, es considera un plagi els treballs en els quals el percentatge del text copiat supera el 25%, tot i que també hi pot haver excepcions si se supera aquest percentatge en funció d'altres paràmetres, com per exemple si les coincidències es troben en un o un altre apartat.\nEn aquest context, aquest divendres la Moncloa publica en format íntegre a internet la tesi doctoral del president del govern central, Pedro Sánchez, tal com va prometre que faria el mateix Sánchez aquest dijous, amb la intenció d'acabar amb les sospites de plagi que van denunciar des de Ciutadans i l'ABC.


A Sant Feliu de Pallerols (Gorg d'en Valls) - Gorgues de la Garrotxa (i altres)\nHome » Riu Brugent » Sant Feliu de Pallerols » A Sant Feliu de Pallerols (Gorg d'en Valls)\nA Sant Feliu de Pallerols (Gorg d'en Valls)\nLa gorga d'en Valls és una gorga petita (pel que són les del Brugent) però que gràcies a aquest saltant d'aigua en forma de tobogan, pot fer passar una tarda agradable a qui la visiti i es vulgui banyar. Encara que sigui petita és una gorga suficientment fonda i ample com per a poder-hi nedar.\nEncara que cal posar els peus en remull, és de molt fàcil accés. El millor és seguir el carril bici en direcció a les Planes. Passat el revolt de les forques hi ha el trencant per anar a la font del Rigall.\nI a sobre de la font, en un prat, una taula per a poder anar de pícnic. Llàstima que han tallat els pollancres que li feien ombra i que ens varen servir un any per a fer el pícnic anual de Santa Anna amb tota la família.\nA partir d'aquest punt, o bé us mulleu una mica els peus per anar a l'altre costat de riu, o bé ja us poseu del tot a l'aigua i aneu riu avall.\nDes de la carretera, no hi ha més de 10 minuts caminant.


Teletransport quàntic - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nS'ha proposat fusionar aquest article a «Teleportació quàntica». (Vegeu la discussió, pendent de concretar). Data: 2014\nEl teletransport quàntic consisteix en la desmaterialització d'una particula elemental, com electrons o quarks, que traspassant objectes físics es rematerialitza en un altre lloc físic de l'espai, diferent a la posició original de la partícula elemental.\nUsant un fet paradoxal de la mecànica quàntica, l'efecte Einstein-Podolsky-Rosen es pot demostrar en el teletransport quàntic. En resum, consisteix a escanejar part de la informació d'un objecte A, que es desitja teleportar, mentre que la resta de la informació no escanejada es duu a altre objecte C, mitjançant l'efecte EPR, que no ha estat prèviament en contacte amb A. Posteriorment, aplicant a C un tractament dependent de la informació obtinguda mitjançant l'escaneig, és possible manipular C per a deixar-lo en el mateix estat que tenia A abans de ser escanejat. En el procés s'efectua el teletransport.\n1 Efecte EPR\n2 Principi d'incertesa\nL'efecte EPR es va establir cap a l'any 1930, quan va aparèixer un article d'Albert Einstein, Boris Podolsky i Nathan Rosen. Cap a 1960, John Bell va mostrar que un parell de partícules barrejades, que han estat en contacte, però que posteriorment s'aparten de manera que no interaccionen directament, poden exhibir individualment un comportament aleatori amb una gran correlació, donant suport a la teoria del teletransport quàntic.\nFins fa poc de temps, el teletransport quàntic no era considerat seriosament pels científics, a causa que calia violar el principi d'incertesa de la mecànica quàntica. Aquesta teoria física suposa que totes les partícules es comporten simultàniament com a partícules i com a ones, que prohibeix que s'extregui tota la informació d'un objecte mitjançant qualsevol mesura. D'acord amb aquest principi, com més exactament s'escaneja un objecte, més se'n pertorba pel procés, fins que s'arriba a un moment en el qual l'estat de l'objecte original ha estat "rebentat", sense haver arribat a extreure informació suficient com per a fer-ne una rèplica. Aquest és un sòlid argument contra el teletransport: si no es pot extreure informació suficient d'un objecte per assolir-ne una rèplica perfecta, podria semblar que no se'n pot assolir una còpia igual.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Teletransport_quàntic&oldid=17887486»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 15 des 2016 a les 12:21.


El jutjat de vigilància penitenciària avala la sortida de Forcadell perquè faci voluntariat - Diari de Girona\nEl jutjat de vigilància penitenciària avala la sortida de Forcadell perquè faci voluntariat\nDóna llum verda a l'aplicacio de l'artcile 100.2, contra el criteri de la fiscalia, perquè ha acceptat "l'error i l'equivocació de la via" per a la independència\nacn 12.05.2020 | 16:29\nCarme Forcadell surt per primer cop de la presó. ACN\nUn jutge de vigilància penitenciària avala que Carme Forcadell pugui sortir de la presó per fer tasques de voluntariat i cuidar la seva mare a través de l'aplicació de l'article 100.2. Argumenta que l'expresidenta del Parlament de Catalunya ha acceptat "no només els fets, sinó l'error i l'equivocació en la via, mitjans i forma utilitzats per assolir l'objectiu de la independència de l'Estat de forma unilateral". El text de la interlocutòria afegeix que Forcadell "reconeix el delicte sense desviacions, ha fet un anàlisi funcional i crític de la seva conducta delictiva" i "ha abandonat la vida política". Per això conclou que en el seu cas està "suficientment justificada una flexibilització del règim ordinari".\nL'Audiència ordena ingressar a la presó Millet, Montull i l'extresorer de CDC.