На прага на Любовта\n„Любовта е моята религия и моята вяра.“\nВеликия шейх Ибн Араби\nВ тихата декемврийска нощ на Техеран се вслушвам в безмълвието на Предвечното, за да ми подскаже какво да напиша за любимия Пророк Мухаммад (570–632 г. сл. Хр.) и още как да изразя възторга и преклонението си пред великия персийски поет Маулана Джалалуддин Руми (1207–1273 г. сл. Хр.). И така, този превод е във връзка с обявяването от страна на ислямската общност на 2006-а за година на Мухаммад, както и с осемстотната годишнина от рождението на Маулана. Настоящата книга представя почти всички двустишия от колосалната по обем и значимост поема Маснавù на Маулана Руми (25 700 двустишия в шест части), свързани с Печата на пророците Мухаммад. Текстът е архаичен и на места – много труден за разбиране. При превода му на български език безценна помощ ми оказа шесттомното подробно тълкуване на персийски език на Маснави от Карим Замани, както и великолепният пълен превод на поемата на английски език, дело на големия ориенталист и вещ познавач на ислямската духовност Рейнълд Никълсън.\nОсобено важно е при прочита на подобни текстове да се вгледаме и да уловим богатството от внушения и символи, които ни пренасят в полето на Единното – там, където религиозният опит се превръща в чисто богопознание. Именно чрез такъв херменевтичен прочит можем да схванем много от идеите на Маулана Руми при неговото представяне на личността на Пророка. Защото това не е просто поезия, четена за развлечение, а е четиво за истинските търсачи в Духа. Векове наред Маснави е считана за най-дълбокото тълкуване на Свещения Коран, което означава още, че изключителният поет-суфи е обрисувал славния Пророк на исляма не през призмата на сухия рационален дискурс, а на непосредствения мистичен опит, почерпан от Мухаммадовата Реалност. Мухаммад е архетипен образ на Небесния Адам и на първия Разум, намерил пълно въплъщение в земното си проявление и станал висш пример за мюсюлманите. При задълбочено вникване в текста се натъкваме на тънки философски и мистични понятия и препратки, които ни помагат да се завърнем към Любовта, макар самата Тя да е неизразима със средствата на словото.\nСлава на Бога, Господа на световете!\nТехеран Александър Веселинов – Шамсуддин\n2006 г. сл. Хр.\nКак беше възвеличено описанието на Мустафа, мир нему,\nкойто беше споменат в Евангелието\nИмето на Мустафа беше в Евангелието – пръв сред пророците, море на чистотата.\nБяха споменати неговите отличителни черти и вид; бяха споменати неговото воюване, постене и ядене.\nЕдна група сред християните, заради Божията награда, всеки път, когато (четейки Евангелието) достигаха до неговото име и до словото за него,\n730. Полагаха целувки върху това благородно име и свеждаха лица пред онова\nВ това изпитание, за което казахме, тази група бе защитена от опасности и ужас,\nБе в безопасност от злината на емирите и везира, търсейки убежище в закрилящото име на Ахмад (Мухаммад).\nОсвен това, и потомството им се умножи: Светлината на Ахмад беше тяхната подкрепа и приятел.\nА другата група християни, които гледаха на името на Ахмад с презрение,\n735. Те станаха презрени и унижени чрез раздори, причинени от зла умисъл и\nНещо повече, тяхната религия и техният закон бяха изопачени вследствие на объркващите свитъци.\nИмето на Ахмад дава такава помощ, че (всеки да отсъди) как неговата Светлина закриля (последователите му).\nЩом името на Ахмад стана (за християните) непристъпна крепост, каква\nтогава трябва да е Същността на онзи верен Дух?\nКак остана разкривена устата на онзи човек, който произнесе с насмешка името на Мухаммад, мир нему!\nТой разкриви уста и произнесе името на Ахмад (Мухаммад) с насмешка: устата му остана крива.\nТой се върна, казвайки: „О, Мухаммад, прости ми, о, ти, на когото принадлежат (Божествените) дарове на скритото познание (илм ладунни).\nОт невежество ти се подигравах, (но) на мен самия се полагаше подигравка, аз я заслужавах."\n815. Когато Бог пожелае да разкъса покривалото на някого (и да го посрами), Той\nго подтиква да ругае чистите люде.\nКогато Бог пожелае да покрие срама на някого, този човек не проронва и дума на упрек срещу вината на съгрешилите.\nКогато Бог пожелае да ни помогне, Той ни насочва към смиряващо ридание.\nО, щастливо е окото, което плаче заради Него! О, честито е сърцето, което е изгоряло заради Него!\nСвършекът на всеки плач е смях; човекът, който провижда края, е благословен раб (на Бога).\n820. Там където тече вода, има зеленина: там където текат сълзи, има\nСтени и очите ти нека бъдат влажни като водно колело, та зелени треви да израстат от двора на твоята душа.\nАко желаеш сълзи, бъди милостив към този, който пролива сълзи; ако\nискаш милост, покажи милост към слабите.\nРазказът за Аиша, Бог да е доволен от нея, как попита Мустафа (Мухаммад), мир нему, казвайки: „Днес валя: тъй като ти отиде\nкъм гробището, как дрехите ти не са влажни?“\nЕдин ден Мустафа отиде към гробището: той отиде с ковчега на един от своите приятели.\nТой посипа пръстта, докато тя запълни гроба му: той вдъхна живот на неговото семе под земята.\nТези дървета са като погребаните хора: те са подали ръце от пръстта.\n2015. Те правят сто знака на хората и говорят ясно на онзи, който има уши\nСъс зелен език и дълга ръка те говорят тайни от съзнанието на пръстта.\nКакто патици, потопили глави във водата, те станаха пауни, макар (през зимата) да бяха (черни) като гарвани.\nАко през зимата Той ги затваря, Бог прави онези „гарвани“ „пауни“ (през пролетта).\nМакар че Той им даде смърт през зимата, Той ги съживи през пролетта и (им) даде листа.\n2020. Отричащите казват: „Това (творение) е вечно: защо да го обвързваме\nс един щедър Господ?“\nБог, въпреки тяхната слепота, направи градини и бостани да порастат в сърцата на Неговите приятели.\nАроматът на розите, въпреки нежеланието на отрицателите, обикаля света, разкъсвайки булото (на съмнението и неверието).\nОтрицателите, свивайки се от аромата на розата като хлебарка или както чувствителен мозък – при шума на тъпана,\n2025. Се преструват на заети и вглъбени, и отдръпват очите си от този проблясък и от тази светкавица.\nТе свеждат поглед, но там няма око: око е онова, което вижда сигурно място.\nКогато Пророка се върна от гробището, той отиде при Сиддика (Аиша) и (й) се довери.\nЩом погледът на Сиддика падна върху лицето му, тя пристъпи и сложи ръка върху него,\nВърху чалмата му, лицето и косата му, върху яката, гърдите и ръката му.\n2030. Пророка рече: „Какво търсиш толкова припряно?“ Тя отговори: „Днес падна дъжд от облаците:\nТърся по твоите дрехи следи от влага. Не виждам да са влажни от дъжда. Чудно!“\nТой рече:„Каква дреха беше хвърлила върху главата си?“ Тя рече: „Направих оная твоя рида наметало.“\nТой рече: „О, ти с чиста гръд, ето защо Бог разкри пред чистото ти око дъжда на неведомото.\nОнзи дъжд не е от вашите облаци: има други облаци и друго небе.“\nЗа значението на това предание: „Възползвайте се от прохладата\nна пролетта и т. н.“\nПророка каза: „Внимавайте, приятели мои! Не покривайте телата си от студа на пролетта,\nЗащото той прави с духовете ви същото, което всяка пролет прави с дърветата;\nНо бягайте от студа на есента, защото той прави това, което стори есента с градините и лозниците.“\nРазказвачите са отнесли това (изказване) към външния (смисъл) и са се задоволили с (външната) форма.\n2050. Онази група беше в неведение за духа: те видяха планината, ала не видяха мината в планината.\nОнази „есен“ при Бога е душата (нафс) с нейните страсти; разумът (акл) и духът (джан) са същността на пролетта и са вечният живот.\nТи имаш ум, ограничен в частичното, скрит (у теб): (сега) в този свят потърси човек, чийто разум обхваща цялото.\nЧрез неговата пълнота твоята частичност става пълна (и съвършена): пълният Разум е като окови върху врата на душата.\nЗатова, според вътрешното тълкуване (тауил), значението е, че чистите дихания са като пролетта и като живота на листата и лозницата.\n2055. Изказванията на приятелите на Бога (аулия), меки или груби – не покривай тялото си (срещу тях), защото те са подкрепата на твоята религия.\nДали той (светецът) говори топло или говори студено, приеми (думите му)\nс радост: с това ти ще избягаш от топлината и студа (на природата) и от адския огън.\nНеговото „топло“ и „студено“ е новата пролет на живота, източникът на искреност, вяра и служение.\nДотолкова, че градината на духовете е жива чрез него, и морето на (неговото) сърце е пълно с тези перли.\nХиляди грижи лягат върху сърцето на разумния, ако от градината на сърцето (му) отпадне (дори) една клечица.\nКак Сиддика (Аиша), Бог да е доволен от нея, попита Мустафа (Мухаммад), Бог да го благослови и с мир да го дари: „Какъв беше вътрешният смисъл на днешния дъжд?“\n2060. Сиддика рече: „О, ти, който си каймакът на битието, каква беше мъдростта\nна днешния дъжд?\nОт дъждовете на милостта ли беше или бе за заплаха и за да се изяви справедливостта на Могъществото (Божие)?\nБеше ли той от благодатта на знаците на пролетта или бе гибелна есенна поличба?“\nТой рече: „Той дойде да облекчи скръбта, която е върху Адамовия род от злочестина.\nАко човек останеше в този огън, много разруха и загуба щяха да настъпят.\n2065. Този свят щеше изведнъж да рухне: себичните желания на хората щяха да\nЗабравата (на Бога), о, възлюбени, е стълбът на този свят: разумът е порицание за него.\nРазумът е от другия свят и, когато той надделее, този свят става нищожен.\nРазумът е слънцето, алчността – ледът; разумът е водата, а този свят – мръсотията.\nМалка струйка (разум) идва от онзи свят, за да не заглушават (всичко) алчността и завистта в този свят.\n2070. Ако струята от неведомото станеше по-голяма, в този свят нямаше да остане нито умение, нито порок.\nТова няма предел. Иди към началото, върни се към разказа на певеца.\nКак стенещият стълб се оплака, когато те направиха минбар за Пророка, мир нему – тъй като множеството беше станало голямо и казваше: „Ние не виждаме благословеното ти лице, когато ни проповядваш“; и как Пророка и неговите сподвижници чуха това оплакване и как Мустафа разговаря със стълба на ясен език\nСтенещият стълб се оплакваше от раздялата (си) с Пророка, точно като разумните същества.\nПророка рече: „О, стълб, какво искаш?“ Той рече: „От раздялата ми с теб душата ми кърви.\n2115. Аз бях твоята опора: (сега) ти избяга от мен, ти си направи опора върху минбара.“\nТой рече: „Искаш ли да те направят финикова палма, та хората и от Изток, и от Запад да събират плодове от теб?\nИли Той (Всевишния) да те направи кипарис в онзи свят, та да останеш завинаги влажен и свеж?“\nСтълбът отговори: „Аз желая онова, което има вечен живот.“ Чуй, о, нехайни! Не бъди по-малък от парче дърво!\nТой (Пророка) зарови стълба в земята, за да стане (от мъртвите), подобно на хората, в Деня на възкресението.\n2120. За да знаеш, че всеки, когото Бог е призовал (към Себе Си) става освободен от всички дела на света.\nВсеки, който има работа и товар от Бога, намира благоволение там и излиза от делата (на света).\nОнзи, на когото не е даден дял от тайните, как би повярвал в стенанието на минералите?\nТой казва: „Да“, но не от сърце, а заради съгласие, за да не кажат хората, че е от лицемерите.\nАко нямаше знаещи за Божията повеля: „Кун!“ (Бъди!), това слово (за минералите) щеше да бъде отхвърлено в света.\n2125. Сто хиляди човеци на подражанието и буквалисти са хвърлени в бездната от\nедна отсянка (на съмнение).\nЗащото тяхното мнение се опира на подражанието и на логическите доказателства и всичките им пера и крила зависят от мнението.\nСкверният сатана възбужда съмнения (у тях): всички тези слепци падат с главата напред.\nКракът на силогистите е от дърво: дървен крак е много несигурен.\nНе е като Полюса на времето, притежател на (духовен) взор, от чиято\nнепоколебимост планината се замайва.\n2130. Кракът на слепия е тояга – опора, за да не падне с главата напред върху\nОнзи рицар, който стана (причина за) победата на армията, кой е той за вярващите? Той е обладателят на проникновен взор.\nАко с тояга слепи са видели пътя, под закрилата на зрящите са видели.\nАко нямаше зрящи (в духа) и царе, всички слепи в света щяха да са мъртви.\nОт слепите не идва нито сеене, нито жънене, нито съграждане, нито търговия, нито полза.\n2135. Ако Той не беше положил милост и благодат върху теб, дървото на твоето доказателство щеше да се счупи.\nКаква е тази тояга? Аналогии и доказателство. Кой им е дал тази тояга? Всевиждащия и Всемогъщия.\nЩом тоягата е станала средство за война и нападение, счупи на парчета онази тояга, о, слепецо!\nТой ви даде тоягата, за да се доближите (до Него): нима с тази тояга вие удряте по Него от гняв?\nО, сборище от слепци, какво правите? Доведете виждащ между (вас и Бога).\n2140. Залови се за Неговата риза, защото Той ти даде тоягата: замисли се какви\n(ужасни) неща Адам е видял поради непокорство.\nЗамисли се за чудесата на Моисей и Ахмад (Мухаммад), как тоягата стана змия и как стълбът беше надарен със знание.\nОт тоягата (дойде) змия, а от стълба – стенание: те удрят пет пъти на ден (барабаните) заради вярата.\nАко този вкус (за духовните истини) не беше безумен, кога щеше да има нужда от толкова чудеса?\nВсичко, което е разумно, разумът го възприема без показване на чудеса и без „защо“ и „как“.\n2145. Съзри този девствен Път без разум, съзри (го) приет в сърцето на всеки от избраните.\nКакто поради страх от Адам дяволът и дивите зверове побягнаха към островите, (също и) от завист,\nТака поради страх от чудесата на пророците, скептиците заровиха глави под тревата,\nТа да могат да живеят в лицемерие с достойнството на мюсюлмани и за да не знаеш кои са те.\nКато измамници те покриват нищо неструващи монети със сребро и (изписват) името на Царя.\n2150. Думите им външно изричат Единството (таухид) и Закона (шариа):\nвътрешното им значение е като горчива глушица в хляба.\nФилософът няма жлъчка да произнесе и дума: ако произнесе и дума, истинската религия ще го обърка.\nНеговата ръка и крак са безжизнени, и каквото каже духът му, онези двете му се подчиняват.\nМакар (скептиците) да излагат съмнения с езиците си, техните ръце и крака\nдават (противно) свидетелство.\nКак Пророка, мир нему, показа чудо, говорейки на дребния чакъл в ръката на Абу Джахл; проклятие над него; и даването на свидетелство от камъчетата за истината на Мухаммад, Бог да го благослови и с мир\nда го дари!\nВ ръката на Абу Джахл имаше няколко камъчета. Рече: „О, Ахмад, бързо кажи какво е това?\n2155. Ако ти си Пратеника (на Бога), какво е скрито в юмрука ми? (Говори), нали\nимаш знание за тайните на небето.“\nТой рече: „Как искаш (да сторя)? Дали да кажа какви са тези неща? Или те да кажат, че аз съм истинен и прав?“\nАбу Джахл рече: „Това второто е по-рядко.“ Пророка рече: „Да, (но) Бог е по-могъщ от това.“\nНезабавно всяко камъче в неговия юмрук започна да произнася (ислямското) свидетелство на вярата.\nВсяко каза: „Няма бог, освен Аллах“; (всяко) наниза перлата: „Ахмад е Пратеника на Аллах.“\n2160. Когато Абу Джахл чу това от камъчетата, хвърли ги в гнева си\nКак Пратеника, мир нему, даде наставление на Али, Бог да удостои лика му: „Когато някой иска да се доближи до Бога чрез някакъв вид смирение, нека търси близост, като общува с Негов мъдър и избран\nслужител, за да бъде преди всички.“\nПророка каза на Али: „О, Али, ти си лъвът на Бога, ти си смел рицар,\n2960. Но не се уповавай само на лъвското; ела в сянката на палмата на надеждата.\nЕла в сянката на онзи Мъдрец, когото никой отстъпник не може да отклони от Пътя.\nНеговата сянка върху земята е като планината Каф, неговият дух –симург, който кръжи в пределните висини.\nАко говоря за неговите качества до Възкресението, не очаквай прекъсване и край за тях.\n(Божественото) Слънце се е забулило в Човека: проумей, Бог знае най-добре що е право.\n2965. О, Али, от всички действия на смирение в Пътя (на Бога) избери сянката\nна слугата на Бога.\nВсички са взели за убежище постъпки на смирение и са открили за себе си място на спасение.\nТи върви, вземи убежище в сянката на Мъдреца, за да избягаш от онзи враг, който (ти) се противи в скритото.\nОт всички действия на отдаване това е най-доброто за теб: (затова) ти ще изпревариш всеки, който е изпреварил (останалите).“\nКогато Пира те е приел, внимавай, подчини (му) се: върви като Моисей под заповедта на Хизр.\n2970. Без лицемерие бъди търпелив към всичко, което направи Хизр, каквото и да е то, за да не каже\nХизр: "Върви си, това е (нашата ) раздяла."\nМакар той да пробива кораба, ти не отронвай дума; дори да убива дете, ти не скуби коси.\nБог е заявил, че неговата ръка е Неговата собствена, тъй като Той е дал (думите): "Ръката на Бога е над техните ръце."\nРъката на Бога прави то да умре и после го съживява. Какъв живот? Той го прави вечен дух.\nАко някой, по изключение, премине този Път сам, той пристига чрез помощта на сърцата на пировете.\n2975. Ръката на Пира не е отдръпната от отсъстващите: неговата ръка не е нищо\nдруго, освен хватката на Бога.\nЩом те дават такава одежда на отсъстващите: несъмнено присъстващите са по-добри от отсъстващите.\nЩом те дават (духовна) храна на отсъстващите, виж какви блага слагат те пред онзи, който е присъстващ.\nКъде е онзи, който се залавя (за служба) пред тях – колко по-високо е той от онзи, който е извън вратата?\nКогато си избрал твоя пир, не бъди страхлив, не бъди безсилен като вода и ронлив като глина.\n2980. Ако се гневиш от всеки удар, тогава как ще станеш (чисто) огледало без\nКак Пророка, мир нему, попита Зайд: "Как си днес и в какво състояние\nстана?" и как Зайд му отговори: "Тази сутрин станах истински вярващ, о,\nПратенико на Аллах."\n3500. Една сутрин Пророка каза на Зайд: "Как си тази сутрин, о, искрени\nТой отвърна: "Вярващ служител на Бога". Той отново му рече: "Къде е знакът от градината на вярата, ако тя е разцъфтяла?"\nТой отвърна: "Аз бях жаден през деня, през нощта не спах от любов и от изгарящи мъки,\nТака преминах отвъд ден и нощ, както върхът на стрелата преминава през щита;\nЗащото отвъд (противоположностите) произход и материя са едно: сто хиляди години и един час са равни.\n3505. Там вечността и предвечността са съединени: разумът няма път нататък чрез изследване."\nПророка каза: "Къде е подаръкът, който си донесъл от това пътуване? Покажи го. Къде е знакът на Единството от онази прекрасна земя?"\nЗайд рече: "Когато (другите) хора виждат небето, аз виждам Трона с пребиваващите там.\nОсемте рая и седемте ада са видими за мен, както идолът за идолопоклонника.\nАз различавам хората (тук) един по един, както житото от ечемика в мелницата,\n3510. Кой е за Рая и кой ще е извън него за мен е ясно, както (разликата между) змия и риба."\nДенят на раждането на анадолци и етиопци, на всяка група, е Денят, когато лицата ще станат бели и черни.\nПреди това време, колкото и грешен да беше духът, той бе в утробата (на тялото) и беше скрит от хората.\nПрокълнатите са тези, които са прокълнати в майчината утроба: всички те се разпознават, белязани чрез знаците на Бога.\nТялото, като майката, е бременно с духа-дете: смъртта е мъката на раждането и сътресение.\n3515. Всички духове, които са преминали (към следващия живот), чакат да видят в какво състояние ще се роди онзи горд дух.\nЕтиопците (прокълнатите духове) казват: "То е като нас"; анадолците (благословените духове) казват: "Не, то е красиво."\nЩом то се роди в света на духа и (Божествената) щедрост, повече няма различие (в мненията) между белите и черните.\nАко то е етиопец, етиопците го отвеждат; а, ако е анадолец, анадолците го отвличат.\nДокато не се роди, то е загадка за света: малцина знаят (съдбата на) нероденото.\n3520. Такъв със сигурност вижда със светлината на Бога, тъй като той има път\nСъщността на спермата е бяла и чиста, но отражението на духа – анадолски или етиопски,\nДава цвета (на славата) на онези (анадолците), които са с най-прекрасно устройство, (докато) то отнася тази (друга) половина (етиопците) в най-долното.\nТези думи нямат край. Побързай, за да не останем зад кервана с камили.\nВ Деня, когато лицата ще побелеят и почернеят, чрез кого ще бъде отдадена почит на турците и индусите?\n3525. В утробата (на този свят) индусите и турците са неотличими, (но), когато\nвсеки се роди (в отвъдния свят), (гледащият) вижда всеки – нещастен или блажен.\n"Аз ги виждам всички ясно, както (ще бъдат) в Деня на възкресението, като множество – мъже и жени.\nЧуй, да кажа ли или да спра дъха си?" Мустафа прехапа устни към него, което ще рече: "Достатъчно!"\n“О, Пратенико на Аллах, да кажа ли тайната на Събирането, да направя ли явно днес Възкресението в света?\nОсвободи ме, за да премахна завесите, за да засияе като слънце моята същност;\n3530. Така че слънцето да се затъмни от мен, за да мога да покажа (разликата\nмежду) палмата и върбата.\nАз ще покажа тайната на Възкресението, чистите монети и монетите с примеси,\nХората отляво, с отрязаните ръце; аз ще покажа цвета на неверието и цвета на хората (на Пророка).\nАз ще разголя седемте пукнатини на лицемерието в светлината на луната, която е без затъмнение или намаляване.\nАз ще покажа вълнените раса на прокълнатите, ще накарам барабаните и литаврите на пророците да бъдат чути.\n3535. Адът и градините (на Рая) и междинното състояние ще изнеса наяве пред\nочите на неверниците.\nАз ще покажа басейна на Каусар – да кипи, да пръска вода върху техните лица и да отеква в техните уши;\nА онези, които тичат жадни около Каусар, ще назова един по един кои са те:\nТехните рамене се допират до моето рамо, техните викове пронизват ушите ми.\nПред очите ми хората на Рая, доброволно, се притискат взаимно към гърдите си.\n3540. Хванати за ръце, те правят посещение и с копнеж се целуват.\nУхото ми оглуша от вика: ‘Уви! Уви!’ – на злодеите (в Ада) и крясъците:‘О, печал!’\nТова са (само) знаци. Аз бих говорил от дълбочината (на моето познание), но се страхувам да не обидя Пратеника.”\nТой говореше опиянен и не на себе си: Пророка го стисна за яката\nИ каза: "Внимавай! Спри, защото твоят кон се разгорещи, (когато) те порази отражението на изявената от Бога истина, срамът (ти) си отиде.\n3545. Твоето огледало изскочи извън обвивката: как огледалото и везната ще\nКога огледалото и везната ще спрат дъх, (за да потиснат истината) от страх да не наранят или посрамят някого?\nОгледалото и везната са възвишени пробни камъни: ако ти им служиш двеста години,\nКазвайки: ‘Скрийте истината заради мен, покажете излишъка и не показвайте недостига’,\nТе ще ти отвърнат: ‘Не се смей на твоята брада и мустаци: огледало и везна, а после – измама и хитрост!\n3550. Щом Бог ни е издигнал, за да може чрез нас да бъде узната истината,\nАко това не стане, какво струваме ние, о, младежо? Кога ще станем място за проявление на лицето на добрите?’\nНо (Пророка рече) прибери огледалото в платното, ако (Божественото) проявление е направило гърдите ти Синай.”\nТой (Зайд) рече: "Нима Слънцето на Истината и Слънцето на Вечността могат да се поберат под мишница?\nТо разкъсва и мишницата (багал) и измамника (дагал); в Неговото присъствие не остава нито лудост, нито разум.”\n3555. (Пророка) рече: "Когато сложиш пръст върху очите, виждаш света пуст от\nЕдин връх на пръст става було за луната – и това е символ за забулването на Бога –\nТака че (целият) свят да бъде покрит от една-единствена точка, а слънцето да бъде затъмнено от падане."\nЗатвори устни и се взри в дълбината на морето (в теб): Бог направи морето подвластно на човека,\nДори изворите Салсабил и Занджабил са подвластни на удостоените в Рая.\n3560. Четирите реки на Рая са под наша власт; това не е поради нашата мощ,\nа по заповед на Бога:\nТе текат накъдето ние желаем, подобно на магията – според желанието на магьосниците,\nКакто тези два течащи извора-очи са подвластни на сърцето и на заповедта на духа.\nАко то (сърцето) пожелае, те се обръщат към отровата на змията, а, ако пожелае, се обръщат към вразумителното.\nАко то пожелае, те се обръщат към сетивните неща, а, ако пожелае, се обръщат към покритите неща (в мисълта и въображението).\n3565. Ако то пожелае, те се отправят към цялостните неща, а, ако пожелае,\nостават обърнати към частичните неща.\nТака всичките пет сетива се движат според волята и повелята на сърцето, като шпула (в ръката на тъкач).\nВсичките пет сетива се движат, влачейки поли, накъдето направи знак сърцето.\nРъката и кракът са в готовност под заповедта на сърцето, подобно на онази тояга в ръката на Моисей.\nАко сърцето пожелае, изведнъж кракът започва да танцува, или отлита от недостига към увеличението.\n3570. Ако сърцето пожелае, ръката постига споразумение с пръстите да напише\nРъката е останала в (хватката на) скрита ръка: тя е поставила тялото навън (като инструмент).\nАко тя пожелае, другата (външната) ръка става змия за врага; а, ако пожелае, става помощник за приятеля;\nАко пожелае – лъжица в яденето; ако пожелае – боздуган, тежък десет оки.\nЧудно! Какво им казва сърцето? Това е чудесно съединение, чудесна скрита връзка.\n3575. Нима сърцето е открило печата на Соломон, та е установило контрол върху\nПетте външни сетива са лесни за него, петте вътрешни сетива са под негова заповед.\nИма десет сетива и седем органа (на тялото) и т. н.: изброй онова, което не беше споменато (тук).\nО, сърце, щом ти си Соломон в империята, то хвърли своя печат върху перите и демоните.\nАко в това царство (на тялото) ти си свободно от измама, трите демона няма да отнемат печата от ръката ти;\n3580. След това твоето име ще подчини света: двата свята ще ти бъдат подчинени,\nкакто твоето тяло.\nАко демонът отнеме печата от ръката ти, твоето царство ще отмине, щастието ти ще погине.\nПосле, о, слуги на Бога: "О, печал!” е вашата неизбежна съдба до Деня, когато ще бъдете събрани (за Съд).\nА ако отричаш своята измама, как ще спасиш душата си от теглилките и\nПродължението на разказа за Зайд в отговор на Пратеника, мир нему!\nТова говорене няма край. "Стани, о, Зайд, и стегни букаите на Бурак (юздите) на твоята говореща душа.\nТъй като говорещата душа показва недъзите, тя разкъсва булата на скритото.\n3610. Скритото е желано от Бога за малко. Махни този барабан, прегради пътя!\nНе препускай, дръпни юздите, по-добре е (твоят) дух да е забулен; по-добре е всеки да е зарадван от своето собствено въображение.\nБог желае дори Неговите отчаяни люде да не обърнат лицата си от това поклонение (към Него).\nДори чрез надеждата те са удостоени: за няколко дни те се втурват подир нея (следвайки богопочитанието).\nТой желае тази милост да сияе върху всички, върху злите и добрите, заради всеобхватността на Неговата милост.\n3615. Бог желае всеки принц и пленник да е с надежда, страх и боязън.\nТази надежда и този страх са в булото, за да бъдат насърчени зад него.\nКогато ти си разкъсал булото, къде са страхът и надеждата? Мощта, могъществото и изпитанието, които принадлежат на Невидимия, (тогава) си отиват."\nЕдин младеж на брега на реката си мислеше: "Нашият рибар (тук) е Соломон.\n(Но), ако е той, защо е сам и скрит? А, ако ли не, защо е с вида на Соломон?"\n3620. С тези мисли той остана раздвоен, докато Соломон (отново) стана цар и\nДяволът си отиде и избяга от царството и от трона на Соломон: мечът на неговата съдба проля дяволската кръв.\nТой сложи пръстена на пръста си, събра се войнството на дяволите и перите.\nМъжете дойдоха, за да видят, сред тях беше и този с въображение.\nКогато Соломон отвори ръката си и младежът видя пръстена, изведнъж изчезнаха догадките и търсенията.\n3625. Безпокойството се появява (само), когато (желаното) е скрито: това търсене е подир невидимото.\nДокато той отсъстваше, въображението бе силно в гърдите му: когато се появи, въображението му си отиде.\nАко сияйното небе не е без дъжд, и черната земя не е без растителност.\n(Бог е казал): "Аз искам те да вярват в невидимото: поради това Аз затворих прозореца на преходния свят.\nАко Аз отворя прозореца, както в Деня на тръбата, как да кажа: ‘Виждаш ли в него пукнатина?’”\n3630. За да потърсят в тъмнината, те обръщат, всеки един, лицата си в някаква\nЗа известно време нещата са преобърнати: крадецът докарва магистрата на бесилото,\nТака че много султани и люде с възвишен устрем за малко стават роби на собствените си роби.\nСлужене в отсъствие е добро и похвално; когато служенето се изисква (от Бога), (Нему) е приятно, като отсъстващ, да бъде споменаван.\nКъде е онзи, който слави царя в негово присъствие, сравнен с онзи, който е с посрамено лице в негово отсъствие?\n3635. Управителят на крепостта, който от границата на царството, далеч от султана и от сянката на султаната,\nПази крепостта от враговете и няма да я продаде за несметни богатства,\nТози, който в отсъствието на шаха на края на границите, вярва в него като в някой, който присъства –\nТой в очите на царя е по-добър от другите, които служат в негово присъствие и са готови да отдадат живота си.\nСледователно половин атом съблюдаване на дълга в отсъствие е по-добре от сто хиляди дела в присъствие.\n3640. Подчинението и вярата (в Бога) сега са похвални; след смъртта, наяве, те ще\n"Щом невидимото, отсъстващият и булото са по-добри, затвори устата си: по-добре е да сме безмълвни.\nО, братко, въздръж се от говорене: Бог Самият ще изяви скритото знание (илм ладунни).\nДостатъчно свидетелство за слънцето е неговото лице: кой е най-великият свидетел? Бог."\n“Не, нека кажа, щом Бог, ангелите и знаещите свидетелстват да се разкрие (тази истина).\n3645. Бог, ангелите и хората на Божествените науки свидетелстват, че няма\nГоспод, освен Него, Който пребъдва.”\nКогато Бог е свидетелствал, кои са ангелите, че да бъдат участници в свидетелството?\n(Те са участници), защото слабите очи и сърца не могат да понесат сиянието и свидетелството на Слънцето,\nКато прилеп, който не може да понася блясъка на слънцето и изоставя надеждата.\nЗнай тогава, че ангелите като нас са помагачи – изявители на Слънцето в небето\n3650. (Които казват): "Ние сме получили светлината от едно Слънце, ние огряхме\nслабите като наместници (на Всемогъщия).\n(Дали те са като) млада луна или седемдневна луна, или пълна луна, всеки ангел има степен в светлината и (духовна) значимост.\nВсеки ангел, според степента, има сияние, от три или четири светлинни крила,\nТочно като крилете на разума на човеците, сред които има огромно различие (в качеството).\nЗначи спътник на всеки човек в добро и зло е онзи ангел, който съответства на положението му.\n3655. Звездите светят, за да напътят човека с помътнен поглед, който не понася (дори) светлината на луната.\nКак Пророка, мир нему, каза на Зайд: "Не казвай тази тайна по-явно от това и се погрижи да следваш (религиозния Закон)."\nПророка каза: "Моите сподвижници са (като) звездите – светилник за пътниците (по Пътя) и метеори за замеряне на дяволите."\nАко всеки имаше окото и силата да приеме светлината от небесното слънце, Никаква луна и звезди нямаше да са нужни за свидетели за (съществуването на) слънцето.\nЛуната (Пророка) казва на земята, облака и сянката: "Аз съм човек, аз съм като вас, (но) ми се дава Откровение, (че вашият Бог е Един Бог).\n3660. Като вас аз бях с тъмна природа: Откровението на Слънцето ми даде светлина като тази.\nАз имам известен мрак в сравнение с (духовните) слънца, (но) имам светлина за тъмнините на (човешките) души.\nАз съм слаб (не съм като Слънцето), за да можеш да понесеш (моите лъчи), защото ти не си човекът за най-сияйното Слънце.\nАз се смесих като мед и оцет, за да намеря път към болестта на дроба.\nЩом се освободиш от болестта, о, заложнико, остави оцета и яж от меда.”\n3665. Когато тронът на сърцето се възстанови и стане чист от страстта, Всемилостивия се въздига на Трона.\nСлед това Бог повелява на сърцето без посредник, щом сърцето намери тази връзка (с Него).\nТова слово няма край. Къде е Зайд, за да го посъветвам да не иска разгласяване (на тайните)?\nЗавръщане към историята на Зайд\nТи няма да намериш Зайд сега, защото той е отлетял: той е изскочил от редицата-обувки и е захвърлил обувките си.\nКой си ти, (та да се надяваш да го откриеш)? Дори Зайд не може да се намери, (той е изчезнал) като звездата, върху която е огряло Слънцето.\n3670. Ти няма да намериш нито следа, нито знак от него, нито ще намериш\nсламка (звезда) в разпиления със слама Път (Млечния път).\nНашите сетива и пределна реч (разум) се изличават в познанието и в мъдростта на нашия (Божествен) Цар.\nТехните (на опиянените в Бога мистици) сетива и разум (в тях) са притъпени; вълна във вълна – при Нас те са събрани.\nКогато настъпи нощта, отново е времето за товар: звездите, които са били скрити, отиват на работа.\nБог дава обратно на безсъзнателните техните (загубени) сетива: (те се връщат в съзнание) група след група, с халки (от мистично познание) на ушите си.\n3675. Те удрят с крака и махат с ръце в прослава (на Бога), щастливи: "О, Господи\nнаш, Ти ни съживи."\nОнези разпаднали се кожи и кости станаха (като на) ездачи и вдигнаха праха:\nПри Възкресението и благодарните, и неблагодарните се втурват от небитие към битие.\nЗащо обръщаш главата си и се правиш, че не виждаш? Нима в началото обърна главата си, когато беше в небитието?\nТи си установил краката си в небитието, казвайки:"Кой ще ме изтръгне от мястото ми?"\n3680. Нима не виждаш действието на твоя Господ, Който те извлече (към битие)\nчрез косата на челото ти,\nДокато Той те влачеше във (всички) тези състояния (на съществуване), които не бяха нито в мисълта, нито във въображението ти?\nОнова небитие винаги е Негов раб: работи (в Негова служба), о, демоне! Соломон е жив.\nДяволът прави големи кули като басейни: той не смее да каже и дума на отказ или довод.\nВиж себе си, как трепериш от страх (от небитието): знай, че небитието също непрестанно трепери (да не би Бог да го изведе в битие).\n3685. И ако ти се вкопчваш в постовете, това също е от страх – че страдаш от\nагония на духа.\nОсвен любовта на най-прекрасния Бог, всичко, макар и да е като захар за ядене, (всъщност) е агония на духа.\nКакво е агония на духа? Да идваш към смъртта и да не докосваш водата на живота.\nХората са вперили очи в пръстта и в смъртта: те имат сто съмнения за водата на живота.\nПоложи усилие стоте съмнения да станат деветдесет: върви (към Бога) в нощта (на този свят), защото, ако спиш, нощта ще си отиде (от теб).\n3690. В тъмната нощ търси онзи (сияен) Ден: постави отпред изгарящия мрака\nВ злоцветната нощ има много добро: водата на живота е заедно с мрака.\nКак е възможно да вдигнеш глава от съня, докато сееш сто такива семена на нехайство?\nСънят на мъртвия и храната на мъртвия станаха приятели: търговецът заспа и нощният крадец се залови за работа.\nНе знаеш ли кои са твоите врагове? Огнените са врагове на съществуванието на земните.\n3695. Огънят е врагът на водата и на нейните деца, както водата е враг на живота\nВодата убива огъня, защото той е неприятелят и врагът на децата на водата.\nА после този огън е огънят на страстта, в която е коренът на греха и грешката.\nВъншният огън може да бъде потушен с малко вода, (но) огънят на страстта (те) отвежда до Ада.\nОгънят на страстта не се укротява с вода, защото има природата на Ада да измъчва.\n3700. Какво е лекарството за огъня на страстта? Светлината на религията: вашата\nсветлина (о, мюсюлмани), угасява огъня на неверниците.\nКакво убива този огън? Светлината на Бога. Направи светлината на Авраам Твой учител,\nТака че твоето тяло, което прилича на дърво, да бъде освободено от огъня на подобната на Нимруд душа (нафс).\nОгнената страст не намалява, като й се отдаваш: тя намалява без всякакво забавяне, щом я изоставиш.\nДокато слагаш дърва в огъня, как ще угасне огънят, щом е подхранван с гориво?\n3705. Когато задържиш горивото, огънят умира, защото страхът от Бога докарва\nводата при огъня.\nКак може огънят да почерни прекрасното лице (на душата), която е положила розов цвят, (извлечен) от страха от Бога, който е в сърцата?\nКак Пророка, мир нему, каза на ухото на слугата на Повелителя\nна вярващите (Али), Бог да удостои лика му:"Аз ти казвам, че Али ще\nбъде убит от твоята ръка."\nАз съм такъв човек, че медът на моята благост не стана отрова на гняв (дори) срещу моя убиец.\n3845. Пророка каза на ухото на моя слуга, че един ден той ще отреже тази моя\nглава от врата ми.\nПророка по (Божествено) откровение съобщи на моя приятел, че накрая моята гибел ще бъде от ръката му.\nТой (моят приятел) казва: ‘Убий ме първо, за да не дойде от мен това противно престъпление.’\nАз казвам:’Щом моята смърт е от теб, как ще избегна предопределеното ми (от Бога)?’\nТой пада пред мен, като казва:’О, щедри, заради Бога, разсечи ме на две,\n3850. Та да не ме сполети този лош край и да не гори душата ми (от мъка)\nпо (теб, който си) нейният живот.’\nАз казвам: ‘Върви: калемът (на Божествената повеля) е сух; чрез този калем много лични мъже са преобърнати.\nНямам никаква омраза в душата си към теб, защото аз не гледам на това (действие) като твое.\nТи си инструмент на Бога, Божията ръка действа: как да се надигна и да се възпротивя на оръдието на Бога?”\nТой (слугата) рече: "Поради какво тогава е отплатата?" Али рече: "И тя е от Бога и това е скрита тайна.\n3855. Ако Той се възпротиви на собственото Си действие, от собственото Си\nвъзпротивяване Той прави да израстат (добри) градини.\nНа Него подобава да се възпротиви на собственото Си действие, тъй като в гнева и милостта Той е Един.\nВ този град на случванията Той е Принцът; във (всички) царства (на битието) Той е Владетелят на разпоредбата.\nАко Той счупи Своя собствен инструмент, пак Той поправя счупеното."\nОбяснение на това, че желанието на Пророка, мир нему, да завладее Мека и други (места), освен Мека не беше от любов към господство над света, тъй като той е казал: "Този свят е мърша", но, напротив, беше\nпо заповед (на Бога)\nПо същия начин борбата на Пророка да завладее Мека – как той може да бъде обвинен в любов към този свят?\nТой, който в деня на изпитанието, затвори очите и сърцето си за съкровищницата на седемте небеса,\n3950. (Когато) хоризонтите на седемте небеса бяха пълни с хурии и джинове, (дошли) да го видят.\nТе се бяха украсили заради него – как наистина той би се интересувал от нещо друго, освен от Любимия?\nТой толкова се бе изпълнил с величието на Бога, че дори и най-приближените до Бога нямаха път към него.\n"В Нас (Нашето Единство) няма място за изпратен пророк, нито за ангелите, нито за Духа. Затова проумейте!"\nТой каза и това: "Очите ни не блуждаят, не сме като гарваните (да търсим мърша); ние сме опиянени от Бояджията, ние не сме опиянени от градината."\n3955. Щом за очите на Пратеника съкровищниците на небесните сфери и\nразумите изглеждаха (нищожни) като сламка,\nТогава като какво биха му изглеждали Мека, Сирия и Ирак, та да воюва и копнее за тях?\nОнази мисъл и мнение са на лицемера, който отсъжда (за Пророка) по аналогия със своята зла душа.\nКогато правиш жълтото стъкло було, виждаш цялата слънчева светлина жълта.\nСчупи онези сини и жълти стъкла, за да отличиш пръстта и човека (скрит от нея).\n3960. Пръстта е вдигнала глава около конника: ти мислеше, че пръстта е човекът на Бога.\nИблис видя (само) пръстта и каза:"Как може това потомство от глина (Адам) да превъзхожда мен с огнено чело?"\nДокато гледаш на святите (пророците и светците) с лошо око, знай, че този поглед е наследство от Иблис.\nАко не си детето на Иблис, о, твърдоглавецо, тогава как е достигнало до теб наследството на онова псе?\n(Имам Али рече): "Аз не съм псе, аз съм лъвът на Бога, пълномощник на Бога: лъвът на Бога е онзи, който е избягал от формата (на явеното)\n3965. Лъвът на този свят търси улов и прехрана; лъвът на Господа търси свобода и смърт.\nТъй като в смъртта той вижда сто съществувания, подобно на пеперудата\nтой изгаря съществуването (си).”\nЖеланието за смърт стана знакът на искрените, докато тази дума стана изпитание за евреите.\nБог каза в Корана: "О, хора евреи, смъртта е съкровище и печалба за искрените.\nКакто има желание за печалба, желанието да се спечели смъртта е по-добро от първото.\n3970. О, евреи, за да бъдете почетени от достойните хора, нека това желание премине през езиците ви.”\nНито един евреин нямаше толкова кураж (да отговори), когато Мухаммад вдигна това знаме (на предизвикателство).\nТой каза: "Ако те бяха произнесли това с езиците си, нито един евреин нямаше да остане на света."\nТогава евреите донесоха имущество и налог, с думите: "Не ни посрамвай, о, светилнико (на света).”\n(Али рече на слугата): “Не се вижда краят на тези думи: дай ми ръката си, защото окото ти видя Приятеля."\nКак Мустафа (Мухаммад), мир нему, отиде да посети\nболния сподвижник; и разкриване на ползата от\nпосещението на болния\nЕдин виден сподвижник (на Мухаммад) заболя и от онази болест стана (тънък) като косъм.\nМустафа отиде да го посети, тъй като неговата (на Мустафа) природа\nцялата бе благост и щедрост.\nИма полза от твоето посещение на болния: тя отново се връща\nПървата полза е, че онзи болен човек може и да е кутб (полюс) и славен (духовен) цар;\n2145. Ако не е кутб, може да е приятел в Пътя; ако не е цар, може да е\nконникът на войската.\nЗамисли се, налага ти се да се присъединиш към приятелите на Пътя, без значение като какъв – било то пешак, или конник.\nА ако е (твой) враг, тази благост е добра, защото чрез благост много\nврагове са ставали приятели;\nДори да не стане приятел, неговата враждебност намалява, тъй като благостта става лек за враждебността.\nИма много ползи, освен тези, но се боя, добри приятелю, да не стана досаден.\n2150. Същността (на въпроса) е тази: бъди приятел на общността (от суфии):\nкато ваятел на идоли издялай приятел от камъка.\nЗащото множеството и струпването на кервани ще скъса торбите и\nкопията на разбойниците.\nТъй като нямаш очи на сърцето, о, твърдоглавецо, не можеш\nда различиш дървата за огрев от алое.\nЩом съществува съкровище в света, не се опечалявай: не смятай, че в порутен дом няма съкровище.\nПомагай на всеки дервиш напосоки, а, когато откриеш знака\n(на истинския светец), постоянно го обикаляй.\n2155. Докато нямаш онова вътрешно око, мисли, че това съкровище\nе у всеки.\nЗавръщане към разказа за болния и за посещението на Пророка – Бог да го благослови и с мир да го дари! –\nПосещението при болния е заради (духовна) връзка, а тази връзка е бременна със сто състрадания.\nБезподобният Пророк отиде да посети болния мъж; той видя, че онзи сподвижник издъхва.\nКогато останеш далеч от присъствието на светците, всъщност си се отдалечил от Бога.\n2215. Щом резултатът от раздялата със спътниците е мъка, как раздялата с\nлика на царете (светците) е по-лека от нея?\nВъв всеки момент побързай да потърсиш сянката на царете, та да станеш чрез онази сянка по-добър от слънцето.\nАко имаш пътуване, върви с това намерение; а, ако си в къщи, не пренебрегвай това (напътствие).\nКак Пророка, Бог да го благослови и с мир да го дари, разбра,\nче причината за болестта на онзи човек беше непочтителност\nКогато Пророка видя онзи болен човек, той се отнесе добре и нежно с познатия приятел.\n(Болният) се съживи, когато видя Пророка: можеш да кажеш, че онзи миг го сътвори.\nТой рече: "Болестта ми даде това щастие – този султан дойде при мен сутринта,\n2255. Така че здравето и благополучието ме споходиха с идването на този цар\nО, щастлива мъка, болест и треска! О, благословена болка и безсъние през нощта!\nЕто, на старини Бог чрез Неговата милост и щедрост ми даде такава болест и страдание!\nТой ми даде и болка в гърба, та всеки път в полунощ неизменно да рипвам от сън.\nЗа да не спя през цялата нощ като бивол, Бог ми даде болки чрез Своята милост.\n2260. Чрез тази несрета милостта на царете закипява, Адът с неговите заплахи онемява."\nБолката е съкровище, защото в нея има милост: ядката става свежа, когато обелиш кората.\nО, братко, тъмно и студено място, търпение в мъката, слабостта и болката\nЕ изворът на живота и чашата на (духовното) опиянение, защото всички онези висини са в принизяването.\nПролет е скрита в есента, а есен – в пролетта: не бягай от това.\n2265. Бъди спътник на мъката, примири се със самотата, търси дълъг живот в собствената си смърт (чрез аскеза).\nЗавършване на съвета, даден на болния мъж от Пратеника, Бог да го благослови\nи с мир да го дари!\nПророка каза на болния мъж, когато посети страдащия (си) приятел:\n"Може би си направил молитва от някакъв вид и от невежество си изял някаква отровна храна.\nПрипомни си каква молитва си казал, когато си бил объркан от коварството на телесната душа."\nТой отговори: "Не помня; но чрез твоето (духовно) присъствие при мен ще си я спомня тутакси.”\n2460. Чрез даряващото светлина присъствие на Мустафа (Мухаммад), онази\nмолитва му дойде наум;\nЧрез вдъхновението на Пророка, който пребивава в светлина, в съзнанието му дойде това, което бе загубено;\nПрез прозореца, който е между сърце и сърце, проблясна светлината, която отделя истината от лъжата.\nТой каза: "Ето, спомних си, о, Пратенико, онази молитва, която аз, безочливият глупак, изрекох.\nКогато бях хванат от греха, като удавник се улавях за сламка –\n2465. От теб идваше заплаха и предупреждение за сурово\nнаказание на грешниците –\nАз бях неспокоен и нямаше помощ (за мен), защото веригите бяха здрави и катинарът не се отваряше:\nНямаше нито място за търпение, нито път за бягство, нито надежда за покаяние, нито възможност за бунт –\nАз, като Харут и Марут, се вайках от мъка: ‘Уви!’ и казвах:’Създателю мой!’"\nЗаради опасностите (на Съдния ден) Харут и Марут открито избраха кладенеца на Вавилон,\n2470. Та да влачат тук (в този свят) мъките на отвъдния свят; и те хитруват,\nумни са и приличат на магьосници.\nТе действаха добре и това беше на мястото си: мъката (причинена) от пушека е по-лека от (причинената от) огъня.\nМъката на онзи свят е неописуема; мъката на този свят е лека, в сравнение с онази.\nО, щастлив е онзи, който е обявил свещена война (джихад)\n(за себеизличаване), който подлага на въздържание на тялото и действа справедливо (срещу него),\nИ, за да се освободи от мъката на онзи свят, той си възлага мъката на служенето (на Бога).\n2475. “Аз казвах: ‘О, Господи, бързо стовари върху мен в този свят онова мъчение,\nТа да бъда избавен от него в оня свят.’ С такова искане удрях с халката (по вратата).\n(Ето защо) такава болест се появи в мен: от болката душата ми остана без покой.\nОстанах безсилен да изпълня зикр (споменаването на Бога) и литаниите си: станах несъзнателен за себе си и за доброто и злото.\nАко не бях видял сега твоето лице, о, ти, чийто аромат е прекрасен и благословен,\n2480. Аз щях да премина изведнъж от оковите (на този живот). Ти с благост\nположи върху мен тази симпатия."\nПророка каза: "Хей, хей! Не прави отново същата молитва: не изкоренявай себе си от корен и основа.\nКаква сила имаш ти, о, нещастна мравко, та да постави Той върху теб такава висока планина?”\nТой отговори:"О, султане, аз се покаях (и се заклех), че оттук насетне няма да се перча нагло.\nТози свят е пустинята (на израелтяните), а ти си Моисей, ние пък поради греха оставаме в пустинята на изпитанието.\n2485. Години наред вървим и все още сме пленници в първия\nетап (на пътуването).\nАко сърцето на Моисей беше доволно от нас, щеше да (ни) бъде показан път през пустинята и предел.\nА, ако той беше напълно недоволен от нас, как изобщо щяха да идват подноси с храна от небето?\nКак от камъка щяха да избликнат извори и как щеше да има сигурност за живота ни в пустинята?\nНе, наместо подноси, щеше да дойде огън: пламъци щяха да ни лъхат в\n2490. Тъй като Моисей се отнася двусмислено към нас, понякога той ни е враг,\nа понякога – приятел.\nНеговият гняв поразява с огън нашите имущества; неговата търпеливост става щит срещу нещастие.\nКак може отново гневът да се превърне в милост? Не е необичайно това (да произтича) от твоята благост, о, достопочтени.\nДа възхваляваш някой присъстващ е (причина за) объркване; за това умишлено използвам името на Моисей.\nАко ли не, как Моисей би сметнал за справедливо да спомена някого\n2495. Нашият договор беше нарушен стотици и хиляди пъти; Твоят обет, като\nпланина, стои твърд и непоклатим.\nНашият обет е слама и при всеки вятър става на тръни; Твоят обет е планина, дори повече от сто планини.\nКълна се в истината на онази сила, (която е Твоята), имай малко милост върху нашата изменчивост, о, Повелителю на цветовете!\nНие се видяхме (каквито сме, видя се) и нашият срам. Не ни подлагай повече на изпитание, о, Царю,\nТака Ти ще си скрил други срамоти, о, Прещедри, Когото търсят за помощ!\n2500. Ти си безграничен в красотата и съвършенството; ние сме безгранични\nв греховността и в заблудата.\nНасочи Твоята безграничност, о, Прещедри, върху безграничната\nгрешност на шепа злосторници (като нас).\nО, ела, защото от нашето парче плат остава една нишка: ние бяхме\nград, остава само една стена.\n(Спаси) остатъка, (спаси) остатъка, о, Владетелю, та да не се радва изцяло душата на дявола –\nНе заради нас, а заради онази първоначална милост, чрез която Ти търсеше онези, които бяха загубили пътя.\n2505. Както Ти показа Твоята сила, (така сега) покажи Твоята милост, о, Ти, Който си положил милостите в плътта и мазнината.\nАко тази молитва увеличава Твоя гняв, научи (ни) да се молим, о, Всесилни,\nКакто, (когато) Адам падна от Рая, Ти му даде завръщане при Теб (след покаяние), така че той избяга от грозния дявол."\nКой е дяволът, че да изпревари човека и да спечели играта срещу него на такава дъска?\nНаистина, всичко стана в полза на Адам: онази хитрост стана проклятие за завистника.\n2510. Той (дяволът) видя една игра, (но) не видя двеста игри, (които да загуби):\nзатова преряза опората на собствения си дом.\nТой подпали огън през нощта в нивата на другите; (докато) вятърът носеше огъня към собствената му нива.\n(Божественото) проклятие беше сляпо към дявола, така че той сметна лукавството (си) за вреда на врага.\n(Божественото) проклятие е, което го прави (човека) да вижда криво, да бъде завистлив, самомнителен и зъл,\nДотам, че да не знае, че който върши зло, то накрая се връща и го поразява.\n2515. Той вижда всички действия на учителя обратно: те стават мат за него,\nущърб и поражение.\n(Проклятието го заслепява), защото, ако счита себе си за нищо, (ако) гледа на раната (своята морална и духовна слепота) като на смъртоносна и неизлечима,\nОтвътре ще се надигне болка от такова виждане и болката ще го извади от булото (самомнението).\nДокато майките не са обзети от мъките на раждането, детето не намира никакъв път да се роди.\nТова поверено (от Бога) е в сърцето, сърцето е бременно (с него): тези съвети (на пророците и светците) са като акушерка.\n2520. Акушерката може да каже, че жената няма да има болка: (но) болката е\nнеобходима, болката е път за детето.\nТози, който е без болка, е разбойник, защото, да си без болка е като да се каже: "Аз съм Истината."\nКазването на онова "Аз" в неподходящо време е проклятие (за говорещия); казването на онова "Аз" навреме е милост (от Бога).\nОнова "Аз" на Мансур (Халладж) със сигурност беше милост; онова "Аз" на фараона беше проклятие. Виж (това)!\nСледователно, длъжни сме да обезглавим всяка ненавременна птица, за да дадем знак (предупреждение).\n2525. Що е "обезглавяване"? Убиване на телесната душа в свещената\nвойна (джихад) и отказ от говоренето на душата,\nТочно както изтръгваш жилото на скорпиона, за да го спасиш от смърт,\n(Или) изтръгваш отровния зъб на змията, та да избегне змията мъчителното убиване с камъни.\nНищо няма да убие телесната душа, освен сянката (закрилата) на Пира: залови се здраво за полата на онзи убиец на душата.\nКогато се заловиш здраво, това е с Неговата подкрепа: каквато и сила да дойде при теб, тя е Неговото привличане (на теб към Него).\n2530. Знай, че е истина (текстът) "Не ти хвърли, когато хвърли": каквото и да\nпосее душата, това е от Душата на душата.\nТой е Хващащия за ръката (за помощ) и Носещия товара: имай надежда,\nмиг след миг, за Неговия дъх.\nНе се натъжавай, ако дълго си останал без Него: ти си чел, че Той бавно улавя (грешниците), но ги хваща здраво.\nНеговата милост е бавна в хващането, (но) държи здраво: Неговото Присъствие не отсъства от теб дори един миг.\nАко искаш обяснение за този съюз и приятелство, чети внимателно (сура) Уа ад-духа ("Утрото").\n2535. А, ако кажеш, че злините също са от Него, (това е вярно), как това ще\nнамали Неговата благодат?\nИ това даване на злото е Неговото съвършенство: аз ще ти разкажа\nпритча, о, уважаеми.\nЕдин художник направи два вида картини – прекрасни картини и картини, лишени от красота.\nТой изрисува Йосиф и изящни хурии, той изрисува грозни ифрити и дяволи.\nОт двете картини – той и на двете е майсторът – тези (грозните) не свидетелстват за неговата грозота, а за неговото изобилие.\n2540. Той прави грозотата безкрайно грозна – тя е обградена само и с всичко грозно –\nЗа да се изяви съвършенството на неговото изкуство и за да бъде посрамен отричащият неговото майсторство.\nА ако не умее да твори злото, той е несъвършен; затова Той (Бог) е Създателя и на неверника, и на искрения (вярващ).\nОт тази гледна точка тогава и неверието, и вярата са свидетели (за Него):\nи двете се прекланят пред Неговото Господство.\nНо знай, че вярващият се покланя доброволно, защото търси удовлетворението (на Бога) и е целенасочен (в това).\n2545. Неверникът също се покланя на Бога, (макар и) с нежелание; но неговата\nцел е към друг обект на желание.\n(Вярно е, че) той поддържа крепостта на Царя (човешкото тяло); но той претендира, че е повелител.\nТой е станал бунтовник, с твърдението, че тя е негово владение; накрая обаче самата крепост става на Царя.\nВярващият поддържа онази крепост в добро състояние заради Царя, а не заради положение (и власт).\nГрозният (неверникът) казва: "О, Царю, Създателю на грозното, Ти си способен и на красивото, и на презряното грозно.”\n2550. Красивият (вярващият) казва: "О, Царю на красотата и хубостта, Ти\nме създаде свободен от недъзи."\nКак Пророка, Бог да го благослови и с мир да го дари, даде напътствие на болния мъж и го научи да се моли\nПророка рече на онзи болен мъж: "Кажи така: ‘О, Ти, Който правиш лесно онова, което е трудно,\nДай ни добро в дома на настоящия ни живот и ни дай добро в дома на отвъдния ни живот!\nСтори пътя приятен за нас като градина: наистина Ти, о, Достойни, си нашата цел.’"\nПри Събирането (за съд) вярващите ще кажат: "О, ангел, не е ли Адът общият път,\n2555. И вярващият, и неверникът преминават по него? Ние не видяхме в този\nпът нито дим, нито огън.\nЕто, тук е Раят и обителта на сигурността: къде, тогава, беше онова низко място за преминаване?"\nТогава ангелът ще каже: "Онази зелена градина, която видяхте на едно място, когато минавахте –\nОнова беше Адът и ужасното място за мъчение, (но) за вас той стана градини, бостани и дървета.\nТака, както с тази душа с адска природа огненият неверник иска да ви въведе в изкушение,\n2560. Вие положихте усилия и той се изпълни с чистота, а вие угасихте огъня\n(Така, както) огънят на страстта, който гореше, стана зеленината на благочестието и светлината на напътствието (към истинната вяра);\n(Така, както) огънят на гнева у вас също се превърна в търпение и мракът на невежеството у вас се превърна в знание;\n(Така, както) огънят на алчността у вас се превърна в себеотрицание, а онази завист като тръни се превърна в рози;\nТака, както вие потушихте, преди всички други, тези огньове в себе си заради Бога;\n2565. И направихте огнената душа като градина и хвърлихте в нея семената на\n(Докато) в нея славеите на споменаването и възхвалата на Бога пееха сладко в градината до реката;\n(Така, както) вие отговорихте на призива на Бога и донесохте вода в разпаления ад на вашата душа –\nНашият Ад за вас се превърна в зеленина, в рози, изобилие и богатства."\nКаква е отплатата за добротворството, синко? Благост, добротворство и достойна награда.\n2570. "Не казахте ли вие: ‘Ние сме отдадени (на Бога): ние се самоизличаваме\nпред качествата на Вечността?\nНие, макар и да сме нищи или луди, сме опиянени от онзи Виночерпец и онази чаша.\nНие полагаме глави (доброволно) върху Неговата разпоредба и заповед: ние даваме сладкия си живот в залог (на Него).\nДокато мисълта за Приятеля е в най-вътрешните ни сърца, (цялата) ни работа е да Му служим и да се отказваме от душите си.’”\nТам, където свещта на изпитанието е била запалена, сто хиляди влюбени души са изгорели.\n2575. Тези влюбени, които са в дома (и близо до Него) са (като) пеперуди пред свещта на Лицето на Приятеля.\nО, сърце, иди там, където са чистосърдечни с теб и са щит за теб срещу злините,\nИ ти дават място в техните души, за да те напълнят с вино, като чаша.\nНамери убежище в техните души: о, светла луна, направи си дом в небето!\nКато Меркурий, те ще отворят книгата на сърцето, за да ти разкрият тайните.\n2580. Стой при своите – защо навън блуждаеш? Придържай се към съвършената\nЛуна, ако си къс от луната.\nКаква е причината за отдалечаването на частта от цялото? Каква е причината за непрестанното смесване с различното?[или: Не е ли видно: примесът е тъй несвойнствен]\nВиж как ембрионът добива вид в процеса (на отделяне): виж превръщането на невидимото във видимо чрез проявление.\nО, човече без мъдрост, докато купуваш като жена ласкателствата, (ти ще останеш несъвършен): как ще намериш помощ чрез лъжи и ласкателства?\nТи приемаш ласкателство, сладки думи и лъжи и ги слагаш в гърдите си като злато.\n2585. За теб упреците и плесниците на (духовните) царе са по-добри от\nпохвалата на заблудените.\nПреглътни плесниците на (духовните) царе, не преглъщай меда на сганта, та под действието на тези мъже да станеш личност;\nЗащото от тях идват щастието и одеждата на достойнството: в убежището на духа тялото става душа.\nТам, където видиш някой гол и окаян, знай, че той е избягал от (духовния) учител,\nЗа да стане такъв, какъвто сърцето му желае – онова сляпо, зло и безполезно сърце.\n2590. Ако той беше станал такъв, какъвто учителят му желаеше, той щеше да\nукраси себе си и близките си.\nВсеки, който в света бяга от учител, бяга от щастието. Знай това!\nТи си научил занаят, за да придобиваш за тялото; (сега) сложи ръката си в занаята на религията.\nВ този свят ти стана облечен и богат: кога ще излезеш оттук, кога ще го сториш?\nНаучи такъв занаят, че в отвъдното опрощението на Бога да бъде твоята печалба.\n2595. Оня свят е град, пълен с търговия и придобиване: не мисли, че печалбата\nе само тук (в този свят).\nБог, Всевишен е Той, е казал, че придобиването в този свят, в сравнение с придобиването в оня (свят), е детска игра –\nКакто едно дете прегръща друго, или като човек, който се самозадоволява;\n(Или) като деца, които правят на игра дюкян, (но) от него няма друга печалба, освен забавление.\nНощта настъпва, и то (детето) се връща гладно вкъщи: децата са се разотишли и то е останало само.\n2600. Този свят е площадка за игра, а нощта е смърт: ти се връщаш с празна\nПридобивката в религията е любов и вътрешно привличане – способност да се приеме Светлината на Бога, о, твърдоглави!\nТази долна душа желае да придобиеш това, което е преходно: докога ще придобиваш долното? Нека си върви! Достатъчно!\nАко долната душа желае да придобиеш нещо достойно, има някакво лукавство и интрига зад това.\nРазказът за лицемерите и как те построиха джамията на съпротивата\n2825. Подобава да чуеш една друга история за извращение, взета от разказа на\nЛицемерите играха срещу Пророка (точно), както изкривената игра на четно– нечетно (играна от Иблис срещу Муауия):\n"Нека построим джамия заради славата на религията на Ахмад"; и това беше всъщност вероотстъпничество (от тяхна страна).\nТе играеха такава нечестна игра: те построиха джамия – друга, освен неговата джамия.\nУкрасиха нейния под, таван и кубе, но желаеха да разединят общността (на мюсюлманите).\n2830. Те дойдоха при Пророка с (коварна) молба: коленичиха пред него като\nКазвайки: "О, Пратенико на Бога, дали поради добротворство ще си направиш труда да отидеш до онази джамия,\nТа да бъде благословена от твоите стъпки – нека твоите дни процъфтяват до Възкресението!\nТова е джамия за кални и облачни дни, джамия за дни на тежко изпитание във времена на бедност,\nТа да намери там (беден) странник добро и подслон, и примерите на това място да се намножат,\n2835. Та да се разпространят и изобилстват ритуалите на религията; защото\nгорчивата работа с приятелите става сладка.\nУдостои онова място за час: заяви, че сме искрени и ни представи с добро.\nПокажи благоволение към джамията и нейните строители. Ти си луната, ние сме нощта: бъди с нас за миг,\nТа да стане нощта чрез твоята красота като ден, о, ти, чиято красота е слънце, озаряващо нощта."\nУви! Де да бяха тези думи от сърце, та желанието на онези хора да бъде изпълнено!\n2840. Любезност, която идва от езика, (без искреност) на сърцето и душата, е като насаждение върху торище, о, приятели.\nПогледни го отдалеч и отмини: то не е годно за ядене и мирисане, синко.\nНе отивай подир любезността на неверните, защото тя е пропукан мост: добре чуй (моето предупреждение).\nАко невежа стъпи върху него, мостът ще се срути и ще счупи онзи крак.\nТам, където една войска е разгромена, то е поради двама-трима женствени страхливци.\n2845. Той (страхливецът) идва въоръжен на бойната линия, като мъж: те (войниците) полагат сърцата си на него, с думите: "Тук е приятелят от Пещерата."\nТой обръща лицето си (в битката), когато вижда раните: неговото отстъпление пречупва гърба ти.\nТова (изложение) е дълго и пространно, а онова, което се цели, е скрито (от погледа).\nКак лицемерите придумваха Пророка, Бог да го благослови\nи с мир да го дари, та да го отведат при джамията на съпротивата\nТе изрекоха лъжливи слова на Пратеника на Бога: бяха яхнали коня на хитруването и увъртането.\nОнзи благ и милосърден Пратеник само се усмихваше и казваше единствено: "Да."\n2850. Той изрази благодарност на онази група: зарадва пратениците с отговора си.\nТяхното коварство му беше ясно, от игла до конец, по същия начин, както (ясно се виждат) косми в млякото.\nОнзи милосърден човек се направи, че не вижда космите: онзи любезен мъж каза: "Прекрасно!" на млякото.\n(Той съзря) сто хиляди косъма измама и хитруване, но тогава си затвори очите\nОнзи океан на изобилие заговори истини: "Аз съм по-състрадателен към вас от вас самите.\n2855. Аз съм седнал на ръба на огън с дразнещи блясък\nВие бързате към него като пеперуди, докато с две ръце прогонвах пеперудите от огъня.”\nКогато Пророка реши да отиде (в джамията), ревността на Бога извика:\n"Не слушай гул (изкушението)!\nЗащото тези зли мъже са използвали хитрост и коварство: всичко, което\nса направили, е наопаки (на истината).\nТяхното намерение беше единствено да (те) посрамят: кога (упоритите) християни или евреи са искали доброто на религията (исляма)?\n2860. Те (лицемерите) са построили джамия върху моста на Ада: те играха\nна нард с Бога.\nТяхната цел е да предизвикат разединение сред сподвижниците на Пратеника: как всеки глупак можа да разбере благодатта на Бога?\n(Те са построили джамията), за да докарат един евреин от Сирия, от чиято проповед евреите са опиянени."\nПророка каза (на лицемерите): "Да, но (сега) ние сме с намерение да вървим и сме решени за поход.\nЩом се върна от тази експедиция, тогава непременно ще отида в джамията."\n2865. (Така) ги отблъсна и побърза към полето на войната: той започна една игра на надхитряне с измамниците.\nКогато се върна от похода, те отново дойдоха и поискаха (изпълнението на) онова минало обещание.\nБог му каза: "О, Пророче, обяви открито предателството (им) и, ако трябва да има война, кажи: ‘Нека бъде!’”\nТой (Пророка) рече:"О, лукави люде, замълчете! Отдръпнете се, за да не изрека тайните ви (мисли)."\nКогато той (им) произнесе някои знаци от техните скрити мисли, работите им тръгнаха на зле.\n2870. Тогава пратениците обърнаха гръб от него, викайки: "Убежище при\nБога! Убежище при Бога!"\nВсеки лицемер, хитрувайки, донесе един Коран под мишница при Пророка,\nЗа да вземат клетви, тъй като клетвите са щит: а клетвите са обичай, следван от злите люде.\nТъй като злият няма вярност в религията, по всяко време той ще наруши клетвата си.\nПраведните нямат нужда от клетва, защото имат две ясно виждащи очи.\n2875. Нарушаването на договори и обети е от глупост; спазването на клетвите\nи верността (към думата) е дело на богобоязливия.\nПророка каза: "Вашите клетви ли да приема за истина, или – клетвата на Бога?"\nОтново онези хора, с Коран в ръце и с печата на постенето на устните, се заклеха с друга клетва,\nКазвайки: "Кълнем се в това свято и истинно Слово, че построяването на джамията е заради Бога.\nВ онова място няма хитроумно коварство: в онова място е (само) споменаване (на Бога), искреност и възглас:"О, Господи мой".\n2880. Пророка отговори: "Гласът на Бога идва в ухото ми като ехо.\nБог е сложил печат в ушите ви, та не бързат да чуят гласа на Бога.\nЕто, гласът на Бога идва ясно при мен: той е кристално ясен за мен, като чисто от утайки питие” –\nКакто Моисей чу от храста гласа на Бога: "О, ти с блажено щастие!"\nОт храста той чу: "Наистина, Аз съм Аллах" и заедно с думите се появиха (Божествените) светлини.\n2885. Когато (лицемерите) бяха изоставени от светлината на Откровението, те\nотново започнаха да изричат клетви.\nТъй като Бог нарича клетвата щит, как кавгаджията може да изпусне щита от ръката си?\nИ пак Пророка ясно им каза: “Вие излъгахте.”\nКак един от сподвижниците, Бог да е доволен от тях, си помисли с неодобрение: “Защо Пратеника, Бог да го благослови и с мир да го дари, не хвърли було (върху тяхното лицемерие)?”\n(Тяхното искане беше отхвърлено), така че един от приятелите на Пратеника прие в сърцето си отрицание от онова (негово) отдръпване,\nМислейки: "Такива старци с побелели коси и достойнство – този Пророк ги излага на срам.\n2890. Къде е щедростта? Къде е покриването (на греховете)? Къде е смирението\n(в зачитане на другите)? Пророците покриват сто хиляди гряха!"\nОтново бързо той поиска прошка от Бога в сърцето си, за да не пожълтее лицето му от противопоставянето (на Пророка).\nЗлокобността на приятелството с лицемерите направи истинския вярващ зъл и непокорен като тях.\nОтново той плачеше с умоление:"О, Ти, Който знаеш тайната, не ме изоставяй да упорствам в неверието!\nСърцето ми не е под мой контрол, както и моят взор; ако ли не, в този момент бих изгорил сърцето си в гняв."\n2895. Докато си мислеше, обори го дрямка. В съня си тяхната джамия му се\nпоказа пълна с изпражнения:\nПорутено място, камъните му в нечистота – от камъните се издигаше черен дим.\nДимът отиде в гърлото му и му причини пареща болка: ужасен от горчивия дим, той скочи от сън.\nНезабавно падна с лице към земята и заплака: "О, Боже, тези неща са знакът на (тяхното) неверие.\nГняв (срещу тях) е по-добър от такова търпение, о, Боже, което ме отделя от светлината на вярата.”\n2900. Ако наблюдаваш делата на хората на видимото, (ще видиш), че те миришат,\nлюспа след люспа, като лук –\nВсяко едно е по-безсмислено от друго, (докато) при искрените всяко усилие е по-добро от другото.\nОнези хора (лицемерите) стегнаха сто пояса на плащовете си, за да разрушат джамията на хората на Куба –\nКато онези господари на слона в Абисиния те сториха Кааба, (но) Бог я порази с огън;\nТе (абисинците) направиха опит върху Кааба в отмъщение: прочети от Словото (на Бога) какво се случи с тях!\n2905.Негодниците с почернели лица в религията нямат друго, освен хитрост, коварство и недоволство.\nВсеки от сподвижниците видя ясно (в съня си) някакво видение от онази джамия, така че тайната за нея стана сигурно знание за тях.\nАко разкажа виденията, едно по едно, тогава чистотата (на сподвижниците) ще стане сигурна за хората на съмнението;\nНо аз се страхувам да разкрия тяхната тайна: те са галените възлюбени (на Бога) и ласката е върху тях.\nТе са получили религиозния Закон (шариа) (от Бога) без подражание: без пробен камък те са взели онези златни монети.\n2910. Мъдростта на Корана е като загубената камила на вярващия: всеки има сигурно знание за собствената си загубена камила.\nПоказване, че във всяка душа съществува поразията на джамията\nКогато се видя, че това не беше джамия, а беше дом на интриги и капан на евреите,\nТогава Пророка даде заповед: "Изличете я и я направете сметище и пепелище."\nОснователят на джамията беше фалшив, като джамията: не е щедрост да пръскаш зърна върху капан.\nМесото, което улавя рибата на куката – такова късче нито е изобилие, нито е щедрост.\n3020. Джамията на хората на Куба, която беше безжизнена – той (Пророка)\nне допусна до нея онази, която не й беше равна.\nДори в случая с безжизнените неща такава грешка не мина: господарят\nна справедливостта (Мухаммад) подпали тази неравнопоставена (и несъвместима джамия).\nЗатова в случая с истините, които са основата на основите, знай, че (също) съществуват различия и разделения.\nНито неговият (на един човек) живот е като неговия (на друг) живот, нито смъртта на единия е като смъртта на другия.\nНикога не мисли, че неговият гроб е като гроба на другия. Как мога самият аз да изрека различията (помежду им) в оня свят?\n3025. Постави работата си на пробния камък, о, човече на делата, за да не построиш джамията на съпротивата.\nЧесто ти се подиграваше на онези строители на джамията; (но), когато се замислиш, ти самият си бил един от тях.\nКак раздорът и враждебността между ансарите бяха премахнати чрез благословиите на Пратеника, Бог да го благослови и с мир да го дари!\nДвете племена на име аус и хазрадж имаха кръвна вражда помежду си.\nЧрез (проповедите на) Мустафа (Мухаммад) техните стари вражди се заличиха в светлината на исляма и чистотата (на сърцето).\n3715. Първо, онези врагове станаха братя като зърната на гроздето в\nА от поуката, дадена в думите: "Вярващите са братя", те се смесиха и станаха едно тяло.\nОбразът на гроздовете е като този на братята: когато ги изстискаш, те стават един сок.\nЗеленото и узрялото грозде са противници, но, когато зеленото грозде узрее, става добър приятел.\nНеузрялото грозде, често е останало твърдо като камък и сурово – в предвечността Бог го е нарекъл изконен неверник.\n3720. Такъв нито е брат, нито е една душа (с мюсюлманите): той е обречен\nна нещастия еретик под проклятие.\nАко кажа какво таи той (в сърцето си), в света ще настане смут в умовете (на хората).\nПо-добре е да не се споменава тайната на слепия неверник: по-добре е димът на Ада да бъде прокуден от Ирам.\nДобрите зелени гроздове, които са годни (да узреят), накрая стават едно сърце чрез диханието на хората на сърцето (светците).\nТе се устремяват бързо към превръщането в зряло грозде, та да ги напуснат двойнствеността, омразата и враждата.\n3725. Тогава, в зрелостта на грозда те променят кожите си, докато станат\nедно: Единството е тяхното качество.\nПриятел става враг, защото все още сте двама: нима някой се кара със себе си?\nБлагослов към пълната любов на Учителя, който даде единство на стоте хиляди атома.\nТе бяха като прах, разпилян на пътя: ръката на Грънчаря ги направи една делва.\nЕдинството на телата от вода и глина е несъвършено: (единството на) душата не е като това.\n3730. Ако сега – като пример – изредя още подобия, страхувам се, че те ще предизвикат безпорядък в разбирането.\nДори тук има един Соломон, но ние сме слепи, поради това, че предпочитаме далекогледството.\nДалекогледството прави човека сляп, както един спящ в къща е сляп за къщата.\nНие сме твърде пристрастени към изтънчените слова, ние сме отдадени на решаването на проблеми;\nИ накрая, за да можем да вързваме възли, та да ги развържем, ние създаваме правила за излагане на трудността, а сетне – и за отговаряне на въпросите, породени от нея,\n3735. Като птица, която развързва възела на капан и понякога го завързва, за да стане съвършена в изкуството:\nТя е лишена от просторна земя и ливада, нейният живот е прекаран в занимание с възли;\nДори тогава възелът не й е подчинен, но крилата й винаги са пречупени.\nНе се бори толкова с възлите, за да не бъдат отнети крилата и перата ти от някого чрез това напразно твое усилие.\nСто хиляди птици са били с пречупени крила и не са могли да прекратят онази засада на несъществените неща.\n3740. Прочети в Корана за тяхното състояние, о, алчни: "Те изследваха в\nкраищата на земята"; виж (думите): "Имаше ли някакво убежище?"\nСпорът за ангур (грозд) и инаб (грозде) не беше разрешен в препирнята между турчина, гърка и арабина.\nДокато духовният Соломон, изкусен в езиците, не се намеси, тази двойственост няма да изчезне.\nО, всички вие, препиращи се птици, чуйте, като сокола, този соколарски барабан на Царя.\nХайде, от всички краища се устремете с радост, от своето различие към Единството.\n3745. Където и да сте, обърнете лицата си към него: това е нещото, което Той\nне ви е забранявал (никога).\nСлепи птици сме ние и твърде сурови в това, че поне за миг не познахме онзи Соломон.\nКато бухалите, ние станахме враждебни към соколите: и неизбежно останахме в мястото на руините.\nПоради крайно невежество и слепота, ние искаме да навредим на удостоените от Бога.\nКак ятото птици, които са озарени от Соломон, биха откъснали\nкрилата и перата на невинните?\n3750. Не, те биха донесли зърно не безпомощните: благородни са онези\nптици, без агресивност или вражда.\nТехният папуняк, за да прослави (Соломон), отваря пътя (към Него) на сто като Балкис (савската царица).\nТехният гарван, макар да беше гарван на вид, имаше устрема на сокол и не отвръщаше взор.\nТехният щъркел, който щрака „лак-лак“, хвърля върху съмнението огъня на единобожието;\nА техният гълъб не се плаши от соколите; соколът полага глава (на почит) пред техния гълъб.\n3755. Техният славей, който те хвърля в екстаз, има розова градина в сърцето си.\nТехният папагал беше (винаги) свободен от захарта, защото захарта на вечността показваше лицето си пред него отвътре (от духа му).\nКраката на техните пауни изглеждат по-прекрасни от другите паунови пера.\nСловата на княжеските птици са (безсмислени като) ехо: къде е словото на птиците на Соломон?\nКак ще узнаеш крясъка на птиците, когато дори за миг не си видял Соломон?\n3760. Крилете на онази птица, чийто крясък развеселява, са отвъд Изтока и\nВсяка нейна мелодия е от Престола на Бога до земята, и от земята до Трона на Бога тя се носи със слава и великолепие.\nПтицата, която се движи без този Соломон, е влюбена в мрака, като прилеп.\nСтани близък със Соломон, о, окаян прилеп, за да не останеш завинаги в мрака.\nРазказ за Пратеника, мир нему, който дойде на помощ на керван\nс араби, изнемощели от жажда, поради липса на вода, и примирени със\nсмъртта: камилите и хората от кервана бяха провесили езици\n3130. В онази долина (уади) имаше група араби: техните мехове бяха\nпресъхнали поради липсата на дъжд:\nНасред онази пустиня един керван беше останал – те мълвяха собствената си смърт.\nВнезапно той, който е крепител на двата свята, Мустафа (Мухаммад), се появи на пътя, за да помогне.\nТой видя тъдява един много голям керван върху горещите камъчета, в трудно и ужасно пътуване;\nЕзиците на техните камили висяха, хората се бяха натръшкали навсякъде върху пясъка.\n3135. Обзе го съжаление и рече:"Нека някои от вас да тръгнат, без да се бавят, хайде, тичайте към онези пясъчни хълмове,\nЗащото един негър върху гърба на камила ще докара мях с вода, който той носи с пределна бързина за своя господар.\nДоведете ми онзи негър-камилар заедно с камилата, с безотказна заповед."\nОнези търсачи се приближиха към пясъчните хълмове; след час видяха, както им бе казано:\nЕдин негър-роб пътуваше с камила, огромният мях беше пълен с вода – подобно на човек, носещ подарък.\n3140. Тогава те му казаха: "Гордостта на човечеството, най-добрият от\nтворенията те приканва (да дойдеш) в тази посока."\nТой рече: “Аз не го познавам: кой е той?" Той (говорещият) рече: “Той е онзи с лице на луна и с благ нрав."\nТе му описаха различните качества, които бяха (у Пророка); той рече: "Сякаш той е онзи поет,\nКойто подчини едно множество с магия: аз няма да се доближа до него и с половин педя."\nВлачейки го, те го доведоха в онази посока: той нададе гневни викове, ругаейки.\n3145. Когато го доведоха пред онзи достолепен мъж, той (Пророка) рече:\n"Пийте от водата, а също и напълнете меховете си с нея."\nТой утоли жаждата на всички тях от меха с вода: камилите и всички хора пиха от онази вода.\nОт неговия мях (на негъра) той напълни и големите, и малките мехове: от ревност към меха облаците в небето бяха изумени.\nВиждал ли е някой това – от един-единствен мях парещата жега на толкова много адове (на жажда) да бъде охладена?\nВиждал ли е някой това – всички тези мехове се напълниха от един мях без трудности?\n3150. Самият мях беше було, по негова заповед (на Пророка) вълните на (Божията) благодат пристигаха (при тях) от Морето на изконността.\n"Водата чрез кипене се превръща във въздух, а онзи въздух чрез охлаждане се превръща във вода.”\nНе, без причина и отвъд тези максими, Божественият акт за довеждане към съществуване създаде водата от небитието.\nТъй като от детството си видял (вторични) причини, от невежество си се прилепил към тях.\n(Зает с) тези причини, ти нехаеш за Причинителя: и така ти клониш към тези була.\n3155. Когато (вторичните) причини си отидат, ти ще удариш главата си и ще се провикнеш много пъти: "О, Господи наш! О, Господи наш!"\nГоспод ще каже: "Върви към (вторичната) причина! Как си спомни за Моето дело? О, чудо!"\nЧовекът ще рече:"Отсега нататък аз ще Те виждам изцяло: аз няма да гледам към причината и към онази измама."\nБог ще му отговори: “Твоят случай (е описан в текста):’Ако бъдат върнати обратно (в света), те непременно ще се завърнат (към възбраненото им).’\nО, ти, който си слаб в твоето покаяние и в твоя обет;\nНо Аз няма да погледна това, ще проявя милост: Моята милост е изобилна,\nАз действам чрез милост.\n3160. Аз не ще обърна внимание на твоето лъжливо обещание, от щедрост ще ти дам\nдар още в този миг, защото Ме призоваваш."\nХората от кервана бяха изумени при това действие (на Пророка). (Те извикаха): "О, Мухаммад, о, ти, с природа на Морето, какво е това?\nТи направи един малък мях було: ти изобилно утоли жаждата и на араби, и на кюрди.”\nКак той (Пророка) чудодейно напълни меха на онзи роб с вода\nот отвъдния свят и направи бяло лицето на негъра-роб\nс позволението на Бога, Всевишен е Той\n"О, робе, сега погледни твоя пълен мях, за да не кажеш нещо – добро или лошо, роптаейки."\nНегърът беше изумен от това очевидно чудо: неговата вяра изгряваше от (света на) непространственото.\n3165. Той видя извор, който започна да блика от въздуха (на отвъдния\nсвят), видя и че неговият мях бе станал було за прилива на онзи (извор).\nБулата също бяха разкъсани от онзи (озарен) поглед, така че той ясно видя извора на неведомото.\nВ този миг очите на роба се напълниха със сълзи: той забрави своя господар и своето място на пребиваване.\nНеговите ръка и крак станаха безсилни, невъзможно бе да продължи пътя си: Бог стовари сътресение върху душата му.\nТогава той (Пророка) отново го дръпна обратно за (негово) добро с думите: "Ела при себе си; завърни се, о, ти, който търсиш сполука.\n3170. Не е време за изумление: изумлението е пред теб; точно сега бързо и незабавно поеми по пътя си."\nТой (робът) сложи ръцете на Мустафа (Мухаммад) на лицето си и ги целуна многократно от обич.\nТогава Мустафа поглади с благословената си ръка лицето му и го стори честито.\nОнзи абисински негър стана бял като пълната луна, а неговата нощ се превърна в ясен ден.\nТой стана Йосиф по красота и изящество: той (Пророка) му каза: "Сега иди в селото (у дома) и разкажи какво ти се случи."\n3175. Той вървеше напред, сякаш без глава и без крака, опиянен (от екстаз): изгубил и ума, и дума.\nНай-сетне, недалеч от кервана, той стигна забързан, с два пълни меха при своя господар.\nКак господарят видя своя роб бял и не го позна, и каза: "Ти си убил\nмоя роб: убийството те е намерило и Бог те е хвърлил в ръцете ми."\nГосподарят го видя отдалеч и остана изумен: от изненада той повика (при себе си) хората на селото.\n“Това – каза той – са нашият мях и нашата камила: къде тогава е (нашият) роб с черно чело?\nТози мъж, който идва отдалеч, е като (пълна) луна: светлината на лицето му поразява светлината на деня.\n3180. Къде е нашият роб? Нима е загубил пътя, или вълк го е застигнал\nи го е убил?”\nКогато той дойде пред него, (господарят) рече: "Кой си ти? Ти в Йемен ли си роден или си турчин?\nКажи (ми) какво си направил с моя роб? Говори истината! Ако си го убил, признай! Не се опитвай да хитруваш."\nТой отговори: "Ако съм го убил, как щях да дойда при теб? Как щях да дойда със собствените си крака, опръскан с неговата кръв, (за да бъда убит)?"\n"Къде е моят роб", Той (робът) рече: "Ето ме, аз съм: Божията благодат ме стори сияен."\n3185. "Ах, какво говориш? Къде е моят роб? Хайде, ти няма да се отървеш\nот мен, докато не признаеш истината."\n(Робът) рече: "Аз ще ти разкажа всички тайни между теб и оня роб, една по една;\nЩе разкажа какво се случи (между нас), откакто ме купи, досега,\nЗа да разбереш, че аз съм същият в действителност, макар че (сияйна) зора изгря от моето черно като нощта (тяло).\nЦветът стана друг; но чистият дух е свободен от цвят, от четирите елемента и от прахта."\n3190. Тези, които познават (само) тялото, скоро ни загубват; (но) тези, които пият (духовната) вода, изоставят (телесния) мях и делва.\nТези, които познават духа, са освободени от числата (множествеността):\nте са потопени в Морето, което е без „как“ и „колко“.\nСтани дух и познай духа чрез духа: стани приятел на прозрението, а не дете на подобието.\nТъй като ангелът и разумът имат едно начало и поради (Божествената) мъдрост са станали две (различни) форми –\nОнзи ангел е приел крила и пера като птица, докато този разум е изоставил крилата и е придобил (нематериално) сияние –\n3195. По необходимост и двамата са си поддръжници: и двамата с прекрасни лица са крепители един другиму.\nИ ангелът, и разумът са открили Бога: и двамата помагат на Адам и му се покланят.\nПлътта (нафс) и дяволът (също) отначало са били едно и са били враг и завистник на Адам.\nТози, който е гледал на Адам като на тяло, е избягал (от него с презрение), а този, който е съзрял поверената светлина (в Адам), му се е поклонил.\nТези двамата (ангелът и разумът) бяха просветлени чрез него (Адам), докато окото на другите двама (плътта и дявола) не видя друго, освен глина.\n3200. Това известие сега остана като магаре на лед, както не подобава да\nсе цитира Евангелието на евреите.\nКак невярващата жена дойде при Мустафа (Мухаммад), мир нему, с бебе кърмаче и как то проговори като Исус за чудесата на Пратеника,\nБог да го благослови и с мир да го дари!\n3220. Една жена от същото онова село, една от неверниците, изтича при\nПророка, за да го изпита.\nТя дойде при Пророка, покрита с було: жената носеше в ръцете си двумесечно бебе.\nДетето рече: "Бог да ти даде мир, о, Пратенико на Бога! Ние дойдохме при теб."\nМайка му каза гневно: "Хей, млъкни! Кой ти сложи това свидетелство в устата?\nКой те научи на това, о, малко дете, та езикът ти стана гладък, а си невръстно бебе?"\n3225.То отговори: “ Бог (ме) научи, после Гавраил (Джибрил): аз съм спътник на Гавраил в това известяване.\nТя рече: “Къде е Гавраил?” То отговори: "Над главата ти: не виждаш ли? Обърни погледа си нагоре.\nГавраил е застанал над теб: той ми стана водач в сто различни пътища."\nТя каза: "Виждаш ли (го)?" "Да – отговори то – сияе над теб като пълна луна.\nТой ме учи на качествата на Пророка и чрез тези знания ме избавя от упадък."\n3230. Тогава Пророка му каза: "О, дете, кърмаче, какво е твоето име? Кажи\nго открито и се подчини (на моето искане)!"\nДетето рече: "Абд ал-Азиз е моето име при Бога; (но) Абд ал-Узза при тази шепа окаяници.\nАз съм чист, свободен и непричастен с Узза, кълна се в истината на Онзи, Който ти е дал това пророчество."\nДвумесечното бебе, (озарено) като пълната луна, произнесе реч като възрастен, като онези, които заемат почетното място.\nТогава в този миг пристигна благоухание от Рая, така че обонянието на детето и майката пое аромата.\n3235. И двамата казваха: "От страх от падане (от това високо положение) по-добре е човек да повери душата си на този аромат.”\nКолкото до онзи, когото Бог озарява със знание, нещата – безжизнени и растящи, произнасят сто израза на вяра в него.\nКолкото до онзи, когото Бог закриля, птици и риби са негови пазители.\nТълкуване на преданието на Мустафа (Мухаммад), мир нему, че Коранът има външен (смисъл) и вътрешен (смисъл) и че този вътрешен (смисъл) има вътрешен (смисъл) и така до седем вътрешни (смисъла)\nЗнай, че думите на Корана имат външен (смисъл) и под външния (смисъл) има вътрешен (смисъл) – изключително съкрушителен;\n4245. А под онзи вътрешен (смисъл) има трети (смисъл), където всеки ум се загубва.\nЧетвъртият вътрешен (смисъл) на Корана никой не е видял, освен Бога, Който е безподобен и несравним.\nВ Корана, о, синко, не гледай (само) на външното: дяволът гледа на Адам само като на кал.\nВъншният (смисъл) на Корана е като човек, чиито черти са видими, докато духът му е скрит.\nЧичовците и вуйчовците на един човек (може да го гледат) сто години, но да не виждат (дори) една прашинка от вътрешното му състояние.\nКак Пророка, мир нему, погледна пленниците, усмихна се и каза: "Чудя се на хора, които са влачени към Рая във вериги и окови."\nПророка видя група пленници, които бяха водени и издаваха силни стенания.\nОнзи бдителен лъв ги видя в окови: те го гледаха, като искаха да го попитат,\n4475. Така всеки (от тях) стискаше зъби и хапеше устни от гняв срещу правдивия\n(Но) въпреки гнева, те не смееха да изрекат и дума, защото бяха във веригите на принудата, тежки десет мана.\nТехният надзорник ги караше към града: той ги водеше насила от земята на неверниците.\n4480. С хиляди отрицания те крачеха по пътя, като си шепнеха негласно и хулеха деянията на (духовния) цар.\n“Ние, хиляди мъже, смели като лъвове, (воюващи) с двама или трима слаби и полуживи голи другари,\nСме оставени безпомощни в това състояние: дали това е от (нашето) злосторство или е от звездите, или е магьосничество?\nНеговото щастие прекъсна нашето щастие; нашият трон беше прекатурен от неговия трон.\n4485. Ако делото му е станало могъщо чрез магия, ние също правехме магии: как те не успяха?\nКоментар на кораничния стих:”Ако молехте за победа, о, неверници, ето, дойде ви победата. О, недоволници, вие казвахте:’Дай път и победа на нас или на Мухаммад, на онова, което е право’; и казвахте това, за да се предположи, че търсите правдата безкористно. Сега Ние дадохме победата на Мухаммад, за да видите притежателя на истината."\nНие молехме идолите и Бога, казвайки: ‘Разруши ни, ако не сме истинни.\nКойто от нас е прав и истинен, нему дай победата и възжелай да победи.’\nМного време ние отправяхме това моление и молитви (с поклони) пред Лат, Узза и Манат,\nКазвайки: ‘Ако той е прав, изяви го; ако не е прав, подчини го на нас.’\n4490. Когато видяхме, че нему бе дадена победата: ние всички бяхме в мрак, а\nтой стана светлината\nТова е нашият отговор (от Бога): ‘Онова, което искахте (да знаете), стана явно – вие не сте истинни.’"\nТогава те отново приеха сляпо тази мисъл с ума си и я прогонваха от паметта си,\nКазвайки: "Мисълта, че той е прав, е следствие от лошия ни късмет, тя трябва да се потвърди в сърцата ни.\nКакво значение има, ако той е победил няколко пъти? Съдбата понякога случайно дава незаслужена победа.\n4495. Ние също бяхме надарени с успех от Дните (съдбата) и няколко пъти го\n(Но) отново си казаха: "Въпреки че той претърпя поражение, то не беше позорно и лошо като нашето",\nЗащото добрата съдба в (часа на) поражението му даде на разположение сто скрити радости;\nТой изобщо не изглеждаше съкрушен, у него нямаше нито печал, нито вълнения,\nТъй като да бъдеш победен е знакът на истинските вярващи; все пак в поражението на вярващия има добро.\n4500. Ако счупиш малко мускус или амбра, ще изпълниш света с аромата на\nАко неочаквано пръснеш тора на магаре, къщите ще се изпълнят със смрад.\nПри позорното завръщане от Худайбия, държавата на: "Ние (ти) отворихме победата" удари барабана.\nСкритата причина защо Бог, всевишен е Той, нарече "победа" завръщането на Пророка, мир нему, от Худайбия, без да е постигнал целта си, както (Бог е казал): “Ето, Ние ти отворихме (път към) победата”; защото това беше (само) привидно затваряне, а всъщност беше отваряне, както счупването на мускуса привидно е счупване, но всъщност е потвърждение на неговата същност и показване на неговите достойнства в тяхното съвършенство\nОт (Божествената) държава при него дойде известието: "Върви, не се натъжавай, че беше възпрян за тази победа,\nЗащото в това ти унижение има победи: ето, тази и тази крепост, еди кой си град са твои."\n4505. Замисли се, накрая, когато той бързо се оттегли, какво дойде от него срещу\nкурайза и надир.\nКрепостите, също, около онези две поселения му се подчиниха и (много) ценна плячка той придоби.\nАко не беше така (да има победа в поражението), виж тази група, която е тъжна и печална, смутена и влюбена (в Бога).\nТе ядат отровата на унижението като захар; те ядат като камилите тръните на скърбите.\n(Те правят това) заради самата скръб, а не за да се избавят (от нея): в техните очи това унижение е като стълба.\n4510. Те са толкова радостни на дъното на кладенеца, че се страхуват от трона\nВсяко място, където Самият Любим е (техен) другар, е отвъд небето, а не под земята.\nКоментар на преданието, което Мустафа (Мухаммад), мир нему, каза: "Не ме предпочитайте пред Юнус ибн Матта."\nПророка каза: "Моето възнесение не е по-висше от възнесението на Юнус (Йон).\nМоето беше над небето, а неговото беше долу (в корема на рибата); близостта до Бога е отвъд пресмятане."\nБлизостта (до Бога) не отива нагоре или надолу: близостта до Бога е бягство от затвора на съществуването.\n4515. Има ли за небитието място за "горе" и "долу”? Небитието няма "скоро",\n"далеч" или "късно".\nРаботилницата и съкровището на Бога са в небитието. Ти си подмамен от битието: как да узнаеш що е небитие?\nРезултатът от това тяхно поражение (на вярващите), о, господарю, изобщо не прилича на нашето поражение.\nТе се радват в унижението и разрушението, точно както ние (се радваме) в часа на успеха и почитанието.\nСкъсването с всички обвързаности беше дадено (на Пророка): бедността и унизеността са неговата гордост и слава.\n4520. Един (от пленниците) рече: "Ако този (наш) съперник е такъв (какъвто\nго описваш), как може да се смее като ни вижда оковани?\nЩом (както твърдиш) той е бил променен и (щом) радостта му не е причинена от този затвор (на света) и тази негова свобода (от светски обвързаности),\nКак тогава се радва на подчинението на враговете (си)? Как беше изпълнен с тази победа и триумф?\nНеговата душа се възрадва, защото лесно намери (Божията) помощ, висша ръка и победа над свирепи лъвове (като нас).\nПосле, ние знаем, че той не е свободен (от оковите на плътта), и че само за сметка на този свят той е щастлив и с радостно сърце.\n4525. Иначе, как може да се смее (на нас)? Тъй като хората от отвъдното са\nсъстрадателни и милостиви към злото и доброто (едновременно).”\nТака си мърмореха пленниците помежду си шепнешком, обсъждайки този въпрос,\nКазвайки: "Да не ни чуе пълномощникът и да скочи върху нас и лично да занесе нашите думи до ушите на онзи (духовен) султан."\nКак Пророка, мир нему, осъзна тяхното роптание\nза неговото ликуване\nВъпреки че пълномощникът не чу онези думи, те влязоха в ухото, което слушаше, от присъствието (на Бога).\nАроматът на ризата (духа) на Йосиф не беше приет от пазителя, но Яков го пое.\n4530. Дяволите върху видимата част на небето не чуват тайната на\nпазещия тайните Скрижал (лаух махфуз).\n(Но, когато) Мухаммад заспа и се подпря (на леглото), тайната дойде и закръжи около него.\nВкусно месо яде този, комуто е отреден дял, а не онзи, чиито ръце са дълги.\nСияйната звезда стана страж и отвлече дяволите встрани, казвайки: "Изоставете кражбата и приемете тайната на Ахмад (Мухаммад)."\nО, ти, чиито очи отрано са обърнати към (твоя) дюкян, ето, иди до джамията и потърси препитанието, отредено от Бога.\n4535. Тогава Пророка разбра техните думи и рече: "Онзи мой смях не беше от\nТе (пленниците) са мъртви и изгнили от изтление: ние не убиваме\nКои са те наистина? Защото луната се скрива, когато сложа крак на бойното поле.\nПо времето, когато бяхте свободни и силни, аз ви виждах оковани (във вериги), като тези.\nО, ти, който се гордееш със своя имот и с произход, в очите на разумния ти си (като) камила на водосточна тръба.\n4540. Откакто паницата – телесната форма, падна от покрива, пред вътрешния\nим взор се откриха думите: ‘Всичко, което е предопределено да предстои,\nАз гледам към зеленото грозде и ясно виждам виното; аз гледам към нищото и виждам ясно нещото.\nАз гледам към тайната на съзнанието и виждам един скрит свят, с Адам и Ева, които (все още) не бяха дошли в света.\nВидях ви, оковани, отхвърлени и унизени в Деня на ‘Не съм ли Аз вашият Господ?’, когато хората бяха атоми.\nОнова, което (вече) знаех, не се умножи с появата на небето без опори.\n4545. Аз ви виждах паднали ничком, преди да бъда сътворен от вода и глина.\nНе видях нищо ново, та да се зарадвам на него: аз виждах (същото нещо) при предишното ви благополучие.\nОковани в невидимия гняв – а после какъв гняв! – вие ядяхте захар, омесена с отрова.\nАко твоят враг се наслаждава да яде такава отровна захар, каква завист можеш да изпитваш към него?\nВие ядяхте онази отрова с радост, (докато) смъртта скришом ви хвана за ушите.\n4550. Аз не поведох война, за да спечеля победа и да завладея света.\nЗащото този свят е мърша, леш и скверност: как бих могъл да ламтя за такава леш?\nАз не съм куче, та да разкъсвам перчема на мъртвия; аз съм (като) Исус: дойдох, за да го съживя.\nАз разкъсвах бойните редици, за да ви освободя от погибел.\nЗащото вие във вашето невежество имате навик да налитате като пеперуди към огъня.\n(Докато) аз като пиян мъж с две ръце ви дърпам да не паднете в него.\nОнова, което мислехте за ваши победи – (с него) вие посявахте семената на собственото си проклятие.\nВие се приканвахте един друг упорито (за война срещу мен), (и така) яздехте конете си срещу драконите.\n4560. Вие (ме) побеждавахте, докато в часа на победата вие самите бяхте\nпобедени от лъва – Времето.\n"Не защото аз внезапно тръгнах срещу вас (и ви взех в плен), не затова се присмивам на вашите вериги;\nПрисмивам се, защото ви влача във вериги и в окови към градината с кипариси и рози – Рая.\nО, чудо!: ние ви отвеждаме във вериги от безмилостния огън към мястото на изобилната зеленина;\n4580. "С тежки окови аз ви влача от Ада към вечния Рай.”\nИсторията за това как Халима, (дойката на Мухаммад), поиска помощ от идолите, когато загуби Мустафа (Мухаммад), мир нему, след отбиването му от кърмене и как идолите затрепериха, паднаха ничком доземи и дадоха свидетелство за величието на делото на Мухаммад, Бог да го благослови и с мир да го дари!\n915. Аз ще ти разкажа тайнствената история на Халима, та нейният разказ да\nзаличи твоята мъка.\nКогато отби Мустафа от млякото (си), тя го взе на ръце като босилек и рози,\nКато го пазеше от всяко зло, докато повери онзи цар на царете (шахиншах) на неговия дядо.\nНосейки повереното (кърмаче) със страх, тя отиде в Кааба и влезе в Хатим (полукръгла стена при северозападния ъгъл на Кааба).\nОт въздуха се чу вик: "О, Хатим, над теб изгря много мощно слънце.\n920. О, Хатим, днес при теб ще дойдат сто хиляди лъчи от Слънцето\nна щедростта и не ще се бавят.\nО, Хатим, днес при теб ще дойде с великолепие славен цар, чийто вестител е съдбата.\nО, Хатим, днес несъмнено ще станеш отново убежище на възвишени духове.\nЧистите духове ще дойдат при теб от всички краища на групи и множества, опиянени от копнеж."\nХалима беше объркана от онзи глас: нямаше никой нито отпред, нито отзад.\n925. И шестте посоки бяха пусти, а този вик бе непрекъснат – нека душата\nе откуп за онзи вик!\nТя сложи Мустафа на земята, за да потърси онзи сладък звук.\nВ онзи миг тя хвърли поглед тук и там, казвайки: "Къде е онзи цар, който изрича тайните?\nЗащото такъв силен звук идва от ляво и от дясно. О, Господи, къде е неговият причинител?”\nКогато не видя (никого), тя остана объркана и без надежда: тялото й започна да трепери като върбов клон.\n930. Върна се при онова праведно дете: тя не видя Мустафа на мястото му.\nОбъркване върху объркване дойде в сърцето й: от мъка мястото й се стори много тъмно.\nЗатича се към къщите и нададе вик: “Кой е грабнал единствената ми перла?"\nМеканците казаха: "Ние не знаем: ние не знаехме, че там има дете."\nТя проля толкова много сълзи и нададе (толкова) силни вопли, че и другите се разплакаха заради нея.\n935. Като удряше гърди, тя заплака толкова (неутешимо), че звездите се разплакаха от плача й.\nИсторията за стария арабин, който насочи Халима да потърси\nпомощ от идолите\nЕдин старец с тояга се приближи към нея, казвайки: “Какво те е сполетяло, о, Халима,\nТа от сърцето ти се разпали такъв огън и изгори гърдите (на останалите) с покруса?”\nТя отговори: "Аз съм дойката на Ахмад (Мухаммад), който ми е поверен. Сега го водех (обратно), за да го предам на дядо му.\nКогато пристигнах в Хатим, гласове ме достигнаха и аз (ги) чувах от въздуха.\n940. Когато чух от въздуха онези мелодии, заради онези звуци, сложих\nЗа да узная чий глас ме призова, защото ме омая с красота.\nНе видях и знак от никого около мен: а призивът не преставаше и за миг.\nКогато се завърнах от изумленията на сърцето, не видях детето там, (където го оставих): горко на сърцето ми!"\nТой (старецът) рече: "О, дъще, не се опечалявай, защото аз ше ти покажа\n945. Която, ако пожелае, ще каже какво се е случило на детето: тя знае мястото\nму и къде е отишло."\nТогава Халима рече: О, нека душата ми е откуп за теб, о, добри и правдиви шейх!\nЕла, покажи ми онази царица на ясновидството, която има знание за случилото се с моето дете."\nТой я заведе при Узза, като каза: "Този идол умее изкусно да съобщава неведомото.\nЧрез нея ние открихме хиляди, които бяха загубени, когато изтичахме при нея с упование."\n950. Старецът се просна пред нея (Узза) и бързо каза: "О, богиньо на арабите,\nо, море на щедростта!"\nТой рече: "О, Узза, ти си (ни) сторила много услуги, така че сме се избавяли от капани.\nЗаради твоята благосклонност за арабите стана задължително (да ти се покланят), така те ти се подчиниха.\nС упование в теб тази Халима от племето саад дойде в сянката на клона на твоята върба,\nЗащото едно невръстно момче се загуби от нея: името на онова дете е Мухаммад."\n955. Когато той каза “Мухаммад”, всички онези идоли тутакси се проснаха ничком и му се поклониха,\nКазвайки:"Върви, старче! Какво е това търсене на Мухаммад, заради когото ще бъдем премахнати?\nЗаради него ние ще бъдем прекатурени и ще станем купчина камъни; заради него ще останем без стойност.\nОнeзи илюзии, които хората на страстите виждаха понякога от нас през фатра (времето между Исус и Мухаммад),\nЩе изчезнат сега, когато неговото царство е настъпило: водата е дошла и е премахнала ритуалното измиване с пясък.\n960. Отдалечи се, о, старецо! Не донасяй беда! Хайде, не ни изгаряй с (огъня на) ревността на Ахмад!\nОтдалечи се, заради Бога, о, старецо, за да не бъдеш изгорен и ти от огъня на предопределението.\nКакво е това свиване на опашката на драконите? Знаеш ли какво известие е донесъл (Мухаммад)?\nПри това известие сърцето на морето и мината ще закипи, при това известие седемте небеса ще затреперят.”\nКогато старецът чу тези думи от камъните (идолите) – онзи престарял старец хвърли тоягата си.\n965. Тогава от треперене, страх и ужас от онзи призив (на идолите), зъбите на\nТака както гол мъж през зимата, той трепереше и казваше: "О, погибел!"\nКогато тя (Халима) видя стареца в онова състояние, жената загуби ума и дума от изумление.\nТя рече: "О, старецо, макар че съм потисната (от загубата на Мухаммад), аз съм трижди изумена (дали да скърбя или да се радвам).\nВ един момент вятърът ми говори, а в друг – камъните ме поучават.\n970. Вятърът ми изрича думи, камъните и планините ми дават разбиране за\nВеднъж (преди) тези от неведомото грабнаха детето ми – онези от неведомото, зеленокрилите от небето.\nОт кого да се оплача? На кого да кажа тази жалба? Аз загубих разсъдъка си и съм със сто мисли.\nНеговата (Божията) ревност затвори устните ми, за да разкрия тайната на неведомото: аз казвам (само) това, че детето ми се загуби.\nАко кажа нещо друго сега, хората ще ме оковат във веригите на лудостта."\n975. Старецът й каза: "О, Халима, радвай се; поклони се доземи с благодарност и не драскай лицето си.\nНе се оплаквай: той няма да се изгуби от теб; не, а целият свят ще се загуби в него.\nВсеки миг, поради ревност, пред него и зад него има сто хиляди пазачи и пазители.\nНе видя ли как онези идоли с всичките техни изкуства паднаха ничком при името на твоето дете?\nТова е необикновен век върху лицето на земята: аз остарях и не съм виждал такова нещо."\n980. Щом камъните простенаха от това (пророческо) послание, то какво ли ще\nбъде за грешниците!\nКамъкът не е виновен, че е обожаван, (но) ти не се си принуден да го почиташ.\nЩом този (идол), толкова се уплаши, помисли какво ще се случи с виновния!\nКак Абд ал-Мутталиб, дядото на Мустафа (Мухаммад) научи, че Халима е загубила Мухаммад, мир нему, и го потърси из града и как започна да се оплаква на вратата на Кааба, помоли Бога и го\nнамери, мир нему!\nКогато дядото на Мустафа получи известията за Халима и научи как е заридала пред хората,\nИ колко силни били нейните писъци и ридания, та ехото от тях се чувало на една миля,\n985. Абд ал-Мутталиб скоро разбра каква е работата: той удари с ръце\nгърдите си и заплака.\nГорящ от мъка, той дойде при вратата на Кааба, с думите:"О, Ти, Който знаеш тайната на нощта и мистерията на деня,\nАз не виждам в себе си никакво съвършенство, та да може някой като мен да бъде Твой довереник.\nНе виждам в себе си никакво достойнство, та да бъда приет на тази щастлива врата,\nНито моята (сведена) глава и моето преклонение (в молитва) имат някаква стойност, нито поради моите сълзи заслужавам да ми си усмихне някакво щастие;\n990. Но в лицето на онази единствена перла (Мухаммад) аз видях знаците на\nТвоята благодат, о, Прещедри;\nЗащото той не прилича на нас, макар че е от нас: ние всички сме от мед, докато Ахмад е Елексирът.\nОнези чудни неща, които видях в него, не видях у никой приятел или враг.\nНикой, (дори) след сто години усилия не може да посочи Твоята благодат, която си му дал в детството.\nОткакто видях Твоите грижи към него, със сигурност (знам, че) той е перла от Твоето море,\n995. Него аз правя застъпник за мен пред Теб: кажи ми как е, о, Ти, Който знаеш всяко състояние!"\nВнезапно от вътрешността на Кааба дойде вик: "Ей сега той ще ти покаже лицето си.\nТой е благословен от Нас с двеста блаженства, той е пазен от Нас с двеста кохорти от ангели.\nНие правим неговия външен вид прочут в света; Ние правим вътрешността му скрита от всички.\nВодата и глината бяха златото на мината: Ние сме златарят; понякога го ваем в гривна за глезен, понякога – в печат.\n1000. Понякога Ние правим от него пояс за меч, понякога – верига за врата\nПонякога Ние изработваме от него топката на (върха на) трона, понякога – диадемата върху главата на търсещите империята.\nНие имаме много любов към тази земя (земния човек), защото е паднала в състоянието на удовлетворение (с Божието предопределение).\nПонякога Ние правим от него (духовен) цар като този (Мухаммад); понякога Ние го правим вцепенен (от любов ) в присъствието на Царя:\nПоради него сто хиляди любовници и любими са в оплакване, писъци и търсене.\n1005. Това е Нашето дело, за слепотата на онзи, който няма духовна склонност\nНие даваме това достойнство на земята по същата причина, заради която слагаме порция храна пред бедстващите.\nМакар земята да е външно с цвят на пръст, вътрешно сияе в светлина.\nНейната външност е влязла във война с нейната вътрешност: вътрешността й е като скъпоценен камък, а външността й – като (обикновен) камък.\nНейната външност казва: ‘Ние сме това и толкоз’; нейната вътрешност казва:’Виж добре отпред и отзад!’\n1010. Нейната вътрешност отрича (и казва), че вътрешността е нищо;\nнейната вътрешност казва: ‘Ние ще покажем (истината); почакай (и виж)!’\nВъншността и вътрешността й са в битка: те неизбежно получават (Божествена) подкрепа от това търпение.\nНие правим формите (на съществуване) от тази земя с кисел вид, Ние изявяваме нейния скрит смях.\nМакар че външно земята е мъка и сълзи, в нея има сто хиляди усмивки.\nНие сме откриващите тайната и Нашата работа е точно това – да изведем наяве тези скрити неща от хранилището.\n1015. Макар че крадецът мълчи, отричайки (кражбата си), стражарите я разкриват\nТези (различни) земи са откраднали (Нашите) блага, така че чрез изпитание Ние ги караме да признаят.\nМного чудни деца е имала (земята), но Ахмад (Мухаммад) ги е надминал всичките.\nЗемята и небето се засмяха и зарадваха, казвайки: ‘От нашето единение се роди такъв цар!’\nНебето се разпуква от радост заради него; земята е станала като лилия от неговата чистота.\n1020. Щом твоята външност и твоята вътрешност, о, прекрасна земя, са във\nвойна и противоборство –\nТози, който е във война със себе си заради Бога, та накрая неговата (вътрешна) реалност да стане противник на мириса и цвета (външното),\n(Ако) неговата тъмнина е в битка с Неговата светлина, слънцето на неговия дух никога няма да залезе.\nТози, който полага усилие заради Нас в изпитание, небето ще сложи гърба си (в подкрепа) под крака му."\nТвоята външна форма крещи поради мрака; твоята вътрешност е (като) роза в рози.\n1025. Твоята външна форма е преднамерено с кисело лице като на суфиите,\nта да не смесват с всеки, който убива светлината.\nКато таралеж, познаващите (Бога) с мрачни лица са скрили своите (духовни) наслади в големи тръни (на аскетизъм).\nГрадината е скрита, (докато) около градината онези тръни са наяве, казвайки: "О, неприятелю крадец, стой далеч от тази врата!"\nО, таралежо, ти си направил бодлите свой пазач и като суфи си заровил глава в яката на гърдите си,\nТа никой от тези с розови бузи и бодлива природа да не узнае и най-малка част от твоята наслада.\n1030. “Макар твоето дете (Мухаммад) да е с детска природа, наистина двата свята\nса обвързани с него.\nНие правим всички светове живи чрез него; Ние правим небето раб в негова служба."\nАбд ал-Мутталиб каза: "Къде е той сега? О, Ти, Който знаеш най-добре тайната (на всички неща), посочи правилния път!”\nКак Абд ал-Мутталиб поиска знак за мястото на Мухаммад, мир нему, казвайки: "Къде да го намеря?" и как му беше отговорено\nот вътрешността на Кааба и той намери знака\nЕдин глас дойде при него от вътрешността на Кааба. Той рече:"О, търсачо, онова праведно дете\nЕ в еди-коя си долина под онова дърво." Тогава щастливият старец веднага потегли.\n1035. На стремената бяха и водачите на курайш, защото дядо му (на Мухаммад) беше един от първенците на курайш.\nВсички негови (на Мухаммад) предци, достигащи до слабините на Адам, бяха господари в честването, битката и епопеята.\nТова потекло е само за неговата обвивка (тяло), което е извлечено чисто (по произход) от могъщи царе.\nНеговата същност сама по себе си е далеч от произход и е чиста: никой не е сроден с него – от Рибата до Небето.\nНикой не търси (да узнае) раждането и съществуването на Светлината на Бога (Мухаммадовия дух): каква нужда от вътък и основа има Божията дреха на удостояването?\n1040. И най-малката одежда на удостояване, която Той дава като награда\n(за добрите дела), надвишава многоцветната одежда на слънцето.\nТълкуване на кораничния стих:"О, ти, който се загръщаш."\nПоради тази причина Бог нарече Пророка музаммил (човек, който се загръща), казвайки: "Ела навън от покривалото, о, ти, който си склонен да бягаш.\nНе пъхай главата си в покривалото и не покривай лицето си, защото светът е въртящо се тяло: ти си разумът.\n1455. Чуй, не се крий от хулите на противника, тъй като ти имаш блестящата\nсвещ на Откровението.\nЧуй, стани (за молитва) през нощта, защото ти си свещта, о, принце: нощта е времето на свещта, със светлината си тя прогонва тъмнината (и изгаря).\nБез твоето сияние, дори яркият ден е (тъмен като) нощ: без твоята закрила, лъвът е пленник на заека.\nБъди капитан на кораба в това море на чистотата, защото ти си вторият Ной, о, Мустафа (избрани)!\nИзкусният водач, (одарен) с разбиране, е необходим за всеки път, особено в пътя по водата.\n1460. Стани! Погледни кервана в засада: навсякъде един гул (чудовище) е\nстанал капитан на кораба.\nТи си Хизр на времето и спасителят на всеки кораб (в беда): недей като Духа на Бога (Исус) да бъдеш в самота.\nПри това множество ти си свещта на небето: изостави откъсването си (от тях) и практикуването на усамотение.\n"Не е време за усамотение: ела в множеството, о, ти, който си (като) птицата симург, а напътствието (за душите) е като планината Каф.\nПълната луна се движи през нощта по горната част на небето: тя не престава своя ход поради лая на кучетата.\n1465. Присмехулниците крещят, както кучетата вият към пълната луна, по посока\nна твоята висота.\nТези кучета са глухи за (Божествената) заповед: ‘Замълчете’: от глупост, те немощно лаят към твоята пълна луна.\nЧуй, о, ти, който си лек за болните, недей от гняв срещу глухите да стоварваш тоягата върху слепите.\nНима ти не каза? – ‘Този, който води слепец по (правия) път, намира сто награди и въздаяния от Бога.\nТози, който води слепец четирийсет крачки, е опростен и ще намери спасение.’\n1470. Затова, поведи от този нетраен свят множеството от слепи, редица след\nТова е работата на един водач: ти си Водача, ти си радостта против скръбта на последното време.\nЧуй, о, Имам на богобоязливите, направи тези фантазьори да достигнат до сигурността.\nВсеки, който има в сърцето си помисъл да те измами, Аз ще поразя: ти върви с радост.\nАз ще прибавя още слепота към неговата слепота: той ще я мисли за захар, а Аз ще му дам отрова.\n1475. (Всички) умове бяха запалени от Моята светлина; (всички) интриги бяха\nнаучени от Моята интрига.\nКакво наистина е палатката на оня туркмен от черен плъстен плат пред краката на (освирепелите) мъжки слонове на този свят?\nПред Моя (студен) вятър сарсар какво е тази лампа (на кроежи), о, Мой най-велик Пророк?\nСтани и надуй страховития рог, та хиляди мъртви да станат от земята.\nТъй като ти си възкресяващият (ангел) Исрафил на времето, стори\nвъзкресение преди Възкресението.\n1480. О, възлюбени, ако някой каже: ‘Къде е Възкресението?’, покажи се,\nказвайки: ‘Виж, аз съм Възкресението.\nПогледни, ти, питащи, поразен от нещастие, (и виж) как от това възкресение са се породили нови сто свята!’\nАко той (присмехулникът) не е годен да (Ме) спомене и помоли смирено, тогава, о, (духовни) султане, отговорът към глупака е мълчание.\nОт небето на Истината идва мълчание в отговор, когато, скъпи, молитвата е оставена без отговор.”\nО, уви! Време е за жътва, но денят поради (лошата) ни участ закъсня.\n1485. Времето е малко, а обсегът на това обсъждане е тесен, дори да продължи\nцял един живот.\nХвърлянето на копие в тези тесни пространства, води до посрамване онези, които хвърлят копие.\nВремето е ограничено, а мисълта и разбирането на простолюдието са сто пъти по-ограничени от времето, о, младежо.\nЩом мълчание е (подобаващ) отговор към глупавия, как ти се впускаш в такива дълги дискусии?\n(Защото) Той, поради съвършенството на Своята милост и вълните на Своята щедрост, дарява дъжд и влага на всяка суха земя.\nВъзхвалата на Пророка, мир нему, за разумните и лошото му\nмнение за глупавите\nПророка рече: ‘Който е глупав, той е наш враг и гул (чудовище), което е грабител (за пътника).\nКойто е умен, той е (скъп на) нашата душа: неговият дух и вятър са нашият босилек.’\n(Ако) разумът ме упреква, аз съм доволен, защото той има нещо, което е прилив от моя (Божествен) прилив.\n1950. Неговото хокане не е без полза, неговото гостоприемство не е без трапеза;\n(Но) ако глупавият сложи сладкиш на устните ми, аз съм в треска от (вкусването на) неговия сладкиш.\nАко си добър и озарен, знай със сигурност, (че) целуването на задница на магаре не е (вкусно) мезе.\nТой (глупавият) безполезно прави твоя мустак смрадлив; твоята дреха е почернена от неговия котел без трапеза.\nРазумът е трапезата, а не хлябът и печеното месо: светлината на разума, о, синко, е храната за душата.\n1955. Човекът няма друга храна, освен светлината: освен от нея, душата не\nполучава възпитание от друго.\nМалко по малко откъсни (себе си) от тези (материални) храни – защото те са храната на магаре, а не на свободен човек –\nЗа да станеш способен да поемеш изначалната храна и да ядеш късчетата светлина.\nОт отражението на онази светлина този хляб е станал хляб;\nот прилива на онази (разумна) душа тази (животинска) душа е станала душа.\nКогато ядеш веднъж от светлината-храна, ти ще посипеш пръст върху хляба и печеното.\n1960. Има ум и разум: първият е придобитият, който научаваш като момче в\nОт книга, учител, мисъл и преговаряне на значенията, и от добри и девствени науки.\nТака твоят ум става превъзхождащ (този на) другите; но съхранявайки това (познание), ти понасяш тежък товар.\nТи, обикаляйки насам-натам, се превръщаш в табличка за запаметяване; съхранената табличка (лаух махфуз) е този (човек), който е преминал отвъд това.\nДругото – разумът – е дар от Бога: неговият извор е в средата на душата.\n1965. Когато водата на (даденото от Бога) познание избликва от гърдите, тя\nне се вмирисва, не остарява, не пожълтява;\nАко нейният път бъде преграден (навън), каква мъка? (Никаква) – защото тя избликва непрестанно от дома (на сърцето).\nПридобитият ум е като водопроводите, които отиват в една къща от улиците:\n(Ако) пътят за водата (й) бъде преграден, тя става безпомощна: потърси извора в самия себе си!\nКак Пратеника, мир нему, определи един младеж от хузайл\nза командир на военен отряд, в който имаше старци и\nПратеника изпращаше един отряд да се бие срещу неверниците и да премахне наглостта.\nТой избра един младеж от хузайл и го определи за командир на армията и за водач на конницата.\nНесъмнено основата на армията е водачът, който заповядва: хора без водач\nса тяло без глава.\n1995. Това, че си (духовно) мъртъв и немощен, е, защото си напуснал водача.\nПоради мързел, скъперничество и егоизъм ти си дърпаш главата и правиш себе си глава.\nТи си като добиче, което бяга от товара: то държи главата си в планината.\nНеговият собственик тича подир него, викайки: "Хей, безсрамнико, на всяка крачка има вълк, който дебне магаре.\nАко изчезнеш сега от очите ми, силни вълци ще се приближат към теб от всички страни.\n2000. Те ще сдъвчат костите ти като захар, така няма да видиш живота отново.\n(Или) да не приемем (незабавно унищожение); накрая ще бъдеш оставен без сено: огънят угасва поради липса на гориво.\nЧуй, не бягай от моя контрол и от тежестта на товара, защото аз съм твоята (разумна) душа.”\nТи също си (товарно) добиче, защото твоята (телесна) душа преобладава: отсъждането принадлежи на преобладаващото (качество), о, поклоннико на себе си.\nВсемогъщия не те нарeче магаре, Той те нарече кон: арабите казват на арабския кон "таал" ("ела").\n2005. Мустафа (Мухаммад) беше надзирателят на конюшнята на Бога за\nдобичетата, (които са) греховните телесни души.\nДвижен от състрадание, Той рече: "Кажи: “таалю” ("елате"), та да ви обуча: Аз съм обучаващият.’"\n(Пророка рече): "Тъй като аз обучих телесните души, аз понесох много ритници от тези добичета.\nНавсякъде, където има някой привързан към обучението, несъмнено той не ще избегне ритниците.\nПо необходимост най-голямата злочестина е върху пророците, защото злочестина е да се дава обучение на суровите (невежите).\n2010. Вие се олюлявате: при моите думи вървете на бавен ход, та да\nстанете послушни коне, годни да бъдете яздени от султана.\nГоспод е казал: "Кажи: елате; кажи: елате", о, добичета, избягали от възпитанието.\nАко те не дойдат, о, Пророче, не се опечалявай: не се изпълвай с омраза заради онези двамата без стабилност.’”\nУшите на някои са глухи за тези (викове) таалю: всяко добиче има различен обор.\nНякои побягват от този вик: конюшнята на всеки кон е отделна.\n2015. Някои са угрижени от тази история, защото всяка птица има отделна\nДори ангелите също не бяха равни: поради тази причина те образуваха различни чинове в Небето.\nДецата, макар да са в едно училище, се изпреварват едно друго в уроците.\nХората и на Изток, и на Запад имат възприятия, (но) виждането принадлежи (само) на сетивното зрение;\nИ сто хиляди уши да бъдат наредени в редица, всички те се нуждаят от ясното око.\n2020. Отново, редиците уши имат (особено) място да чуят (думите на) Духа и известията на (Пророка) и Откровението.\nСто хиляди очи нямат способност, защото никое око не е запознато с чуването.\nПодобно, изброй всяко сетиво, едно по едно: всяко едно е отделено от работата на другото.\nПетте външни и петте вътрешни сетива са подредени в изправено положение на подредените (ангели за служене на Бога).\nВсеки, който (с непокорство) се отдръпне от редицата на (истинската) религия, ще отиде в редицата, която е отзад.\n2025. Не казвай малко (Божественото) Слово "таалю" ("елате"): тази дума\nе неописуем елексир.\nАко мед (низък човек) се отвърне с отвращение от твоето изричане (на това Слово), по никакъв начин не отнемай елексира от него.\nАко неговата магьосническа душа го е привързала сега, (все пак) твоето изричане ще му е от полза накрая.\nО, рабе (на Бога) кажи: "Елате", кажи:"Елате": чуй, наистина Бог призовава към Мира.\nТогава, върни се обратно, господарю, от егоизма и предводителството: потърси водач и не търси предводителство.\nКак един противник се противопостави на Пратеника, мир нему,\nза определянето на онзи мъж от хузайл за командир\n2030. Когато Пророка посочи водач от (племето) хузайл за армията победоносна,\nЕдин наглец, от завист, не можа да понесе: повдигна бунт с викове: "ние не приемаме."\nВиж хората, колко са тъмни и как погиват в (желание за) тленни блага.\nПоради гордост, всички те са в отделеност (от Бога), мъртви в духа, живи в лъжата.\nЧудно е, че духът е в затвор, а после (през цялото това време) ключът на затвора е в ръката му!\n2035. Онзи младеж (духът) е затънал в тор от краката до главата, (докато)\nтечащата река докосва полата му!\nТой все се движи неспокойно от място на място за отдих и опора!\n(Божествената) светлина е скрита, а търсенето е свидетелството (за съществуването й), тъй като сърцето (духът) не търси напразно подслон.\nАко от този затвор на света нямаше спасение, нито щеше да има чувство на страх, нито сърцето щеше да търси избавление.\nТвоят страх те влачи като пълномощник, казвайки: "О, заблудени, потърси пътя на праведността."\n2040. Има път, но той е скрит на тайно място: неговото намиране зависи от дълго\nОтделеността е в тайно търсене на единението: в този търсач ти различи лицето на търсеното.\nМъртвите (дървета и растения) в градината израстват от корена, казвайки:"Проумей Даряващия живота!"\nКак очите на тези затворници миг след миг щяха да са в отвъдното, ако нямаше носител на добрите новини?\nКак може да има сто хиляди омърсени, които търсят вода, ако нямаше вода в реката?\n2045. (Ако) няма почивка за твоята страна на земята, (все пак) знай, че у дома\nима одеало и легло.\nБез място за отдих не би имало неспокоен (търсач); ако нямаше нещо, което да премахва главоболието от опиянението, нямаше да има това главоболие.\nТой (протестиращият) рече: "Не, не, о, Пратенико на Бога, не определяй друг, освен един стар шейх, за предводител на армията!\nО, Пратенико на Бога, (дори) младежът да е роден като лъв, нека никой, освен стар мъж, да не бъде начело на армията!\nТи също си казал, а думата ти е (истинско) свидетелство, че водачът трябва да е стар, трябва да е стар.\n2050. О, Пратенико на Бога, погледни тази армия – има толкова много възрастни\nи по-достойни от него мъже.\nНе гледай жълтите листа на това дърво, а обери зрелите му ябълки.\nКак може жълтите му листа да бъдат неплодни? Това е знакът на зрялост и съвършенство.\nЖълтите листа на брадата (на възрастния) и белите му коси носят радостни известия за зрелия му ум.\nНовопорастналите зелени листа са знак, че този плод е неузрял.\n2555. Това, че няма листа, е знак за състоянието на знаещия (ариф); жълтият цвят\nна златото е (причина за) червенината на лицето на менителя на пари.\nАко той (младежът) е (все още) с розови бузи и едва набола брада, той тъкмо е започнал да се учи да пише в школата на опита.\nБуквите на неговото писмо са твърде разкривени: той е сакат по отношение на разума, макар тялото му да се движи бързо.\nМакар краката на стария мъж да са лишени от бързина, неговият разум е намерил две крила и е полетял към зенита.\nАко искаш пример (за това), погледни Джафар: Бог му даде крила вместо ръцете и краката (загубени в битка).\n2060. Престани (да слушаш) това (слово от) злато, защото тази тема е скрита:\nсърцето ми се развълнува като живак.\nВътре в мен сто мълчаливи със сладко дихание сложиха ръце на устните си, значи: "Стига."\nМълчанието е морето, а говоренето е като реката. Морето те търси: ти не търси реката.\nНе извръщай глава от знаците на морето: прекрати (тези думи) –\nБог знае най-добре кое е правилно.\nОнзи невъзпитан (натрапник) продължи да говори пред Пророка със студени устни.\n2065. Думите го съпътстваха, (но) той беше невежа, че думите (традиционното\nзнание) са просто безсмислени при наличието на взор (непосредственото виждане).\nТези известия са (само) заместител (на виждането): те не са за този, който присъства, а за този, който отсъства (невежия).\nЗа всеки, който е достигнал до виждането, тези известия са излишни.\nЩом вече си седнал заедно с твоя любим, прогони даллалите (старите жени-посреднички).\nКогато някой е преминал отвъд детството и е станал мъж, писмото и даллала му стават безразлични.\n2070. Той чете писмата, (но само), за да обучава (другите); той произнася думите,\n(но само), за да направи (другите) да разберат.\nПогрешно е да се съобщават известия в присъствието на виждащите, защото това е доказателство за нашето невнимание и недостиг.\nВ присъствието на виждащия мълчанието ти е от полза: затова дойде от Бога призивът:"Замълчете."\nАко той (виждащият) ти позволи да говориш, говори радостно, но говори малко и не се простирай;\nА ако ти позволи, простри се надълго, говори със същата скромност (както преди) и се подчини на неговата заповед.\n2075. Дори аз сега, в това приятно рецитиране (на Маснави), съм (с повелята на)\nЗиа ал-Хакк Хусамуддин.\nКогато говоря накратко относно праведността, той ме дърпа да говоря със сто вида (хитрини).\nО, Хусамуддин, Светлина на Всемогъщия, щом като виждаш, защо търсиш (от мен) слова?\nМоже би това е от (твоята) любов към Възжелания, (както поетът казва): "Дай ми да пия вино и ми кажи с думи, че е вино."\nВ този миг Неговата чаша е върху устните ти, (но твоето) ухо казва: "Къде е делът на ухото?"\n2080. (О, ухо), твоят дял е топлината (на Любовта): ето, ти си стоплено и\nопиянено. То отговори "Моето желание е по-велико от това."\nКак Мустафа, мир нему, отговори на възразяващия\nКогато онзи арабин премина границата с оспорването в присъствието на милосърдния Мустафа,\nОнзи цар на Уа ан-наджм (сура “Звездата”) и султан на Абас (сура “Той се намръщи”) прехапа устни (от гняв) и каза на глупавия бърборко: "Достатъчно!"\nТой слагаше ръка на устата (на възразяващия), за да го възпре (сякаш да му каже): "Колко дълго ще говориш в присъствието на човек, който знае скритото?"\nТи донесе сухата смрад на човек, одарен с ясновидство, казвайки:"Купи това, вместо торбичка с мускус."\n2085. О, ти, със смърдящ мозък и смърдящи вътрешности, ти слагаш\nкамилски изпражнения пред носа си и казваш: "Ах, прекрасно!"\nО, кривогледи, безумни глупако, ти възкликваш с наслада: "Ах, ах", та твоите лоши стоки да намерят купувач,\nИ да можеш да измамиш чистото (духовно) обоняние, което пасе в небесната розова градина.\nМакар неговата (на светеца) поносимост да се преструва на глупава, а човек трябва да познава поне малко себе си.\nАко през нощта тенджерата остане отхлупена, все пак котката трябва да има срам.\n2090. Ако онзи достолепен мъж (светецът) се преструва, че спи, той (всъщност) е\nтвърде буден: не му отмъквай тюрбана.\nКолко дълго, ти, празноглави човече, без (духовна) чистота, ще произнасяш тези дяволски брътвежи в присъствието на избрания от Бога?\nТази група (на избраните) има търпението на стотици и хиляди, всяко от тях е (непоклатимо) като сто планини.\nТяхното търпение прави глупави дори будните и кара хитроумния със сто очи да загуби пътя си.\nТяхното търпение, като фино избрано вино, се изкачва полека-лека до мозъка.\n2095. Виж мъжа, опиянен с онова прекрасно (земно) вино: пияният мъж започна\nда се движи разкривено като царицата (в шаха).\nОт онова бързо хващащо вино младежът пада в средата на пътя, като възрастен мъж.\nОсобено това (Божествено) вино, което е от делвата на Бала (отговорът "Да" на човешките души към Господа на световете в предземното съществуване), (как въздейства) – не виното, чието опиянение трае (само) една нощ;\nА онова (вино), от което, (отпивайки) за десерт и на път, хората на Пещерата (седемте спящи) загубиха ум за триста и девет години.\nЖените от Египет изпиха една чаша от онова (вино) и разрязаха ръцете си на парчета.\n2100. Магьосниците (на фараона) също получиха от опиянението на Моисей:\nте помислиха,че бесилката е техният любим.\nДжафар-и Тайар беше опиянен с онова вино: затова, пренебрегвайки себе си, той пожертва краката и ръцете си (заради Бога)\nОбяснение на причината за красноречието и многословието\nна онзи нагъл мъж в присъствието на Пратеника, мир нему!\nКогато лъчът на безграничното опиянение на Пророка порази (възразяващия), онзи глупак също стана пиян и весел.\n2155. Разбира се, той стана словоохотлив от прилива на веселост: пияният мъж\nизостави възпитанието и започна да буйства.\nНе при всеки случай човек, загубил разсъдък, върши зло, (но) виното кара невъзпитания човек да прави повече от това.\nАко (пиещият вино) е разумен, той става благоприличен, а ако е с лош нрав, той става по-лош.\nНо тъй като повечето са лоши и порицаеми, виното стана забранено за всички.\nКак Пратеника, мир нему, обясни причината за предпочитанието и избора си на онзи (младеж) от хузайл за командир и предводител на армията, начело на възрастни мъже и ветерани\nСлучаите се решават от общото правило, (не от изключенията): тъй като повечето са лоши, острият меч беше отнет от ръката на пладнешките разбойници.\n2160. Пророка каза: "О, ти, който гледаш на външните неща, не го смятай за млад\nО, има много с черна брада, (с мъдрост като) стари мъже; о, има много с бяла брада, но със сърце (черно) като кир.\nМного пъти аз изпитвах неговия разум: онзи младеж действаше като възрастен в делата.\nО, синко, стар е старият в разума: не с белотата на космите в брадата и на главата.\nКак той (един стар мъж) може да е по-стар от Иблис? Когато той няма разум, той не става за нищо.\n2165. Предположи, че той е дете: (какво значение), когато той има диханието\nна Исус и е очистен от тщеславие и празни желания?\nОнази белота на косата е доказателство за зрялост в завързаните очи, които имат слаба проницателност.\nТъй като онзи сляп подражател не познава друго, освен (външно) доказателство, той непрестанно търси пътя (към истината) чрез (външни) знаци.\nЗаради това ние казахме: ‘Когато искаш да обмислиш (нещо), избери един възрастен (да те посъветва).’\nТози, който е се е освободил от пердето на (сляпото) подражание, вижда със светлината на Бога каква е (реалността).\n2170. Без доказателство и без изложение чистата му Светлина разцепва кожата\nи влиза в средата.\nЗа онзи, който вижда (само) външното, каква разлика има между фалшива и истинска монета? Как може да знае какво има в кошницата за фурми?\nО, има много злато, направено черно с пушек, за да бъде опазено от ръцете на всеки завистлив крадец.\nО, има много мед, покрита със злато, та да може той (продавачът) да я продаде на (хората със) слабо разбиране.\nНие, които виждаме вътрешността на целия свят, виждаме сърцето и не гледаме на външната форма.”\n2175. Кадиите, когато се занимават с външната форма (буквата на Закона),\nотсъждат според външните проявления.\nКогато той (заподозреният) произнесе свидетелството на вярата и покаже известна вяра, изведнъж тези хора (кадиите) го обявяват за истински вярващ.\nИма много лицемери, които са намерили убежище в тази външна форма и тайно са пролели кръвта на сто вярващи.\nПоложи усилие да станеш стар в разума и в религията, за да станеш като цялостния Разум, виждащ вътрешното.\nКогато красивият Разум покаже лицето си от небитието, Той (Всевишния) му дава почетна одежда и хиляда имена.\n2180. От тези имена със сладък дъх най-малкото е това, че той (разумът) не се\nнуждае от никого.\nАко разумът покаже лицето си във видима форма, денят ще бъде тъмен, редом с неговата светлина;\nА ако формата на глупостта стане видима, редом с нея тъмнината на нощта ще бъде светла,\nЗащото тя е по-тъмна и по-сумрачна от нощ; но жалкият прилеп е купувач на мрака.\nМалко по малко привикни себе си към светлината на деня, ако ли не, ще останеш прилеп, лишен от блясък.\n2185. Той (човекът-прилеп) обича всяко място, където има трудност и\nобърканост, и мрази всяко място, където свети лампата на (духовното) щастие.\nСърцето му търси мрака на объркаността, та неговите придобивки да изглеждат по-велики (отколкото са),\nТа да те ангажира с онзи труден въпрос и да те отвлече от своята лоша природа.\nКак емирите на арабите се препираха с Мустафа (Мухаммад), мир нему, като казваха: "Сподели с нас владението, та да няма недоволство"; и как Мустафа, мир нему, отговори: "На мен ми е отредено (от Бога) в този емират"; и доводите на двете страни\nЕмирите на арабите се събраха и започнаха да се препират пред Пророка,\n2780. Казвайки: "Ти си емир, всеки един от нас също е емир: раздели това царство и вземи твоя дял.\nВсеки (от нас) търси равенство в своя дял. Измий ръцете си от нашия дял."\nТой отговори: "Бог ми даде емирството: Той ми даде водачеството и абсолютната заповед,\nКазвайки: ‘Това е епохата на Ахмад (Мухаммад) и неговият цикъл: вижте, приемете неговата заповед! Бъдете богобоязливи!’"\nГрупата (емири) му каза: "Ние също сме управители по онова (Божие) предопределение. Бог ни е дал емирството!"\n2785. Той рече: "Да, но Бог ми го даде като владение, а на вас ви го даде (само) назаем, за да набавите провизии (за път).\nМоят емират ще пребъде до Възкресението; емиратът, който е назаем, ще се разпадне."\nГрупата рече: "О, емире, не говори твърде много: какъв е твоят довод да претендираш за повече (от твоя дял)?"\nВ това време, по горчива повеля (на Бога), се надигна облак; (после) дойде порой: ония краища се напълниха (от наводнението).\nСтраховитият порой насочи лицето си към града: жителите на града издаваха високи стенания, всички бяха ужасени.\n2790. Пророка рече: "Сега е времето за изпит, та моето мнение да стане очевидно."\nВсеки емир хвърли своето копие (в течението), та да стане то при изпита бариера срещу пороя.\nТогава Мустафа (Мухаммад) хвърли своята пръчка в него – онази господарска пръчка, която обезсили (враговете му).\nБързата вода на бушуващия непокорен порой отнесе копията като сламка.\nВсички копия изчезнаха, докато онази пръчка стоеше на повърхността на водата като стража.\n2795. С помощта на онази клонка могъщият порой обърна лицето си встрани,\nонази течаща вода отмина.\nКогато видяха това велико дело, сторено от него, онези емири, (обзети) от ужас, признаха (правото му) –\nОсвен трима души, обзети от омраза: от неверие те го нарекоха магьосник и прорицател.\nНеизконното владение е толкова слабо; изконното владение е толкова достойно.\nАко не си видял копията заедно с пръчката, (все пак) виж имената им (емирите) и виж неговото име (Мухаммад), о, благородни!\n2800. Техните имена отнесе бързият порой на смъртта; неговото име и\nсилната му държава са живи.\nЗа него бият барабана по пет пъти непрестанно: така всеки ден до Деня на възкресението.\n(Моисей рече): “Ако имаш разум, (о, фараоне), (ще видиш, че) сторих милости; а ако си магаре, аз донесох тоягата за магаре.\nАз ще те извадя от този твой обор (света), и ще направя от твоите уши и глава да потече кръв.\nВ този обор магарета и мъже не намират закрила от твоето потисничество.\n2805. Виж, аз съм донесъл тоягата за възпитание за всяко магаре, което не е\nТя ще стане дракон в подчиняването ти, защото ти стана дракон в (твоите) дела и нрав.\nТи си планински дракон без пощада; но погледни дракона на Небето!\nТази тояга идва като вкусване от Ада, казвайки: ‘Ето, побегни към Светлината;\nАко ли не, ти ще бъдеш оставен безпомощен в моите зъби: няма да има спасение за теб от моето обкръжение.’\nТова беше тояга; сега е дракон, докато не кажеш: "Къде е Божият Ад?"\nКак Гавраил (Джибрил), мир нему, се показа на Мустафа (Мухаммад), Бог да го благослови и с мир да го дари, в собствената си форма; и как, когато едно от неговите седемстотин крила стана видимо, то покри хоризонта (във всички посоки) и слънцето, въпреки лъчението си, беше забулено\n3755. Мустафа рече в присъствието на Гавраил: "Каквато и да е твоята форма,\nПокажи ми я сетивно и явно, та да мога да я видя с очите си!"\nТой отговори: "Ти не можеш и нямаш сила да я понесеш; сетивото (за виждане) е слабо и крехко: ще ти бъде трудно (да ме видиш)."\nТой рече: "Покажи се, та това тяло да възприеме доколкото може, сетивата са фини и безмощни."\nТелесните сетива на човека са болни, но той има в себе си една велика природа.\n3760. Това тяло прилича на кремък и желязо, но в същността си то е огниво\nОт кремъкът и желязото се ражда огън, но огънят, роден (от тях) господства над двамата си родители.\nОгънят на свой ред въздейства върху телесната природа: той господства\nнад тялото и е изгарящ;\nИ пак отново – в тялото на Авраам (Ибрахим) има нещо като пламък,\nкойто господства над огнената кула.\nВ резултат (на това) изкусният Пратеник, като говореше иносказателно, рече: "Ние сме последните и първите."\n3765. Материалната форма на тези близнаци (кремък и желязо) е победена от наковалнята, (но) в качеството (вътрешно) те превъзхождат мината с желязо.\nЗатова човек на вид е част от света, но вътрешно той е основата на света. Знай това!\nЕдин комар обикаля около неговата външна форма; неговата вътрешна природа обхваща седемте небеса.\nКогато той (Пророка) настоя, той (Гавраил), показа мъничко от великолепието си, от което планина би станала на прах.\nЕдно царско крило от (неговите) покри Изтока и Запада: Мустафа (Мухаммад) загуби съзнание от страхопочитание.\n3770. Когато Гавраил го видя, изгубил съзнание от страх и ужас, той\nдойде и го взе в прегръдките си.\nТова страхопочитание е делът за чуждите (за Истината), докато тази проява на милост се дава даром на приятелите.\nКогато царете седнат на трона, те имат страховити пазачи с мечове в ръцете,\nДвуостри пики, копия и ятагани, та да потреперват (дори) лъвовете в страхопочитание;\nВиковете на водачите на кервана и онези боздугани са толкова стряскащи, че душите се свиват ужасени.\n3775. Това е за избраните и за обикновените минувачи, за да им се извести (присъствието) на шах.\nТова (достолепие) е за простолюдието, та онези хора да не си сложат шапката на възгордяването;\nТа да разбие тяхното "аз" и "ние" и тяхната телесна душа да не сее смут и зло.\nСтраната е в безопасност от това, че царят има сила и власт да наложи наказание. Затова онези празни желания се изличават в душите: страхопочитанието към царя предотвратява много нещастия.\n3780. И още – когато той (царят) дòйде на пира за избрани, как би имало\nстрахопочитание или отплата там?\nТам има милост върху милост и изобилни милосърдия; ти няма да чуеш друг звук, освен този на арфа и флейта (ней).\nВъв време на война се чуват огромният барабан и меденият тъпан; в час на празнуване с приближените звучи (само) арфата.\nДиванът на счетоводителя е за простолюдието, докато красавиците, подобни на пери, са за другаря по чаша.\nОнази ризница и онзи шлем са за битката, докато тази копринена одежда и музика са за царския пир.\n3785. Тази тема няма край, о, щедри: приключи я и Бог знае най-добре\n(Телесните) сетива в Ахмад (Мухаммад), които са смъртни, сега са заспали под земята на Ясриб (Медина),\nНо онази могъща природа у него, която е непоколебима, пребивава, без да претърпи промяна, на мястото на истинността (в Рая).\nТелесните качества са изложени на промени; вечният Дух е сияйно слънце,\nТо е нетленно, защото не е източно; то е непроменимо, защото не е западно.\n3790. Как слънцето (някога) се е изумявало от прашинката? Как свещта (някога) е губела съзнание от пеперудата?\nТялото на Ахмад беше податливо на онази (промяна): знай, че тази промяна принадлежи (единствено) на тялото,\nКато болест, сън и болка; духът е чист от тези описания и е изцяло независим (от тях).\nАз не мога да опиша духа, (ако го опиша), земетресение ще се стовари върху този (свят на) битийност и пространственост.\nАко неговата лисица (тялото) е била объркана за миг, това е може би защото лъвът-дух е бил заспал.\n3795. Онзи лъв, който е недосегаем за съня, беше задрямал: чудно – мил, ужасен лъв!\nЛъвът се преструва на заспал, та тези кучета да мислят, че е напълно мъртъв;\nАко ли не, кой в света би се осмелил да отнеме от беден (дори) прашинка слабително?\nПяната (тялото) на Ахмад беше разкъсана от онази гледка (на Гавраил), (но)\nнеговото море (дух) закипя от любов към пяната.\nЛуната (духът на Ахмад) е изцяло даряваща и излъчваща светлина ръка: ако луната няма ръка, кажи й да няма!\n3800. Ако Ахмад разтвори онова величествено крило (духовната си природа),\nГавраил завинаги ще остане без свяст.\nКогато Ахмад премина отвъд лотосовото дърво (на границата на Рая) и отвъд неговото (на Гавраил) място за наблюдение, според степента му, в най-далечен предел,\nТой му каза (на Гавраил): "Внимавай, полети след мен." Той (Гавраил) каза: "Върви, върви; аз не съм твой спътник (по-нататък)."\nТой отново му рече: "Ела, о, ти, който разкъсваш булата: аз все още не съм стигнал до моя зенит."\nТой отговори: "О, мой сияйни приятелю, ако аз полетя отвъд този предел, моите криле ще изгорят."\n3805. Този разказ за безсъзнанието на най-избраните е объркване в объркването.\nТук всички (други) безсъзнания са (просто) игра. Нима тук имаш и душа? Защото това е изоставяне на душата.\nО, Гавраил, макар ти да си благороден и достоен, ти не си нито пеперудата, нито свещта.\nКогато свещта призовава в момента на запалването, душата на пеперудата не се предпазва от изгаряне.\nПогреби тези преобърнати приказки: направи обратното – превърни лъва в плячка на онаграта.\n3810. Прекрати твоите приказки, подобни на вмирисан мях, не отваряй чантата\nна твоите безразсъдни думи.\nОнзи, чиито (разумна и духовна) части не са преминали отвъд земята – това според него са абсурдни и безсмислени думи.\nНе им се противи, о, любими; отнасяй се добре с тях, о, страннико, отседнал в техния дом.\nДай (им), каквото те желаят и искат, удовлетвори ги, о, страннико, живеещ в тяхната земя.\nДо (часа на) идването на царя и на потапянето в сладка наслада, о, човече от Рая, бъди в добри отношения с човека от Мерв.\n3815. О, Моисей, в присъствието на фараона на времето трябва да говориш благо, с меки думи.\nАко сипеш вода в кипящо олио, ти ще съсипеш и огнището, и котела.\nГовори меко, но не казвай друго, освен истината: не предлагай изкушение в мекотата на речта си.\nВремето на следобеда дойде: съкрати приказките, о, ти, чийто израз (на скритата истина) прави (хората от) епохата запознати (с реалността).\nКажи на ядящия кал, че захарта е по-добра: не проявявай разваляща мекота, не му давай глина.\n3820. Словото би било духовна градина за душата, ако беше независимо от буквите и звуците.\nО, има много хора, у които тази магарешка глава сред захарната плантация е поставила трън!\nТакъв, отдалеч, е предположил, че (захарната тръстика) е точно това (магарешка глава) и нищо повече; (така) той се оттегли като победен в битка овен.\nЗнай със сигурност, че формата на буквата е (като) онази магарешка глава в лозето и висшия рай на духовната реалност.\nО, Зиа ал-Хакк Хусамуддин, занеси тази магарешка глава в онзи бостан,\n3825. Така че, когато магарешката глава е умряла в мястото за одиране,\nонази кухня може да й дари друго раждане (духовно обновление).\nЧуй, формата (на поемата) е от нас, а духът й е от теб; не, грешка: и едното, и другото са от теб.\nТи си прославен в небето, о, забележително слънце: бъди прославен и на земята завинаги.\nТака че земните и възвишените Небесни да станат с едно сърце, една цел и един нрав.\n(Тогава) отделеност, многобожие и дуализъм ще изчезнат: в духовното битие има (само) Единство.\n3830. Когато моят дух (напълно) познае твоя дух, те (двамата) си спомнят, че са били едно в миналото,\nИ стават на земята, (като) Моисей и Арон, сладка смес като мляко с мед.\nКогато той (моят дух) познае (твоя дух) повърхностно и (го) отрече, неговото отрицание става було, покриващо (истината).\nМнозина, които са разпознали (част от истината), извръщат лице: онази луна беше гневна от тяхната неблагодарност.\nПоради това злият дух стана неспособен да разпознае духа на Пророка и му обърна гръб.\n3835. Ти си чел всичко това: прочети (сурата започваща с думите) лям якун,\nза да узнаеш упорството на този стар неверник.\nПреди (телесната) форма на Ахмад (Мухаммад) да изяви славата си, неговото описание (в Петокнижието и Евангелието) беше амулет за всеки неверник.\n(Те казваха): "Има един такъв, (нека почакаме), докато се появи”; а техните сърца биеха при представата за неговото лице.\nТе се просваха доземи (в молитва) като викаха: "О, Господи на човечеството, ще го доведеш ли по-скоро пред очите ни?"\n(Те правеха това), та, молейки Бога да им даде победа в името на Ахмад, техните врагове да бъдат надвити.\n3840. Навсякъде, където се надигна ужасна война, непрестанната подкрепа\nна Ахмад беше винаги с тях;\nНавсякъде, където имаше хронична болест, споменаването му (на Ахмад) беше тяхното изцеряващо лекарство.\nВ техния път неговата форма идваше в сърцата им, в ушите им и на техните уста.\nКак би могъл всеки чакал да открие неговата (на Мухаммад) форма? Не, (те откриваха само) производната на неговата форма, значи, въображаемата идея (за нея).\nАко неговата (истинска) форма попаднеше върху лицето на стената, от сърцето на стената щеше да закапе кръвта на сърцето;\n3845. И неговата форма щеше бъде толкова благословена за нея, че стената\nизведнъж щеше да бъде спасена от двуличието.\nНаред с едноличието (искреността) на хората на чистотата, онова двуличие стана грях (дори) за стената.\nЦялото това възвеличаване, превъзнасяне и отдаденост (която показваха към Пророка) бяха пометени, щом го видяха в (телесна) форма.\nФалшивата монета видя огъня и веднага стана черна: кога за фалшивата монета (на лицемерието) е имало път да влезе в (чистото) сърце?\nФалшивата монета говореше високопарно за желанието си за пробния камък, та да хвърли (искрените) ученици в съмнение.\n3850. Един негодник пада в капана на собствената си хитрина; (защото) от всеки\nнегодяй тази мисъл показва глава,\nТака че, ако не беше истинска монета, как щеше да желае пробния камък?\nТя желае пробния камък, но такъв, който да не показва наяве нейната фалшивост.\nПробният камък, който скрива качеството, не е (истински) пробен камък, нито е светлината на познанието.\nОгледалото, което скрива дефектите на лицето, за да угоди на всеки рогоносец,\n3855. Не е (истинско) огледало; то е лицемерно. Не търси такова огледало,\nдоколкото ти е възможно.\nИсторията за Билял, който викаше "Един, Един!" в жегата на Хиджаз от любов към Мустафа (Мухаммад), мир нему, в предиобедите, когато неговият господар, (надъхан) с еврейски фанатизъм, го удряше с трънлива пръчка под слънцето на Хиджаз; и как от всеки удар кръвта бликваше от тялото на Билял, и (думите) "Един, Един!" изскачаха (от устните му) неволно, точно, както стенанието изскача неволно от други, сполетени от мъка, защото той беше (толкова) изпълнен с любовна мъка, че не го беше грижа да отблъсква болката от тръните да влезе (в сърцето му). (Неговият случай беше) като този с магьосниците на фараона, джирджис и други, (които са) безбройни и безчислени\nОнзи Билял беше отдал тялото си на (бича от) тръни: неговият господар го биеше, за да го вразуми,\nКазвайки: "Защо споменаваш Ахмад (Мухаммад)? Лош робе, ти отричаш моята религия!"\n890. Той го шибаше под слънцето с тръни, а той (Билял) крещеше с\nДокато онези викове "Един!" стигнаха до ушите на Сиддик (Абу Бакр), който минаваше тъдява.\nОчите му се напълниха със сълзи и сърцето му – с мъка, защото в онова:"Един!" той долови гласа на приятел (на Бога).\nПосле той го видя насаме и го посъветва "Крий вярата си от евреите.\nТой (Бог) знае тайните: скрий твоето желание." Той (Билял) рече: "Аз се покайвам пред теб, о, господарю."\n895. Рано на следващия ден, (когато) Сиддик минаваше бързо през онзи район по някаква работа,\nТой отново чу (виковете): "Един!" и свистенето от ударите с тръни: пламъци и огнени искри се разпалиха в сърцето му.\nТой отново го посъветва и отново (Билял) се покая; (но) Любовта дойде и погълна неговото покаяние.\nИмаше много покаяния от този вид, (докато) накрая той заряза покаянието.\nТой прогласи (вярата си) и изложи тялото си на изпитание, като викаше: "О, Мухаммад, о, враг на покаянията,\n900. О, ти, с когото моето тяло и моите вени са изпълнени – как може да има в тях място за покаяние? –\nОтсега нататък аз ще прогоня покаянието от това сърце: как мога да се разкайвам за вечния живот?"\nЛюбовта е всеподчиняваща, аз съм подчинен от Любовта:\nот горчивината на Любовта аз станах сладък като захар.\nО, бърз Вятър, пред Теб аз съм (само) една сламка: как мога\nда знам къде ще падна?\nДали съм Билял или младата луна (хилал), аз тичам, следвайки\nхода на Твоето слънце.\n905. Какво общо има луната с думи като „пълна“ и „празна“? Тя върви по петите на слънцето, като сянка.\nВсеки, който си урежда спогодба с (Божественото) предопределение,\nсе подиграва на себе си.\nСламка пред вятъра, а после (мисъл за) сметка! Възкресение и тогава решаване на делата!\nВ ръката на Любовта аз съм като котка в торба, ту вдиган нависоко, ту свалян ниско от Любовта.\nТой ме върти около Своята глава: аз нямам покой нито отдолу, нито отгоре.\n910. Влюбените (в Бога) са попаднали в страховито течение: те са положили\nсърцата си на предвечната повеля на Любовта.\n(Те са) като воденичен камък, който се движи ден и нощ, в непрестанно въртене и стенание.\nНеговото въртене е свидетелство за търсещите Реката, та да не\nкаже някой, че Реката е неподвижна.\nАко не виждаш скритата Река (действието на Божествения Любим), виж въртенето на небесното водно колело.\nЩом небето не се уморява от Него (Любовта), бъди и ти, о, сърце, като звезда и не търси покой.\n915. Ако се хванеш за клон, как може Той да те остави (да висиш)?\nКъдето и да се обвържеш, Той ще разкъса (връзката).\nАко не съзираш постъпателното действие на (Божествената) съдба, погледни кипенето и въртенето в елементите;\nЗащото въртенето на пръчиците и сламките, както и пяната, са причинени от кипенето на благородното Море (на Любовта).\nЧуй зашеметяващия вятър, който вие; виж морските вълни, които\nкипят по Негова заповед.\nСлънцето и луната са два воденични вола, които се въртят и наблюдават (света).\n920. Звездите също тичат от къща на къща (в небето) и носят всяка добра и\nЧуй, макар звездите на небето да са далеч и тези (твои) сетива да са притъпени и отпуснати,\n(Все пак запитай се) къде са нашите звезди – око, ухо и мисъл – през нощта и къде са те, когато сме будни?\nТе ту са в щастие, единение и радост; ту са в нещастие, разделение и безчувственост.\nЩом луната на небето е в това въртене, понякога тя е тъмна, а понякога – светла.\n925. Понякога пролетта и лятото са като мед и мляко; понякога (светът е) място за наказание със сняг и силен студ.\nВиждайки, че пред Него (Бога) универсалиите са като топки, които Му се подчиняват и се покланят доземи пред Неговата тояга (Божествената воля),\nКак можеш, ти, о, сърце, което си само една от тези сто хиляди части, да не бъдеш неспокойно при Неговото отсъждане?\nБъди на разположение на Принца, като кон, ту затворен в конюшнята, ту вървящ (по пътя).\nКогато Той те завърже на чивия, бъди привързан; когато Той те освободи, върви, бъди изявен.\n930. (Но следвай правия път, защото, когато) слънцето на небето скача накриво, Той го кара да притъмнее,\nКазвайки: "Пази се от опашката (на дракона): чуй, внимавай, за да не станеш с черно лице като готварска паница."\nОблакът също е шибан с камшици от огън, (сякаш му се казва): "Върви по онзи път, не по този!\nВали върху еди-коя си долина, не вали в този квартал." Порицават го с думите:"Чуй!\nТвоят разум не е по-висш от слънце: не оставай с мисъл, която е била забранена.\n935. О, разум, ти също не стъпвай накриво, за да не те сполети онова\nзатъмнение на лицето.\nКогато (твоят) грях е по-малък, ти ще видиш половината слънце затъмнено и половината – греещо,\nЗащото Аз те наказвам според големината на твоя грях: това е принципът, заложен в справедливостта и възмездието.\nДали си добър или лош, открит или прикрит, Аз чувам и виждам всички неща.”\nОстави тази тема, о, татко: денят на новата година (норуз) дойде: творенията са с усти, подсладени от Твореца;\n940. Духовната вода (на живота) отново дойде в нашата река, нашият Цар отново дойде на нашата улица.\nЩастието се перчи и (гордо) влачи полата си, и бие барабаните да се заглушат клетвите за покаяние.\nОтново водното течение отнесе надалеч покаянието: случаят дойде,\nпазачът бе обзет от сън.\nВсеки пияница пи от виното и се опияни: тази нощ ние ще заложим всичките си вещи.\nОт (пиенето на) рубиненото вино на животворния Дух ние сме рубини в рубини в рубини.\n945. Отново събранието придоби свежест и озарение на сърцето: стани и\nизгори семена на седефче за отблъскване на лошо око.\nВиковете на радостните пияни (влюбените) достигат до мен: о, Любими, искам да са така завинаги.\nВиж, една млада луна (хилал) стана приятел с един Билял: ударите на тръните върху него станаха рози и цветове на нар.\n(Билял рече):"Ако моето тяло е като сито от ударите на тръните, (все пак) моята душа и тяло са розова градина на щастие.\nМоето тяло е изложено на ударите на тръните на онзи евреин, (но) духът ми е опиянен и опустошен от онзи Любим.\n950. Ароматът на една (възлюбена) Душа идва към мен: ароматът на моя нежен Приятел идва към мен."\n(Когато) Мустафа (Мухаммад) дойде (на земята) от Възнесението (мирадж), (той изрече) на своя Билял (благословията): "Колко скъп си ми ти, колко скъп!"\nКогато чу тези (екстатични слова) от Билял, който беше праведен в словото, Сиддик (Абу Бакр) изми ръцете си от убеждаването му да се покае.\nКак Сиддик (Абу Бакр), Бог да е доволен от него, си припомни какво се случи на Билял, Бог да е доволен от него, за малтретирането му от евреите и викането му: "Един! Един!" и още по-голямото разгневяване на евреите (срещу него); и как той разказа историята на Мустафа (Мухаммад), мир нему, и се посъветва с него да купи (Билял) от\nПосле Сиддик разказа на Мустафа за състоянието на онзи верен Билял,\nКазвайки: “Онзи търсещ дух на благословеното крило в това време е влюбен (в теб) и е в твоята мрежа.\n955. Соколът на султана е измъчван от онези бухали; онова голямо съкровище е заровено в тора.\nБухалите вършат насилие над сокола: те късат неговите пера и крила, макар че е без грях.\nНеговото единствено престъпление е това, че е сокол: нима престъплението на Йосиф не е единствено неговата красота?\nПроизходът и съществуването на бухалите е в пустошта; това е причината за техния еврейски (фанатичен) гняв срещу сокола.\n(Те казват): ‘Защо (винаги) споменаваш онази земя, или двореца и ръката на онзи Цар?\n960. Ти действаш нагло в селото на бухалите, ти внасяш смут и объркване\nНашето място на пребиваване, което стана обект на завист от етера, ти го наричаш пустош и му даваш името "нищожен".\nТи използва лицемерие, за да те направят нашите бухали (техен) цар и водач.\nТи всяваш в тях илюзии и безумна представа: нима наричаш "пустош" този Рай?\nНие ще удряме главата ти, о, (птицо) с лоши качества, докато изоставиш това лицемерие и глупости.’\n965. Те (евреите) го разпъват на кръст (Билял), с лице на изток, и бият\nголото му тяло с трънливи клони.\nКръвта струи от тялото му на сто места, (докато) той вика: ‘Един!’ и прекланя главата си (със смирение).\nАз го съветвах, казвайки:’Крий своята религия, покрий своята тайна от прокълнатите евреи.’\n(Но) той е влюбен: (духовното) възкресение е дошло до него, така че вратата на покаянието е затворена за него."\nВлюбеността и покаянието или (дори) възможността за търпение – това, о, скъпа душо, е напълно невъзможно.\n970. Покаянието е червей, докато Любовта е като дракон: покаянието е\nкачество на Човека, докато онази – качество на Бога.\nЛюбовта е (едно) от качествата на Бога, Който не се нуждае от нищо: любовта към всеки друг, освен към към Него е неистинска,\nЗащото онова (освен Него) е позлатена красота: неговата външност е (блестяща) светлина, но вътре в него е дим.\nКогато светлината си отива и димът стане видим, в този миг неистинската любов се вцепенява.\nОнази красота се завръща към своя източник; тялото е изоставено – вмирисано, посрамено и грозно.\n975. Лунната светлина се завръща към луната: нейното отражение си отива\nот черната стена;\nИ тогава, (когато) водата и глината (стената) са оставени без украса, стената, безлунна, остава (отвратителна) като дявол.\nКогато златото се изличи от повърхността на фалшивата монета, онова злато се завръща към своята мина и се установява (в нея);\nТогава посрамената мед е оставена (почерняла) като пушек, а нейният любещ е оставен с лице по-черно от нея\n(Но) любовта на тези, които имат (духовен) взор е в златната мина; неизбежно тя става по-голяма всеки ден,\n980. Защото мината няма съдружник по блясък. Здравей, о, Златна мина (на Реалността), в Теб няма съмнение!\nАко някой допусне една фалшива монета да стане съдружник на Мината (в своята привързаност), златото се връща към Мината, (Която е) отвъд (всяко) местоположение,\n(И тогава) влюбеният и неговият любим са мъртви в агония: рибата е оставена (да се гърчи), водата си е отишла от въртопа.\nГосподнята Любов е Слънцето на съвършенството: (Божията) Повеля е Нейната светлина, тварите са като сенки.\nКогато Мустафа (Мухаммад) се изпълни с радост от тази история, неговото желание (на Сиддик) да говори (за Билял) също се увеличи.\n985. Щом намери слушател като Мустафа, всеки негов косъм стана отделен\nМустафа му каза: "Сега какво е лечението?" Той (Сиддик) отговори: "Този раб (на Бога) ще го купи.\nАз ще го купя, каквато и цена да каже (евреинът): аз няма да гледам на очевидната загуба (на пари) и на кожодерството;\nЗащото той е пленникът на Бога на земята и е подложен на гнева на врага на Бога."\nКак Мустафа (Мухаммад), мир нему, настави Сиддик, Бог да е доволен от него, казвайки: "Щом ще купиш Билял, те (евреите) сигурно ще вдигнат цената му като се пазарят (с теб): направи ме свой съдружник в тази добродетел, бъди мой пълномощник и получи от мен половината\nМустафа му рече: "О, търсачо на (духовното) щастие, аз ще ти бъда партньор в това (дело).\n990. Бъди мой пълномощник, купи половината (от него) за моя сметка и\nвземи от мен цената."\nТой отговори: "Аз ще ти направя сто услуги.” Тогава отиде в дома на неверния евреин.\nТой си каза: "От ръцете на децата човек може да купи перли много евтино, о, татко."\nОт тези глупави деца подобният на гул дявол купува техния разум и вяра срещу царството на този свят.\nТой украсява мършата толкова изкусно, че купува от тях двеста розови градини.\n995. С магия той прави такава лунна светлина, че чрез магия той отнема от падналите хора сто кесии.\nПророците ги учеха да търгуват (на духовния пазар) и запалваха светилника на (истинската) религия пред тях;\n(Но) чрез магия и упорство дяволският и подобен на гул магьосник направи пророците да изглеждат грозни в техните очи.\nЧрез своето чародейство врагът направи грозотата (да се появи), така че между жената и нейния съпруг да настъпи развод.\nТехните очи бяха съшити от омагьосване, така че продадоха такава (скъпа) перла на нищожна цена.\n1000. Тази перла е по-висша от двата свята: чуй, купи (я) от това невежо дете,\nзащото то е магаре.\nЗа магарето мънисто и перла са едно и също нещо: онова магаре има съмнения относно (духовната) перла и Морето.\nТо отрича Морето и Неговите перли: как може едно животно да търси перли и украшения?\nБог не е положил в главата на животното да бъде ценител на рубини и поклонник на перли.\nВиждал ли си някога магарета с обици? Ухото и мисълта на магарето са на ливадата.\n1005. Чети в (сура) Уа ат-тин ("Смоковницата" думите): (‘Ние сътворихме\nЧовека) с превъзходен облик’, защото духът, о, приятелю, е скъпоценна перла.\n(Онзи дух, сътворен) с превъзходен облик, надвишава Трона: (онзи дух, сътворен) с превъзходен облик е отвъд мисълта.\nАко обявя цената на тази недостижима (перла), аз ще изгоря и слушателят също ще изгори.\nТук затвори устни и не карай магарето в тази посока. Този Сиддик отиде при онези магарета.\nТой почука с мандалото на вратата, а когато (евреинът) отвори вратата, той (Сиддик) влезе неохотно в дома на онзи евреин.\n1010. Той седна, не на себе си и, замаян и изпълнен с огън, от устата му\nизскочиха много горчиви думи –\n"Защо биеш този приятел на Бога? Каква е тази омраза, о, неприятелю на Светлината?\nАко си искрен в своята собствена религия, как ти дава сърце да малтретираш искрения (в неговата религия)?\nО, ти, който си мекошав в юдаизма, защо приписваш тази (същата) мекошавост на един (духовен) принц.’\nНе гледай всички (неща) в разкривеното огледало на твоето его, о, ти, който си проклет завинаги!"\n1015. Ако кажа какво избухна от устните на Сиддик в оня момент, ти би загубил и ума, и дума.\n(Идвайки) от (света) отвъд пространствените връзки, фонтаните на мъдростта (изобилни) като Ефрат течаха от устата му.\nКакто от скала, когато избликва (изобилна) вода, (скалата) няма източник на подкрепа нито в (собствената си) страна, нито отвътре;\n(Защото) Бог направи скалата щит (було) за Себе Си и отвори (път за) кристалносинята вода,\nКакто Той е причинил светлината да потече от фонтана на твоето око без скъперничество или намаляване.\n1020. Няма източник за подкрепа както в мазнанината (бялото на окото), така и в ципата (ретината); (но) Любимия е направил (това) було (за Себе Си), когато довежда (светлината) към съществуване.\nВлизащият в кухината на ухото въздух предава всичко, което се казва, независимо дали е истина или лъжа.\nКакъв е онзи въздух в онази малка кост, който приема думите и звуците, произнесени от разказвача?\nКостта и въздухът са само було: в двата свята не съществува друг, освен Бога.\nТой е Чуващия, Той е Говорещия, (Когото мистиците виждат) незабулен, защото ушите принадлежат на главата, о, ти, който заслужаваш Божията награда.\n1025. Той (евреинът) рече: "Ако ти чувстваш съжаление към него, дай (ми)\nзлато и го вземи (в замяна), о, човече с щедра природа.\nЩом сърцето ти гори, откупи го от мен: твоята трудност няма да бъде решена без разход."\nТой отговори: "Аз ще сторя сто служби (заради него) и петстотин поклона доземи (в благодарност). Имам красив роб, но е евреин;\nТой има бяло тяло, но черно сърце: вземи (го) и (ми) дай в замяна онзи с черно тяло, но с осветено сърце."\nТогава този главатар (Абу Бакр) изпрати (пратеник) да го доведе: наистина онзи роб беше изключително красив,\n1030. Толкова, че онзи евреин остана изумен: изведнъж каменното му сърце\nтръгна от мястото си (към него).\nТакова е състоянието на онези, които се покланят на формата: техният камък се размеква като восък от една (красива) форма.\n(Тогава) той отново се запрепира и не щеше да приеме, казвайки: "Без никакво усукване, дай повече от това."\nТой му добави един нисаб (двеста дирхама) сребро, така алчността на онзи евреин беше удовлетворена.\nКак евреинът се разсмя и си помисли, че Сиддик е бил измамен\nв тази сделка\nОнзи евреин с каменно сърце се закиска подигравателно и насмешливо заради измамата и от злоба.\n1035. Сиддик му каза: "Защо е този смях?" В отговор на въпроса онзи се\nразсмя още по-силно\nИ рече: "Ако не беше (толкоз) настойчив и разпален при покупката на този черен роб,\nАз нямаше да се забавлявам с препирня: щях да го продам за една десета от тази (сума),\nЗащото, според мен, той не струва и половин данг; (но) ти направи цената му скъпа с (твоя) протест."\nТогава Сиддик му отговори: "О, глупако, ти даде перла в замяна на орех, като (неразумно) момче;\n1040. Защото, според мен, той струва колкото двата свята: аз гледам към духа му, а ти към цвета му.\nТой е червено злато, направено (като) черно полирано желязо заради завистливостта в това местопребиваване на глупаци.\nОкото, което вижда тези седем телесни цвята, на може да съзре духа поради това було.\nАко ти беше спорил повече в продажбата, аз щях да дам цялата си собственост и богатство;\nА ако (и тогава) беше увеличил твоите искания, аз щях да заема\nедна пола със злато заради нетърпението си (да го купя).\n1045. Ти (го) даде лесно, защото (го) намери евтин: ти не видя перлата, ти не счупи ковчежето.\nТвоята глупост (ми) даде запечатано ковчеже: ти скоро ще видиш как си се изиграл.\nТи даде на загуба ковчеже, пълно с рубини и като негър се радваш на черното си лице.\nНакрая ще изречеш много пъти: ‘Горко ми!’ Нима някой продава своя късмет и щастие?\nКъсметът дойде (при теб) в одеждата на роб, (но) твоето нещастно око видя\n1050. Той ти показа (единствено) своето робство: твоята зла природа\nдействаше с коварство и измама спрямо него.\n(Сега), о, празноглавецо, вземи с идолопоклонство този (роб) с черни тайни мисли, макар тялото му да е бяло.\nТози – за теб, онзи – за мен: ние (и двамата) спечелихме: Чуй, вие имате (вашата) религия и аз имам (моята) религия, о, евреино."\nНаистина, такова е делото на идолопоклонниците: неговото (на идолопоклонника) конско покривало е от сатен, а конят му е дървен,\nНеговият идол е като гроба на неверниците – пълен с дим и огън, а отвън е украсен със сто знаци и орнаменти;\n1055. (Или) като богатството на потисниците – отвън красиво, но в него е кръвта на потиснатия и (бъдеща) злочестина;\n(Или) като лицемера, който външно пости и се моли, а вътре е (като)\nбезплодна черна пръст;\n(Или) като облак, лишен (от дъжд), пълен със светкавици, в който\nняма полза за земята, нито храна за житото;\n(Или) като обещание, (пълно) с лукавство и лъжливи думи, чиито завършек е срамен, макар началото му да е прекрасно.\nПосле той (Сиддик) взе ръката на Билял, който беше (тънък) като клечка за зъби, от ударите, нанесени от зъбите на изпитанието.\n1060. Той стана (като) клечка за зъби и намери своя път в уста: той побърза\nкъм един човек със сладък език (Пророка).\nКогато онзи (тежко) ранен видя лицето на Мустафа (Мухаммад), той падна в несвяст и се просна по гръб.\nДълго време той остана без съзнание и не на себе си, а когато се свести,\nпроля сълзи от радост.\nМустафа го притисна към гърдите си: как някой би могъл да знае благодатта, която го беше достигнала?\nКакво става с капка мед, докоснала се до елексира? Какво става с бедняк, който се натъква на голямо съкровище?\n1065. (Това е като) полумъртва риба, която пада в морето, (или) керван, загубил пътя, който е намерил правилната посока.\nАко думите, които Пророка (му) каза в онзи момент, бяха попаднали в (ушите на) на нощта, тя щеше да престане да бъде нощ;\nНощта щеше да стане ден, сияен като утро: аз не мога да изразя онова мистично значение.\nТи самият знаеш какво (думата) слънце в (знака) телец говори на растенията и на суровите фурми;\nТи самият също знаеш какво казва прозрачната вода на сладките растения и на фиданките.\n1070. Делото на Бога към всички части на света е като диханията и думите на чародейците.\nБожественото привличане поддържа сто разговора с въздействията и вторичните причини, без слово или (помръдване на) устни.\nНе че резултатът от Божествената съдба не е в сила; но Неговото въздействие е невъзприемаемо от разума.\nТъй като разумът се е обучавал да подражава в основите, знай, о, подражателю, че той също подражава и в производните неща.\nАко разумът попита как целта може (да бъде достигната), кажи:\n"По начин, който ти не знаеш, (затова) сбогом!"\nКак Мустафа (Мухаммад), мир нему, упрекна Сиддик, Бог да е доволен от него, казвайки: "Аз те наставих да купиш в съдружие с мен: ти защо\nго купи само за себе си?" и неговото (на Сиддик) извинение\n1075. Той (Пророка) рече: "О, Сиддик, все пак аз ти казах да ме направиш\nсъучастник в (твоята) щедрост."\nТой отговори: "Ние двамата (аз и Билял) сме роби на твоята улица: аз го освободих заради теб.\nДръж ме като свой роб и приятел в Пещерата (верен приятел): аз не искам свобода, убежище (от подобна мисъл)!\nЗащото моята свобода е в това да бъда твой роб: без теб изпитание и несправедливост ме (сполетяват).\nО, ти, който като избран (Пророк) оживи света и направи обикновените хора избрани, особено мен.\n1080. Като младеж духът ми виждаше сънища, че слънчевият диск ме\nИ ме издигна от земята към небето: (толкова) високо, че бях станал негов спътник.\nАз (си) казах: ‘Това е меланхолия и абсурд: може ли някога абсурдното да стане действително?\nКогато те видях, видях себе си: благословено да е онова добро във всичко огледало!\nЩом те видях, моят абсурд стана реалност за мен: моят дух се потопи във Великолепието.\n1085. Когато те видях, о, дух на света, любовта към това (земно) слънце\nотпадна от очите ми.\nЧрез теб окото ми се изпълни с висок стремеж: то не гледа на (земната) градина освен с презрение.\nАз търсех светлина: видях Светлината на светлината. Аз търсех хурии: (в теб) видях онова, което е за завиждане от хуриите.\nАз търсех Йосиф, красив и с тяло (бяло) като сребро: в теб видях съвкупност от Йосиф.\nАз бях в търсене на Рая: от всяка твоя част (ми) се показа Рай.\n1090. За мен това е слава и прослава; за теб това е обида и сатира,\nПодобно на възхвалата, отдадена на Бога от простия овчар в присъствието на Моисей Калим (говорещия с Бога):\n‘Аз ще Те изчистя от въшките, аз ще Ти дам мляко, аз ще Ти зашия ямурлука и ще го сложа пред Теб.’\nБог прие тази обида като израз на възхвала: ако ти също имаш милост, няма да е чудно,\nИмай милост към недостига на нашето проумяване (да те възприемем),\nО, ти, който си отвъд нашите умове и въображение.\n1095. О, влюбени, ново щастие е пристигнало от стария свят, който прави (всички неща) нови,\nОт онзи свят, който търси лечение за тези, за които няма лек:\nсто хиляди чудеса на този свят са в него.\nРадвайте се, о, хора, тъй като избавлението дойде; веселете се, о, хора: затруднението отмина.\nЕдно слънце (Пророка) отиде в колибата на младата луна (Билял), с настойчива молба: "Облекчи ни, о, Билял!\nТи говореше под твоето дихание от страх от врага: (сега), за\nнегово изумление, качи се на минарето и говори (високо).”\n1100. Глашатаят (мюезинът) на добрите новини вика в ухото на всеки\nнатъжен: "Стани, о, нещастни човече и тръгни по пътя на щастието.\nО, ти, който си в този затвор и сред тези смрад и въшки,\nвнимавай някой да не чуе! Ти избяга (от затвора): замълчи!"\nКак можеш сега да пазиш мълчание, о, приятелю мой, когато от корена на всеки косъм (на тялото ти) се появява барабан?\nРевнивият враг е станал толкова глух, (че) казва: "Къде е звукът на всички тези барабани?”\nСвежият сладък босилек докосва неговото лице, (но) в своята\nслепота той казва: "Каква е тази неприятност?"\n1105. Хурията го щипе по ръката и го тегли: слепият е изумен и казва:\n"Откъде той (някой) ми причинява болка?\nКакво е това бутане насам-натам на ръката и тялото ми? Аз съм заспал, остави ме да спя."\nТози, когото ти търсиш в твоя сън, е Той! Отвори окото си, (ще видиш)\nонази благословена Луна.\nИзпитанията бяха повече върху Неговите скъпи хора, защото Възлюбения показа повече кокетство към красивите (любещи).\nТой се шегува с красивите на всеки път; понякога, също, Той хвърля слепите в полуда.\n1110. За миг Той дава Себе Си на тези слепи, така че голяма врява се вдига от улицата на слепите.\nТълкуване на преданието, според което Мустафа (Мухаммад), Бог да го благослови и с мир да го дари, казал: "За онзи, на когото аз съм покровител, и Али е негов покровител," така че лицемерите попитали саркастично: "Не беше ли достатъчно, че му се подчинихме и служихме, та ни приканва да окажем същото служение на едно\nсополиво дете?" и т. н.\nПоради тази причина Пророка, който полагаше крайно усилие (в отдаването), сложи името "покровител" (мауля) на себе си и на Али.\nТой рече: "За всекиго, комуто аз съм покровител и приятел, и моят братовчед Али е негов покровител."\n4540. Кой е "покровителят"? Онзи, който те прави свободен и премахва оковите на робството от крака ти.\nЩом пророчеството е водач към свободата, свободата е от пророците за вярващите.\nРадвай се, о, група на вярващите: бъди свободна като кипариса и лилията;\nНо дали вие, като веселоцветната градина, всеки миг отдавате безмълвни благодарности към Водата.\nКипарисите и зелената овощна градина мълчаливо благодарят на водата и показват (безмълвна) признателност за справедливостта на пролетта:\n4545. Облечете се в разкошни роби, влачейки пешовете им, пияни, танцуващи, весели и ухаещи на парфюм;\nВсяка част от тях, бременна от царската пролет, техните тела като кошници, пълни с перлени плодове;\n(Като) Марии, без съпруг, те са бременни с Месията; мълчаливи, без молитви и красноречиво изразяване,\n(Казвайки вътрешно):"Нашата Луна засия ярко (върху нас) без слово:\nвсеки език изнамери своето слово от нашата красота."\nРечта на Исус е от (духовната) красота на Мария; речта на Адам е лъч от (Божественото) Дихание.\n4550. (Тази благодарност на овощната градина) е, за да може от (вашата) благодарност, о, доверени люде, да нарастне (духовната слава); (а ако благодарите) има и други растения (благословии) в растенията.\nТук обратното (на преданието) е (приложимо), (защото) този, който е доволен, (че е изказал достатъчно благодарности), ще бъде унижен; и по същия начин, този, който желае (още повече да благодари), ще бъде удостоен.\nНе потъвай твърде много в чувала на твоята телесна душа, не бъди\n(толкова) небрежен към своите купувачи.\nПосетители на страницата: 3584\nПосещения от деня : 126\nПосетители на страницата : 256601