11:47 | Петък | 01.07.2022\nГеорги Господинов: Трябва да си върнем усещането за общност...\nПрез 2021 година популярният български автор се превърна в един от най-награждаваните ни писатели, след като само в рамките на няколко месеца бе отличен с редица национални и международни награди. През пролетта Господинов бе удостоен с Узедомската литературна награда, връчена му от Олга Токарчук.\nСред мотивите си журито посочва българския автор като значим и уникален глас в европейската литература. През май "Времеубежище" бе обявена за роман на годината в конкурса на Националния дарителски фонд "13 века България". През август писателят бе отличен за разказите си с "Цинклар" от Асоциацията на датските писатели.\n- Приключвате една успешна година - с много отличия и международно признание. Какво значение отдавате на наградите и каква е тяхната роля за литературата според Вас?\n- Всяка награда е различна. Много зависи кой връчва наградата и кой всъщност избира книгата. Тази година се случиха наистина много хубави неща на книгите навън и това ме радва, защото така те стигат до други читатели, които нямат твоя опит, които не познават добре контекста, в който са написани. Когато такава книга спечели, винаги е радостно за автора. Радостно е и по други причини.\nМного важна беше наградата на "13 века България", която беше връчена тук за роман на годината на "Времеубежище". Благодарение на тази награда, книгата "Времеубежище" можеше да участва и да се състезава за голямата награда "Премио Стрега Еуропео" в Италия. Може би "Премио Стрега" беше най-голямата награда през тази година.\nНо кое беше различното в нея и защо тази награда ме радва?\nПърво, защото се състезаваше в голяма конкуренция с писатели, чиито романи идваха от Испания, Франция, Германия и носеха съответно техните големи национални награди, като например Германската награда за литература или най-известната награда "Гонкур" във Франция. И още нещо - за първи път писател от тази част на Европа печели тази награда. И може би най-важното - че читателите на Италия, с които се виждах по време на награждаването, в Торино и в Рим, идваха с книгите си, говорихме си и те казваха, че стоят зад книгата, стискат палци, питаха ме разни неща за нея. Това е най-голямата радост всъщност.\n- С кои писатели успяхте да се срещнете на някои от награждаванията и какви идеи обменихте на тези срещи?\n- Особеното на наградата "Премио Стрега Еуропео" е, че за нея гласуват 20 италиански писатели, които са получавали наградата "Стрега" предишни години. И това е много хубаво, когато твои колеги - писатели оценяват твоя книга. С част от тях имах хубави разговори.\nТази година бях поканен и от самата Олга Токарчук на един фестивал в Полша, така че с нея имахме много хубаво общуване. Говорихме си за това, което вълнува европейските писатели днес - това са, от една страна, темите за паметта, за миналото, а всъщност и за бъдещето, което е тревожно. Също така това, което вълнува Олга Токарчук и мен, понеже тя е човек с позиция, е как да протестираме, как писателите мога да се съпротивляват и да работят за съпротивата срещу популизма, който е тук и срещу онова, което се случва в Полша всъщност. Олга Токарчук е много активен участник в протестите там.\n- Какъв е пътят до това един български автор да бъде забелязан не само в родината си, а и да стане близък на читателите от различни страни по света?\n- Нищо не зависи в крайна сметка от автора, защото, когато книгата е написана, тя си има свой път и рано или късно среща читателите си. Ще ви дам пример. Преди седмица получих голямата награда на Атина за "Естествен роман". Това е първият ми роман, публикуван е през 1999 година, тоест в края на миналия век, преди 22 години. Това е първата международна награда, която той получава. Така че това са дълги години, в които книгите си търсят читатели.\nАко една книга е написана вълнуващо, тя рано или късно ще срещне читателите си и ще срещне признанието. Ще ми се да вярвам в това. Казвам го не просто като някакъв излишен оптимизъм. Трябва да си кажем и това, че е много трудно за българската литература да пробие навън по ред причини.\nПърво, защото се пишат много други страхотни книги на големи езици. Второ, защото нашите книги излизат в малки издателства, зад нас не стои някаква издателска машина, която може да популяризира книгите. Всичките книги дотук, с едно-две изключения тази година, а това са вече над 50 издания на чужди езици, са излизали в малки и средно големи издателства.\nИ това е голяма радост и за самите издателства. За пръв път автор от моето издателство в Италия получава наградата "Премио Стрега" и това е голямо окуражаване и за малките издатели, които се осмеляват да издават литература от неголеми езици.\nИма и нещо друго хубаво. Тези награди открехват вратата към българската литература. И се надявам за българските писатели, които идват, да бъде с една стъпка и една идея по-лесно. Защото издателите са разбрали, че не винаги губят, когато издават български писатели или писатели от малки езици. Сега в италианското издателство "Воланд" ще излязат още няколко съвременни български писатели след успеха на книгата. На други езици също. А догодина ще поканим една много голяма писателка в България.\nТова са малките добри новини за българската литература - открехването на вратата и светът да знае, че тук има една литература, която може да разказва истории.\n- Наскоро казахте, че в пандемията книгите са останали единственото ни позволено убежище. Но може ли литературата да ни защити от това, което се случва в света около нас?\n- Това е голямата надежда - че човекът, който чете книга, по-трудно унизява друг човек. Човекът, който чете книга, изпитва съчувствие и състрадание към другия човек. И третото, не по-малко важно е, че човекът, който чете книга, разбира малко повече за света и за себе си. Това също са защити.\nНие знаем от Шехерезада, че книгата, историята, разказването на истории, може да спасява живот. Нали и тя разказва всяка вечер по една история и нейният убиец я оставя жива до другия ден, и така 1001 нощи, докато той през историите се влюбва в тази жена. Така се спасява и тя, а и всички останали, които можеха да бъдат убити от Шахриар.\nТова може литературата. Но книгата може това само когато попадне у човек, който чете с ум и сърце. Тоест, сама по себе си книгата нищо не може да направи, ако не мине през ума и сърцето на свестен читател. Свестният читател е свестен човек. Това си говорихме наскоро, че човек, който е плакал на "Малката кибритопродавачка", по-трудно става лош човек. Човек, който се вълнува от думи, по-трудно после убива с думи друг. Това са защитите.\n- Създател сте на инициативата да се подаряват книги за Коледа. Какви книги подарявате на близките си за празниците?\n- Това е една малка идея, наистина много малка, но подхваната от хората и на мен ми се струва важно, защото Коледите наистина са направени от книгите, които сме чели и от историите, които сме слушали. И защото подаряването на книги, наскоро четох някъде, е бил най-важният подарък или първият подарък преди векове в световната история. Това са си подарявали по Коледа - книги.\nТази година подарявам книги на млади български автори, защото ми се иска те да стигнат до читателите си. Това са автори, с които съм работил - поезия на Александър Габровски, който е много млад автор с дебютна книга, с когото работихме две години, на Димитър Ганев, дебютният роман "Направени от вина" на Йоанна Елми. Тази есен издадох една книжка и аз - "В пукнатините на канона" с литературни истории, така че подарявам и нея.\n- Какви са очакванията Ви за 2022 година? Оптимист ли сте за това, което предстои?\n- Това, което много ми иска за предстоящата година, е да направим няколко малки крачки. От една страна, към това да си върнем усещането за общност - това усещане, което имахме донякъде в началото на пандемията. Да укротим, да смирим истерията, която ни беше завладяла през тази изминала година, и да започнем да си приказваме. Ето това са три малки, прости неща, за които ми се ще да работим през идващата година.


Бизнес климатът в строителството се подобрява през декември – izolacii.eu\nБизнес климатът в строителството се подобрява през декември\nБизнес климатът у нас отчита подобрение и през декември, като общият показател се покачва с 0,7 пункта спрямо предходния месец. За сравнение, през ноември повишението беше с 0,9 пункта.\nТова се дължи предимно на подобрена среда в строителството и търговията на дребно, отчитат данните на НСИ.\nБизнес климатът в промишлеността приблизително запазва нивото си от ноември. Мениджърите са оптимисти за настоящата производствена активност, но са по-умерени в очакванията си за следващите три месеца.\nОсновните фактори, ограничаващи развитието на бизнеса в сектора, са несигурната икономическа среда и недостатъчното търсене от страната, посочени съответно от 55,2 и 42,8% от промишлените предприятия.\nПрез декември бизнес климатът в строителството се покачва с 3,6 пункта, главно заради оптимистичните прогнози на предприемачите за следващите шест месеца. Увеличават се обаче очакванията за закъснения в плащането. Несигурната икономическа среда затруднява в най-голяма степен работата на сектора.\nВ търговията на дребно се отчита подобрение за декември от 6,4 пункта. За следващите три месеца обаче очакванията за продажбите и поръчките са по-резервирани. Основните проблеми за предприятията остават несигурната икономическа среда, недостатъчното търсене и конкуренцията в бранша.\nПри услугите показателят на бизнес климата се влошава с 5,9 пункта, като са по-песимистични оценките и очакванията на мениджърите за състоянието на предприятията. През последния месец се засилва и негативното влияние на фактора „слабости в икономическото законодателство”.\n-----> „Левски“ представи проекта за новия си стадион\n<----- В строителството ще влязат близо 2 млрд. лева догодина


Weingutshotel St. Michael - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nВиж всички 17 места за настаняване в Винтрих.\nMoselweinstrasse 4, Уинтрич, Винтрих, Германия - Много добро местоположение - вижте на картата\nПовече за Weingutshotel St. Michael\nУдобно разположен в Винтрих, Weingutshotel St. Michael е чудесна стартова точка, от която можете да започнете да проучвате този оживен град. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nПредлагайки висококачествени услуги и широка гама от удобства, Weingutshotel St. Michael Ви осигурява възможно най-комфортния престой. Този хотел предлага множество удобства, за да задоволи и най-изискания вкус.\nНасладете се на висококачествените удобства по време на престоя си тук. В някои стаи са на разположение отопление, бюро, звукоизолация, телевизор, сателитна/кабелна телевизия, които ще помогнат на гостите да релаксират след дългия ден. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. С перфектното си местоположение и несравними удобства, Weingutshotel St. Michael е един чудесен избор в много отношения.


Неделно четиво: Пилат Понтийски (М. Булгаков)\nBack Вие сте тук:Home НОВИНИ Творчество Неделно четиво: Пилат Понтийски (М. Булгаков)\nПрочетете 3456 пъти\nВ бяло наметало с кървава подплата, с провлачената походка на кавалерист, в ранната утрин на четиринайсетия ден от пролетния месец нисан в покритата колонада между двете крила на двореца на Ирод Велики излезе прокураторът на Иудея Пилат Понтийски.\nНай-много на света прокураторът мразеше миризмата на розово масло и сега всичко вещаеше лош ден, защото тази миризма го преследваше още от разсъмване. На прокуратора му се струваше, че миризма на рози излъчват кипарисите и палмите в градината, че към миризмата на кожа и пот от конвоя се примесва проклетата розова струя. От пристройките, зад двореца, където се бе разположила пристигналата с прокуратора в Иерушалаим първа кохорта на Дванайсети Мълниеносен легион, през горната тераса на градината до колонадата достигаше лек пушек и към този нагарчащ дим, свидетелствуващ, че кашаварите в центуриите вече готвят обеда, се примесваше пак мазната розова струя. О, богове, богове, за какво ме наказвате?\n„Да, няма съмнение, това е тя, отново тя, непобедимата ужасна болест — хемикранията, при която те боли половината глава. За нея няма лек, няма спасение. Ще се опитам да не си движа главата.“\nНа мозаечния под при водоскока вече беше приготвено кресло и прокураторът, без да поглежда никого, седна в него и протегна ръка встрани.\nСекретарят почтително вложи в тази ръка къс пергамент. Прокураторът хвърли с болезнена гримаса поглед върху написаното, върна пергамента на секретаря и с мъка изрече:\n— Подследственият от Галилея? Пращахте ли делото му на тетрарха?\n— Да, прокураторе — отвърна секретарят.\n— Той отказа да даде заключение по делото и предостави на вас да потвърдите смъртната присъда на Синедриона — обясни секретарят.\nБузата на прокуратора потрепери, той каза тихо:\n— Доведете обвиняемия.\nВеднага от горната тераса на градината двама легионери въведоха под колоните на балкона и изправиха пред креслото на прокуратора човек на около двайсет и седем години. Човекът беше облечен с вехт и разкъсан светлосин хитон. Главата му беше покрита с бяла кърпа, пристегната с ремък на челото, а ръцете му бяха вързани на гърба. Под лявото око на човека имаше голяма синина, в ъгълчето на устата му — раничка със съсирена кръв. Доведеният гледаше с тревожно любопитство прокуратора.\nА той помълча, после тихо попита на арамейски:\n— Значи, ти си подстрекавал народа да разруши Иерушалаимския храм?\nДокато говореше, прокураторът седеше като вкаменен и само устните му леко помръдваха, когато произнасяше думите. Прокураторът седеше като вкаменен, защото се боеше да поклати пламналата си от адската болка глава.\nЧовекът с вързаните ръце пристъпи малко напред и заговори:\n— Добри човече, повярвай ми…\nНо прокураторът, пак без да помръдва и без да повиши ни най-малко глас, веднага го прекъсна:\n— Мен ли наричаш добър човек? Ти грешиш. В Иерушалаим всички шепнат, че съм свирепо чудовище, и това е съвсем вярно, — и пак така монотонно добави: — Центурионът Плъходава при мен.\nНа всички им се стори, че на балкона притъмня, когато центурионът, командуващ специалната центурия, Марк, по прякор Плъходава, застана пред прокуратора. Плъходава беше една глава по-висок от най-високия войник в легиона и толкова широкоплещест, че заслони напълно още ниското слънце.\n— Престъпникът ме нарича „добри човече“. Изведете го за малко, обяснете му как трябва да разговаря с мене. Но да не го осакатите!\nС изключение на неподвижния прокуратор всички изпратиха с поглед Марк Плъходава, който махна с ръка на арестувания да го последва.\nКъдето и да се появеше Плъходава, всички го изпращаха с поглед заради ръста му, а който го виждаше за пръв път — и заради това, че лицето на центуриона беше обезобразено: удар на германски боздуган беше сплескал преди години носа му.\nТежките ботуши на Марк закънтяха по мозайката, вързаният го последва безшумно, пълно мълчание настъпи под колонадата и се чуваше как гукат гълъбите на градинската тераса пред балкона и как струята на водоскока пее загадъчната си приятна песен.\nПрокураторът изпита желание да стане, да подложи слепоочие под струята и да замре така. Но знаеше, че и това няма да му помогне.\nКогато изведе арестувания изпод колоните в градината, Плъходава взе от ръцете на легионера, застанал в подножието на една бронзова статуя, бича, замахна леко и удари арестувания през раменете. Движението на центуриона беше небрежно и слабо, но вързаният тутакси рухна на земята, като да му бяха отсекли краката, задави се с поетия въздух, кръвта се изтегли от лицето му и погледът му стана безсмислен. Марк само с лявата ръка леко, като празен чувал, вдигна във въздуха падналия, изправи го на крака и заповяда гъгниво, като изговаряше зле арамейските думи:\n— Римския прокуратор ще наричаш хегемон. Други думи няма да говориш. Ще стоиш мирно. Разбра ли ме, или да те ударя?\nАрестуваният се олюля, но се овладя, лицето му си възвърна цвета, той си пое дъх и отговори дрезгаво:\n— Разбрах те. Не ме бий.\nСлед минута отново стоеше пред прокуратора.\nПрозвуча безцветен, болен глас:\n— Моето ли? — припряно попита арестуваният, изразявайки с цялото си същество готовност да отговаря смислено и да не предизвиква втори път гняв.\nПрокураторът каза тихо:\n— Моето ми е известно. Не се преструвай на по-глупав, отколкото си. Твоето.\n— Иешуа — бързо отговори арестантът.\n— Прякор имаш ли?\n— От град Гамала — отговори арестантът и посочи с глава, че там някъде далеко, вдясно от него, на север, има град Гамала.\n— Какъв си по произход?\n— Не зная със сигурност — живо отвърна арестуваният, — пътешествам от град на град.\n— Това може да се изрази по-кратко, с една дума — скитник — каза Прокураторът и попита: — Роднини имаш ли?\n— Никого нямам. Сам съм на този свят.\n— Знаеш ли друг език освен арамейски?\n— Да. Гръцки.\nПодпухналият клепач се повдигна, забуленото в пелената на страданието око се втренчи в арестувания. Другото око остана затворено.\nПилат заговори на гръцки:\n— Та, значи, ти си се канил да разрушиш сградата на храма и си подстрекавал народа?\nСега арестантът отново се оживи, очите му вече не изразяваха уплаха и той заговори на гръцки:\n— Аз, доб… — ужас проблесна в очите на арестанта, защото щеше отново да сбърка, — аз, хегемоне, никога през живота си не съм искал да разрушавам сградата на храма и никого не съм подстрекавал към такава безсмислена постъпка.\nУчудване се изписа на лицето на секретаря, който записваше показанията, приведен над ниската масичка. Той вдигна глава, но тутакси я склони отново над пергамента.\n— Множество най-различни хора се стичат в този град за празника. Между тях има магьосници, астролози, предсказатели и убийци — говореше монотонно Прокураторът, — срещат се и лъжци. Ти например си лъжец. Записано е ясно: подстрекавал си да се разруши храмът. Така свидетелстват хората.\n— Тези добри хора — заговори арестантът, побърза да добави: — хегемоне… — и продължи: — са неуки и са объркали всичко, което съм казал. Изобщо почвам да се боя, че тази бъркотия ще продължи много дълго. И то само защото той записваше невярно казаното от мен.\nНастъпи мълчание. Сега и двете болни очи гледаха тежко арестанта.\n— Повтарям ти, но за последен път: престани да се преструваш на побъркан, разбойнико — произнесе Пилат меко и монотонно, — записаното за тебе не е много, но е достатъчно, за да бъдеш обесен.\n— Не, не, хегемоне — заговори арестуваният, целият напрегнат от желание да бъде убедителен, — тук обикаля ли, обикаля един с пергамент от козя кожа и непрекъснато пише. Но аз надникнах веднъж в този пергамент и се ужасих. Нито дума от записаното не съм казвал. Умолявах го: изгори пергамента, за бога! Но той го дръпна от ръцете ми и избяга.\n— Кой е той? — с погнуса попита Пилат и докосна слепоочието си.\n— Леви Матей — охотно обясни арестантът, — той беше бирник и го срещнах на пътя за Витфагия, там, където в него опира една смокинова градина. Разприказвахме се. Отначало той се отнасяше към мен с неприязън и дори ме оскърбяваше, тоест мислеше, че ме оскърбява, като ме нарича псе — арестуваният се усмихна, — но аз лично не виждам нищо лошо в това животно, та да се обиждам от думата…\nСекретарят спря да записва и хвърли, крадешком учуден поглед, ала не към арестувания, а към прокуратора.\n— Но след като ме слуша известно време, поомекна — продължи Иешуа, — а после захвърли парите на пътя и каза, че тръгва да странства заедно с мен…\nПилат се усмихна с едната буза, показвайки жълтите си зъби, и като обърна цялото си туловище към секретаря, промълви:\n— О, граде Иерушалаим! Какво ли няма да чуеш тук! Един бирник, чухте, нали, захвърлил парите си на пътя!\nСекретарят не знаеше какво да каже и сметна за нужно да повтори усмивката на Пилат.\n— Но той каза, че вече мразел парите — обясни Иешуа странната постъпка на Леви Матей и добави: — Оттогава стана мой спътник.\nВсе още с разкривено в усмивка лице прокураторът погледна към арестувания, после към слънцето, което неумолимо се издигаше все по-високо над конните статуи на хиподрума, разположен далеч долу вдясно, и изведнъж с болезнена досада си помисли, че най-простото би било да пропъди от балкона този странен разбойник, като произнесе само две думи: „Обесете го.“ Да изгони и конвоя, да се махне от колонадата, да влезе в двореца, да нареди да затъмнят стаята, да се просне върху ложето си, да заповяда да му донесат студена вода, с жален глас да повика кучето Банга, да му се оплаче от хемикранията. И мисълта за отрова изведнъж се мярна съблазнително в болната глава на прокуратора.\nТой гледаше с мътни очи арестувания и известно време мълча, като си припомняше мъчително защо на утринния безпощаден иерушалаимски пек пред него стои арестант с обезобразено от побоите лице и какви още излишни въпроси трябва да му зададе.\n— Леви Матей ли? — попита с пресипнал глас болният и затвори очи.\n— Да, Леви Матей — стигна до него високият глас, който го измъчваше.\n— Но какво си говорил все пак за храма пред пазарската тълпа?\nГласът на отговарящия сякаш пробождаше слепоочието на Пилат и беше неизразимо мъчителен; този глас казваше:\n— Аз, хегемоне, им казах, че ще рухне храмът на старата вяра и ще бъде съграден нов храм на истината. Изразих се така, за да стане по-ясно.\n— Защо ти, скитнико, си всявал смут сред хората на пазара, защо си им говорил за истината, от която нямаш представа? Какво е истина?\nВ същия миг прокураторът си помисли: „О, богове! Питам го за неща, излишни на съд… Моят ум вече не ми служи…“ И пак му се привидя чаша с тъмна течност. „Отрова ми дайте, отрова…“\nИ отново чу гласа:\n— Истина е преди всичко, че те боли глава и те боли така жестоко, че малодушно мислиш за смърт. Ти не само нямаш сили да говориш с мен, но дори ти е трудно да ме гледаш. В момента аз неволно съм станал твой палач и това ме натъжава. Ти не си в състояние да мислиш за каквото и да било и мечтаеш само да дойде кучето ти: изглежда, единственото същество, към което си привързан. Но мъченията ти сега ще свършат, главата ще престане да те боли.\nСекретарят се опули срещу Иешуа и не дописа думата.\nПилат вдигна към арестанта мъченически поглед и видя, че слънцето е вече доста високо над хиподрума, че един лъч се е промъкнал в колонадата и пълзи към вехтите сандали на Иешуа, а Иешуа се отдръпва от слънцето.\nТогава прокураторът стана от креслото, стисна главата си с ръце и на жълтеникавото му бръснато лице се изписа ужас. Но той веднага го сподави с волята си и пак се отпусна в креслото.\nВ това време арестантът продължаваше да говори, но секретарят вече нищо не записваше, а само внимаваше, източил шия като гъсок, да не изтърве нито дума.\n— Ето, сега всичко свърши — каза арестуваният, поглеждайки доброжелателно към Пилат — и това безкрайно ме радва. Бих те посъветвал, хегемоне, да се махнеш за известно време от двореца и да се поразходиш пеш някъде из околностите, например в градините на Елеонския хълм. Бурята ще се разрази — арестантът се обърна, присви очи срещу слънцето — по-късно, привечер. Разходката би била много полезна за тебе и аз с удоволствие бих те придружил. Дойдоха ми наум някои нови мисли, които могат, струва ми се, да те заинтересуват, и с удоволствие бих ги споделил с теб, още повече че правиш впечатление на много умен човек.\nСекретарят пребледня като смъртник и изтърва свитъка на пода.\n— Бедата е там — продължи, неспиран от никого, вързаният, — че си прекалено саможив и напълно си загубил вяра в хората. Съгласи се, нима може човек да отдаде цялата си привързаност на едно куче? Твоят живот е беден, хегемоне — при тези думи говорещият си позволи да се усмихне.\nСекретарят мислеше сега само за едно — да вярва ли на ушите си, или да не вярва. Налагаше се да вярва. Тогава се помъчи да си представи в каква ли причудлива форма ще се излее гневът на избухливия прокуратор след тази нечувана дързост на арестувания. И не можа да си го представи, въпреки че добре познаваше прокуратора.\nТогава се чу пресекливият, хриплив глас на прокуратора, който каза на латински:\n— Развържете му ръцете.\nЕдин легионер от конвоя удари копие о пода, подаде го на друг легионер, приближи се и свали въжетата от арестанта. Секретарят вдигна свитъка, реши засега нищо да не записва и на нищо да не се учудва.\n— Признай си — тихо попита Пилат на гръцки, — ти си велик лечител, нали?\n— Не, прокураторе, не съм лечител — отговори арестантът, разтривайки с наслада протритата и подпухнала морава китка на ръката си.\nОстро, изпод вежди, Пилат пронизваше с поглед арестанта и в очите му вече нямаше мътилка, в тях се появиха познатите на всички искри.\n— Не те попитах — каза Пилат, — може би говориш и латински?\n— Да, говоря.\nРуменина изби по възжълтите бузи на Пилат и той попита на латински:\n— Как разбра, че исках да викна кучето?\n— Много просто — отговори на латински арестантът. — Ти шареше с ръка във въздуха — и арестантът повтори жеста на Пилат, — като че ли искаше да го погалиш, а устните ти…\n— Да — каза Пилат.\nПомълчаха. После Пилат зададе въпроса на гръцки:\n— И тъй, ти си лечител?\n— Не, не — живо отвърна арестантът, — повярвай ми, не съм лечител.\n— Е, хубаво, щом искаш да го пазиш в тайна, пази го. Към делото това няма пряко отношение. Та ти твърдиш, че не си призовавал да бъде разрушен… или опожарен, или по някакъв друг начин да бъде унищожен храмът?\n— Аз, хегемоне, никого не съм призовавал към подобни действия, повтарям го. Нима приличам на слабоумен?\n— О не, ти не приличаш на слабоумен — тихо отвърна прокураторът и се усмихна с някаква страшна усмивка, — тогава закълни се, че не си го вършил.\n— Тъй, тъй — каза с усмивка Пилат, — сега не се съмнявам, че безделниците из Иерушалаим са те следвали по петите. Не зная кой те е надарил с този остър език, но щедро те е надарил. Ами я кажи. вярно ли е, че си влязъл в Иерушалаим през Сузката порта, яхнал магаре и придружен от долна сган, която те е приветствала като същински пророк? — и прокураторът посочи пергаментовия свитък.\nАрестантът погледна изумен прокуратора.\n— Та аз нямам магаре, хегемоне — каза той. — Наистина влязох през Сузката порта, но пеш, придружаваше ме само Леви Матей и никой не ме е приветствал, защото тогава в Иерушалаим никой не ме познаваше.\n— А да познаваш — продължи Пилат, без да сваля очи от арестанта, — някой си Дисмас, и друг един, Гестас, и трети — Вар-Раван?\n— Тези добри хора не ги познавам — отговори арестантът.\n— Смятам — каза Пилат, — че легатът на легиона надали много би се зарадвал, ако ти хрумне да разговаряш с някого от неговите офицери или войници. Впрочем за наше общо щастие подобно нещо няма да се случи и първият, който ще се погрижи за това, ще бъда аз.\nПрез това време в колонадата стремително влетя лястовица, описа кръг под златния таван, сниши се, като едва не закачи с острото си крило лицето на медната статуя в нишата, и се скри зад капитела на колоната. Може би й беше хрумнало да вие там гнездо.\nПрез време на нейния полет в сега просветлената и облекчена глава на прокуратора съзря формула. Тя беше следната: хегемонът е разгледал делото на скитника философ Иешуа, наричан Ха-Ноцри, и не е установил в него престъпен състав. По-специално не е открил никаква връзка между действията на Иешуа и станалите наскоро безредици в Иерушалаим. Скитникът философ е душевноболен. Поради това прокураторът не потвърждава смъртната присъда на Ха-Ноцри, произнесена от Малкия синедрион. Но тъй като безумните утопични проповеди на Ха-Ноцри могат да причинят вълнения в града, прокураторът пропъжда Иешуа от Иерушалаим и го изпраща на заточение в Кесария Стратонова на Средиземно море, тоест тъкмо там, където е резиденцията на прокуратора.\nОставаше да издиктува това на секретаря.\nКрилете на лястовицата изпърхаха точно над главата на хегемона, птицата се стрелна към чашата на водоскока и отлетя на воля. Прокураторът вдигна очи към арестувания и видя, че до него сякаш лумна стълб прах.\n— Нали няма друго за него? — попита Пилат секретаря.\n— За съжаление има — отговори неочаквано секретарят и подаде на Пилат още един пергамент.\n— Какво е това? — навъси се Пилат.\nКато прочете подадения му пергамент, още повече се намръщи. Дали тъмна кръв нахлу към врата и лицето му, или се случи нещо друго, но кожата му от жълтеникава стана тъмнокафява, а очите му сякаш хлътнаха.\nПак трябва да беше от кръвта, нахлула към слепоочията и затуптяла в тях, но нещо се случи и със зрението му. Да, стори му се, че главата на арестанта отплува нанякъде и вместо нея се появи друга. Върху тази плешива глава имаше златна корона с редки зъбци. На челото зееше разяла кожата кръгла рана, намазана с мехлем. Хлътнала беззъба уста с увиснала капризна долна устна. На Пилат му се стори, че изчезнаха розовите колони на балкона и далечните покриви на Иерушалаим долу отвъд градината, всичко наоколо потъна в гъстата зеленина на капрейските градини. И със слуха му стана нещо странно: сякаш в далечината тихо и страховито бяха прозвучали тръби и много ясно се чу носов глас, провлачващ надменно думите: „Законът за оскърбление на величеството…“\nМислите му се понесоха — кратки, несвързани, необичайни. „Той е загубен!“ После: „Ние сме загубени!…“ И сред тях една съвсем абсурдна, за някакво предопределено безсмъртие. Но чие безсмъртие?! Безсмъртие, което, кой знае защо, предизвикваше непоносима мъка.\n— То никога няма да настане! — изведнъж закрещя Пилат с толкова страшен глас, че Иешуа се дръпна. Така преди много години в Долината на девите Пилат беше крещял на конниците си: „Сечете ги! Сечете ги! Великанът Плъходава е пленен!“ Гласът му, дрезгав от командите, стана още по-висок и той крещеше думите така, че да ги чуят в градината: — Престъпник! Престъпник! Престъпник!\nПосле сниши глас и попита:\n— Иешуа Ха-Ноцри, вярваш ли в някакви богове?\n— Бог е един — отвърна Иешуа, — в него вярвам аз.\n— Тогава помоли му се! Горещо му се помоли! Впрочем — и гласът на Пилат стана глух — това няма да ти помогне. Жена имаш ли? — кой знае защо с тежко чувство попита Пилат, без да разбира какво му става.\n— Не, аз съм сам.\n— Проклет град — измърмори изведнъж, кой знае защо, Прокураторът, раменете му потрепериха, като да беше премръзнал, и той потърка ръце, сякаш ги миеше, — наистина щеше да е по-добре, ако те бяха заклали, преди да срещнеш Иуда от Кириот.\n— Да беше ме пуснал да си вървя, хегемоне — неочаквано помоли арестантът и гласът му стана тревожен, — виждам, че искат да ме убият.\nГърч обезобрази лицето на Пилат, той обърна към Иешуа бялото на очите си — възпалено и покрито с мрежа от червени жилчици:\n— Да не би да смяташ, нещастнико, че римският прокуратор ще пусне човек, казал това, което си казал ти? О, богове, богове! Или мислиш, че съм готов да заема твоето място? Аз не споделям мислите ти! И чуй: ако от тази минута произнесеш макар една-едничка дума, ако само заговориш с някого, пази се от мен Повтарям ти: пази се!\n— Млък! — изкрещя Пилат и с разярен поглед проследи лястовицата, долетяла отново на балкона. — Насам!- викна Пилат.\nА когато секретарят и конвоят се върнаха, Пилат обяви, че потвърждава смъртната присъда на престъпника Иешуа Ха-Ноцри, произнесена от Малкия синедрион, и секретарят записа казаното от Пилат.\nСлед миг пред прокуратора стоеше Марк Плъходава. На него Пилат заповяда да предаде престъпника на началника на тайната служба и да му каже, че прокураторът е заповядал Иешуа Ха-Ноцри да бъде отделен от другите осъдени, а също, че на хората от тайната служба се забранява под заплаха от най-тежко наказание да разговарят за каквото и да било с Иешуа или да отговарят на каквито и да е негови въпроси.\nПо знак на Марк конвоирите обкръжиха Иешуа и го отведоха от балкона.\nСлед това пред прокуратора се яви строен красавец с руса брада, с лъскави златни лъвски муцуни на гърдите, с орлови пера на върха на шлема, със златни плочки по ремъка на меча, с обуща с тройна подметка и кръстосани върви до коленете и с прехвърлено през лявото рамо пурпурно наметало. Това беше легатът, командващ легиона. Него прокураторът попита къде се намира в момента себастийската кохорта. Легатът доложи, че себастииците са образували кордон на площада пред хиподрума, където ще бъде обявена на народа присъдата на престъпниците.\nТогава прокураторът нареди легатът да отдели от римската кохорта две центурии. Едната, предвождана от Плъходава, да конвоира престъпниците, каруците с необходимото за екзекуциите и палачите, когато те потеглят за Плешивия хълм, а щом стигнат там, да се присъедини към горния кордон. Втората да бъде изпратена незабавно на Плешивия хълм и веднага да го обгради. Прокураторът помоли легата да прати там със същата цел, тоест за охрана на хълма, и спомагателен кавалерийски полк — сирийската ала.\nКогато легатът напусна балкона, прокураторът заповяда на секретаря да покани в двореца председателя на Синедриона, двама негови членове и началника на храмовата стража на Иерушалаим, но добави че моли да му се уреди преди съвещанието с всички тези хора да говори отначало насаме с председателя.\nЗаповедта на прокуратура бе изпълнена бързо и точно и слънцето, което жареше тези дни с необичайна ярост Иерушалаим, не бе успяло още да стигне зенита, когато на горната тераса на градината при двата мраморни бели лъва, охраняващи стълбището, се срещнаха прокураторът и изпълняващият длъжността председател на Синедриона, Иудейският първосвещеник Йосиф Каиафа.\nВ градината беше тихо. Но когато излезе от колонадата на залятата от слънце горна тераса при палмите с чудовищни слонски крака, тераса, от която пред прокуратора се ширна целият омразен нему Иерушалаим с висящите мостове, с крепостите и най-вече с тази неописуема мраморна грамада със златни драконски люспи вместо покрив — Иерушалаимския храм — прокураторът долови с острия си слух далече долу, там, където каменна стена отделяше долните тераси на дворцовата градина от градския площад глух ропот, над който се извисяваха от време на време слаби, тънички стонове или викове.\nПрокураторът разбра, че на площада вече се е събрала несметна тълпа развълнувани от неотдавнашните безредици жители на Иерушалаим, че тази тълпа очаква с нетърпение произнасянето на присъдата, а сред нея викат неуморните продавачи на вода.\nПрокураторът покани най-напред първосвещеника на балкона, за да се скрие там от безмилостния зной, но Кайафа учтиво се извини и обясни, че не може. Пилат вдигна качулката върху леко оплешивялата си глава и поде разговора. Говореха на гръцки.\nПрокураторът каза, че е разгледал делото на Иешуа Ха-Ноцри и е потвърдил смъртната присъда.\nТака че на смъртно наказание, което трябва да бъде приведено в изпълнение днес, са осъдени трима разбойници: Дисмас, Гестас и Вар-Раван, а освен това този Иешуа Ха-Ноцри. Първите двама, решили да подстрекават народа към бунт срещу Кесаря, са заловени в бой от римските власти, с тях се разпорежда прокураторът и следователно не за тях ще става дума сега. Но последните двама — Вар-Раван и Ха-Ноцри, са хванати от местните власти и осъдени от Синедриона. Според закона, според обичая, един от тези двама престъпници трябва да бъде пуснат на свобода в чест на започващия днес велик празник — Пасхата.\nИ тъй, прокураторът желае да разбере кого от двамата престъпници ще освободи Синедрионът: Вар-Раван или Ха-Ноцри?\nКаиафа наведе глава в знак, че въпросът му е ясен, и отговори:\n— Синедрионът моли да бъде помилван Вар-Раван.\nПрокураторът знаеше добре, че точно тъй ще му отвърне първосвещеникът, но целта му беше да покаже, че подобен отговор буди учудването му.\nПилат го стори много изкусно. Веждите на надменното му лице се вдигнаха, прокураторът погледна с изумление първосвещеника право в очите.\n— Трябва да си призная, че такъв отговор ме изненадва — меко заговори прокураторът, — боя се да няма някакво недоразумение.\nПилат поясни. Римската власт не посяга ни най-малко върху правата на местната духовна власт, първосвещеникът добре знае това, но в дадения случай налице е явна грешка. И римската власт е заинтересувана, разбира се, тя да бъде поправена.\nНаистина: престъпленията на Вар-Раван и на Ха-Ноцри са просто несравними по тежест. Ако вторият, явно побъркан човек, е виновен, че е говорил в Иерушалаим и някои други места нелепи и всяващи смут сред народа неща, то престъплението на първия е много по-тежко. Освен че си е позволил да призовава открито към метеж, при опитите да бъде заловен той е убил страж. Вар-Раван е далеч по-опасен от Ха-Ноцри.\nВследствие на изтъкнатото прокураторът моли първосвещеника да преразгледа решението и да върне свободата на онзи от двамата осъдени, който е по-малко опасен, а това е несъмнено Ха-Ноцри. И тъй? …\nКаиафа погледна Пилат право в очите и каза с тих, но твърд глас, че Синедрионът се е запознал внимателно с делото й повторно заявява, че иска да освободи Вар-Раван.\n— Как? Дори след моето ходатайство? Ходатайството на човека, олицетворяващ римската власт? Първосвещенико, потвърди го и трети път.\n— И за трети път потвърждаваме, че освобождаваме Вар-Раван — тихо каза Каиафа.\nВсичко беше свършено и нямаше за какво повече да говорят. Ха-Ноцри си отиваше завинаги и нямаше кой да изцери ужасните, зли болки на прокуратора, за тях нямаше друг лек освен смъртта. Но не тази мисъл порази сега Пилат. Същата непонятна мъка, която го бе обзела на балкона, прониза отново цялото му същество. Опита се тутакси да си я обясни и обяснението беше странно: на прокуратора смътно му се стори, че те двамата с осъдения нещо не са си казали докрай, или че може би той не е изслушал нещо докрай.\nПилат пропъди тази мисъл и тя отлетя в миг, тъй както беше долетяла. Тя отлетя, но мъката остана необяснена, защото можеше ли наистина да я обясни следващата, проблеснала като мълния и тутакси угаснала кратка мисъл: „Безсмъртие… ето го безсмъртието…“ Чие безсмъртие? Прокураторът не разбра, но мисълта за това загадъчно безсмъртие го накара да се смрази въпреки палещото слънце.\n— Добре — каза Пилат, — така да бъде. Той се огледа, обгърна с поглед видимия за него свят и се учуди на станалата промяна. Натежалият от рози храст беше изчезнал, изчезнали бяха кипарисите, обрамчили горната тераса, и нарът, и бялата статуя сред зеленината, и дори самата зеленина. Вместо всичко това плисна някаква пурпурночервена мътилка, в нея се олюляха водорасли и отплуваха нанякъде, а заедно с тях и самият Пилат. Сега го влачеше, смазваше го и го изпепеляваше най-страшният гняв — гневът на безсилието.\n— Задушавам се — промълви Пилат, — задушавам се!\nТой дръпна със студена влажна ръка токата, закопчаваща наметалото, и тя падна на пясъка.\n— Тежко е днес, някъде има буря — обади се Каиафа, без да сваля очи от почервенялото лице на прокуратора, предвиждайки всички мъки, които тепърва предстоят. „О, колко страшен е тази година месец нисан!“\n— Не — каза Пилат, — не е от времето, задушавам се с тебе, Каиафа! — Пилат присви очи, усмихна се и добави: — Пази се, първосвещенико.\nТъмните очи на първосвещеника блеснаха и не по-зле от прокуратора преди малко той изписа на лицето си учудване.\n— Какво чувам, прокураторе? — гордо и спокойно отвърна Каиафа. — Ти ме заплашваш, след като произнесената присъда е потвърдена от самия теб? Възможно ли е? Ние сме свикнали римският прокуратор да подбира думите си, преди да каже нещо. Дали няма да ни чуе някой, хегемоне?\nПилат погледна с мъртви очи първосвещеника и оголи зъби да наподоби усмивка.\n— Какво говориш, първосвещенико? Кой би могъл да ни чуе сега и тука? Нима ти приличам на този млад малоумен скитник, който ще бъде екзекутиран днес? Да не съм дете, Каиафа? Зная какво говоря и къде го говоря. Обкръжена е градината, обкръжен е дворецът и мишка не би могла да се промуши през никоя дупка. Не само мишка, не би се проврял дори онзи, как му беше името… от град Кириот. Ах, да, ти познаваш ли такъв човек, първосвещенико? Наистина… ако се промъкне тук, горчиво ще се кае, и ти ми вярваш, нали? Та знай, първосвещенико, че от днес нататък за тебе няма да има милост, нито за тебе, нито за народа ти — и Пилат посочи в далечината вдясно, където на възвишението пламтеше храмът, — това ти го казвам аз — Пилат Понтийски, конникът Златното копие!\n— Зная, зная — безстрашно отвърна чернобрадият Каиафа и очите му светнаха. Той вдигна ръка към небето и продължи: — Знае народът йудейски, че го мразиш с люта омраза и много мъки ще му причиниш, но да го заличиш от лицето на земята ти не ще можеш! Бог ще го опази! Ще ни чуе, ще ни чуе всемогъщият кесар, ще ни защити от злодея Пилат!\n— О, не! — възкликна Пилат и с всяка дума му олекваше все повече: вече нямаше нужда да се преструва, нито да подбира словата си. — Твърде много се оплаква ти на кесаря от мен и сега е ударил моят час, Каиафа! Сега ще полети вест от мен, и то не до наместника в Антиохия и не до Рим, а право до Капрея, до самия кесар, вест как вие в Иерушалаим спасявате от смърт явни метежници. И не с вода от Соломоновия извор, както го исках за ваше благо, ще напоя тогава Иерушалаим, не с вода! Спомни си как бях принуден заради вас да сваля от стената щитовете с монограма на императора и да размествам войските, наложи се, както виждаш, лично да дойда да наблюдавам какво става тук! Запомни думите ми, първосвещенико! Ти ще видиш в Иерушалаим не една и две кохорти! Пред стените на града ще се струпа целият легион на Фулминат, ще пристигне арабска конница и тогава ще чуеш горчив плач и стенания! Ще си спомниш тогава за спасения Вар-Раван и ще съжалиш, че изпрати на смърт философа с мирната му проповед!\nПо лицето на първосвещеника бяха избили петна, очите му горяха, и той като прокуратора обели зъби в усмивка и отвърна:\n— Вярваш ли ти самият, прокураторе, на онова, което говориш сега? Не, не вярваш! Не мир, не мир ни донесе в Иерушалаим този прелъстител на народа, и ти, коннико, много добре разбираш, че е така. Ти искаше да го освободиш, за да размири хората, да поругае вярата ни и да натика народа под римските мечове! Но аз, иудейският първосвещеник, докато съм жив, няма да оставя на поругание вярата и ще браня народа си! Чуваш ли, Пилате? — и Каиафа заканително вдигна ръка: — Вслушай се, прокураторе!\nКаиафа млъкна и прокураторът чу отново сякаш шум на море, плиснало вълните си чак до стените на градината на Ирод Велики. Този шум се надигаше отдолу към нозете и лицето на прокуратора, а зад гърба му, там, отвъд крилата на двореца, се чуваха тревожните сигнали на тръбите, тежкото скърцане на стотици стъпки, звън на желязо. Прокураторът разбра, че римската пехота вече тръгва, съгласно неговата заповед, за страшния за бунтарите и разбойниците предсмъртен парад.\n— Чуваш ли, прокураторе? — тихо повтори първосвещеникът. — Нима ще ми кажеш, че всичко това — първосвещеникът вдигна и двете си ръце, а тъмната качулка се свлече от главата му, — нима ще ми кажеш, че всичко това го е предизвикал жалкият разбойник Вар-Раван?\nПрокураторът избърса с опакото на китката мокрото си студено чело, погледна към земята, после присви очи срещу небето, видя, че нажежената топка е почти над главата му, а сянката на Каиафа съвсем се е свила до опашката на лъва, и каза тихо и равнодушно:\n— Наближава пладне. Увлякохме се в разговор, а трябва да продължим.\nС изискани изрази се извини на първосвещеника, покани го да поседне на пейката в сянката на магнолията и да почака, докато извика останалите лица, необходими за последното кратко съвещание, и даде още едно разпореждане, свързано с екзекуцията.\nКаиафа учтиво се поклони с ръка на сърцето и остана в градината, а Пилат се върна на балкона. Там заповяда на очакващия го секретар да покани в градината легата на легиона, трибуна на кохортата, а също двамата членове на Синедриона и началника на храмовата стража, които очакваха на по-долната тераса на градината в кръглата беседка с водоскока да бъдат повикани. Пилат добави, че веднага ще дойде и той в градината, и се отдалечи във вътрешността на двореца.\nДокато секретарят събираше хората за съвещанието, в стаята, засенчена от слънцето с тъмни щори, прокуратора се срещна с някакъв човек, чието лице беше наполовина прикрито от качулка, въпреки че в стаята лъчите на слънцето не биха могли да го безпокоят. Тази среща бе извънредно кратка. Прокураторът тихо каза на човека няколко думи, след което онзи се оттегли, а Пилат излезе през колонадата в градината.\nТам, в присъствието на всички, които бе пожелал да види, прокураторът тържествено и сухо обяви, че потвърждава смъртната присъда на Иешуа Ха-Ноцри, и официално се осведоми от членовете на Синедриона кого от престъпниците ще пожелаят да оставят жив. След като получи отговор, че това е Вар-Раван, прокураторът каза:\n— Много добре — и нареди на секретаря веднага да го отбележи в протокола, стисна в ръка токата, която секретарят бе вдигнал от пясъка, и тържествено произнесе: — Време е!\nТогава всички присъстващи тръгнаха по широката мраморна стълба между стени от рози, излъчващи замайващ аромат, и заслизаха все по-надолу към дворцовата стена, към портата, извеждаща към големия, равно павиран площад, в дъното на който се виждаха колоните и статуите на иерушалаимския хиподрум.\nЩом групата излезе от градината на площада и се изкачи на широкия, извисяващ се над площада каменен подиум, Пилат, който се оглеждаше през полуотворени клепачи, веднага се ориентира в обстановката. Разстоянието, което току-що бе преминал, тоест разстоянието от дворцовата стена до подиума, беше празно, но затова пък пред себе си Пилат вече не видя никакъв площад — тълпата го беше погълнала. Тя би заляла и самия подиум, и онова очистено пространство, ако не я задържаха тройната верига себастийски воини отляво на Пилат й воините от итурийската спомагателна кохорта отдясно.\nИ тъй, Пилат се качи на подиума, стиснал машинално в юмрук ненужната тока и присвил очи. Прокураторът присвиваше очи не защото слънцето пареше на очите му, не! Кой знае защо, не искаше да види групата на осъдените, които, той много добре знаеше — сега се изкачват след него на подиума.\nВеднага щом бялото наметало с пурпурна подплата изникна високо върху каменната скала над брега на човешкото море, в ушите на невиждащия Пилат се блъсна звукова вълна: „А-а-а…“ Отначало тиха, породена някъде далече при хиподрума, тя стана гръмоподобна, задържа се така няколко секунди и почна да спада. „Видяха ме“ — каза си прокураторът. Вълната не заглъхна докрай, а неочаквано почна пак да се издига, олюля се, извиси се повече от първата и върху тази втора вълна като пяна върху морски талази сега се понесе свиркане, чуха се и отделни, доловими сред грохота женски стонове. „Качили са ги на подиума… — помисли си Пилат, — а стоновете са на жени, премачкани от напиращата тълпа.“\nТой почака още известно време, защото знаеше, че никаква сила не е в състояние да накара тълпата да млъкне, докато тя не излее всичко насъбрало се в нея и не млъкне от само себе си.\nКогато този миг настъпи, прокураторът вдигна дясната си ръка и последният шум на тълпата се стопи.\nТогава Пилат пое в гърдите си колкото можеше повече горещ въздух и пресекливият му глас се понесе над хиляди глави:\n— В името на кесаря император!…\nСега в ушите му удари няколко пъти отсечен железен вик: войниците в кохортите, вдигнали високо копия и орли, страховито бяха изревали:\n— Да живее кесарят!\nПилат отметна глава и я заби право в слънцето. Под клепачите му лумна зелен огън, от който мозъкът му пламна и над тълпата полетяха хрипкави арамейски думи:\n— Четиримата престъпници, арестувани в Иерушалайм за убийства, подстрекателства към бунт и оскърбление на законите и вярата, са осъдени на позорна смърт — окачване на стълбове! Екзекуцията им ще бъде извършена след малко на Плешивия хълм! Имената на престъпниците са: Дисмас, Гестас, Вар-Раван и Ха-Ноцри. Ето ги пред вас!\nПилат посочи с ръка надясно, без да вижда престъпниците, но знаеше, че са там, на мястото, на което трябва да бъдат.\nТълпата отвърна с продължително бучене, изразяващо сякаш учудване или облекчение. Когато то утихна, Пилат продължи:\n— Но от тях ще бъдат екзекутирани само трима, защото според закона и обичая в чест на празника Пасха на един от осъдените, по избор на Малкия синедрион и с потвърждение на римската власт, великодушният кесар император връща презрения живот!\nПилат извикваше думите и в същото време слушаше как боботенето отстъпва място на дълбока тишина. Сега до ушите му не долиташе нито въздишка, нито шумолене и дори настъпи миг, в който на Пилат му се стори, че всичко наоколо е изчезнало. Градът, който така ненавиждаше, е умрял и той стои сам, изгарян от отвесните лъчи, опрял лице в небето. Пилат задържа още малко тишината, после продължи да вика:\n— Името на онзи, който сега пред вас ще бъде пуснат на свобода, е — …\nНаправи още една пауза — не произнасяше името, проверяваше дали е казал всичко, защото знаеше, че след като изговори името на щастливеца, мъртвият град ще възкръсне и никакви по-нататъшни думи не ще бъдат чути.\n„Това ли е всичко? — беззвучно си прошепна Пилат. — Да, всичко. Името!“\nИ като разля „р“-то над смълчания град, извика:\nСега му се стори, че слънцето зазвънтя, пръсна се над него и заля с огън ушите му. В този огън бушуваха рев, писъци, стонове, смях и свиркане.\nПилат се обърна и тръгна по подиума обратно към стъпалата, като гледаше само застланите в шахматен ред разноцветни плочки под краката си, за да не се спъне. Той знаеше, че сега зад гърба му върху подиума като градушка се сипят бронзови монети и смокини, че във виещата тълпа хората се тъпчат и се катерят един другиму по раменете, за да видят с очите си чудото — как човек, който вече е бил в ръцете на смъртта, се е изтръгнал от тези ръце! Как легионерите свалят въжетата и неволно му причиняват пареща болка в изкълчените при разпита ръце, как той се мръщи и охка, но въпреки това се усмихва с безсмислена налудничава усмивка.\nЗнаеше, че в същото време конвоят вече е повел по страничните стъпала тримата с вързани ръце, за да стигнат пътя, водещ на запад, извън града, към Плешивия хълм. Едва когато заобиколи подиума и се намери в задната му част, Пилат отвори очи, защото знаеше, че сега е в безопасност — вече не можеше да види осъдените.\nКъм стона на утихващата вече тълпа сега се примесиха и се открояваха острите крясъци на глашатаите, които повтаряха, едни на арамейски, други на гръцки, всичко, което беше извикал от подиума прокураторът. Освен това до слуха му долетя силен, кънтящ, приближаващ конски тропот и къс весел глас на тръба. На тези звуци отговори пронизващото свиркане на хлапетата от покривите на къщите по улицата, водеща от пазара към площада на хиподрума, и викове: „Пази се!“\nВойникът, застанал самотен в освободеното пространство на площада с римския орел в ръка, тревожно го размаха и тогава прокураторът, легатът на легиона, секретарят и конвоят спряха.\nПреминавайки от тръс в галоп, кавалерийската ала излетя на площада, за да го пресече по-встрани, обикаляйки струпалия се народ, и по уличката край обвитата в лози каменна стена по най-късия път да полети към Плешивия хълм.\nПрепускащият в тръс, дребен като момче и мургав като мулат, сириец — командир на алата, се изравни с Пилат, извика нещо с тънък гласец и изтегли меча от ножницата. Враният му кон, запенен и зъл, се метна встрани, изправи се на задните си крака. Командирът пъхна меча в ножницата, шибна с камшик коня по врата и препусна по уличката, преминавайки в галоп. Зад него по трима в редица полетяха сред облак прах конниците, заподскачаха връхчетата на леките бамбукови пики, покрай прокуратора се понесоха лица с весело оголени блестящи зъби, под белите чалми тези лица изглеждаха още по-мургави.\nВдигнала прах до небето, алата се втурна в уличката и край Пилат последен препусна войник, метнал през гръб пламтяща на слънцето тръба.\nПилат закри с ръка лицето си от прахта и като се мръщеше неволно, продължи пътя си към портата на дворцовата градина, а след него тръгнаха легатът, секретарят и конвоят.\nБеше към десет часът сутринта.\nМ. Булгаков, Майсторът и Маргарита\nпреводач Лиляна Тодорова Минкова\nПоследно променена наНеделя, 27 Април 2014 12:45


Сребърен медальон със символите на "Властелинът на пръстените"\nНачалоМъжки сребърни бижутаМъжки медальониСребърен медальон със символите на „Властелинът на пръстените“\nСребърен медальон със символите на „Властелинът на пръстените“\nРЪЧНО ИЗРАБОТЕН СРЕБЪРЕН МЕДАЛЬОН със символите на „Властелинът на пръстените“ модел 393M на Студио Николас. Висулка „Властелинът на пръстените“ от сребро….унисекс медальон, комплект с пръстен. Подходящо бижу за мъже!\nРЪЧНО ИЗРАБОТЕН СРЕБЪРЕН МЕДАЛЬОН със символите на „Властелинът на пръстените“ модел 393M на Студио Николас. Висулка от сребро….унисекс медальон, комплект с пръстен. Подходящо бижу за мъже!\n„Властелинът на пръстените“ от сребро….\n925 проба Sterling Silver, сребърна красота!\nКод: 393M Категории: Дамска сребърна бижутерия, Изчистени модели, Медальони, Мъжки медальони, Мъжки сребърни бижута Етикет: ръчно изработен\n„Властелинът на пръстените“ от сребро….унисекс пръстен, който може да бъде в комплект с медальон Studio Nikolas! Сребърен медальон „Властелинът на пръстените“ 925 проба Sterling Silver, сребърна красота!


Традиционните мъжки поли, или необикновеният килт на шотландците - вестник Дума\nПресечените под определен ъгъл линии с различна ширина и цветове, образуващи квадрати, са уникални за всеки клан\n18. Януари 2011 , брой: 14 6066 0\nСъществува легенда, според която кралица Виктория попитала шотландец, облечен в национален костюм: "А под полата си носите ли нещо?" И чула в отговор: "За какво да го правя, Ваше Величество? Там и без това всичко си работи отлично..."\nВ свят, където хората все по-често се обличат еднотипно, забравят корените си и фолклора и обикалят различни страни, за да зърнат други народи и да се запознаят с техните традиции, шотландците са успели да запазят няколко коза. И един от тях е фактът, че мъжете и момчетата в тази държава имат възможност да се кипрят в ярък и необичаен национален костюм. В този тоалет най-голямо впечатление прави полата, която по-правилно е да бъде наричана килт.\nСамата дума идва от англо-шотландската "kilt", която се превежда като "да увиваш дрехата около тялото". На свой ред словото има и древноскандинавски корен - "kjilt", означаващ "набран, плисиран". Това идва чак от викингите, които имали подобно нагънато облекло.\nВ днешно време мнозина жители на тази страна използват килта като част от официалния костюм или като тоалет за специални случаи. А скаутите си слагат традиционните поли по време на парадите. В британската армия, както и във военните поделения на други държави от Британското съдружество килтът все още е задължителен атрибут на униформата, въпреки че в бойни действия той не е участвал от времето на Втората световна война.\nВ Горна Шотландия с нейния дъждовен климат и планински релеф килтът е бил незаменим. Полата давала свобода на движенията, стопляла, бързо съхнела, което не може да се каже за панталоните. А през нощта килтът се превръщал в топло одеяло. Когато в боя се изисквала максимална свобода на движенията, полата лесно можела да се свали само с един замах и войниците се понасяли в боя, тъй да се каже, без гащи. Така, прочутата битка на клановете през 1544 г. между Фрейзър, Макдоналд и Камерун е била кръстена Blar-na-Leine, което в превод означава "Сблъсъкът на ризите".\nВсъщност рядко може да срещнете обикновен гражданин, облечен така на улицата на някой шотландски град. Но ако имате възможност да посетите сватба в тази страна, бал, абитуриентска вечер в училище или в университет, мач по ръгби, както и някакво музикално или танцово състезание, ще видите огромно количество карирани поли, изпод които търчат бледи космати мъжки крака, обути в дебели вълнени чорапи.\nНационалното шотландско облекло - килт - всъщност е парче плат, увито около ханша и закопчано с помощта на ремъци с катарами или големи безопасни игли. Традицията повелява полата да се носи със специална кожена чантичка за пари и други дреболии, наричана споран. Килтът може да е голям или малък. Големият още от древни времена е достатъчно дълъг, за да се прехвърли през рамо или да се използва за параван в лошо време. Прави се от вълнен плат с тартан - традиционна шотландска шарка от пресечени под определен ъгъл линии с различна ширина и цветове, образуващи квадрати. По цял свят този десен се нарича шотландско каре.\nБоите за плата се правели на растителна основа. Но тъй като в определени местности количеството подходяща за целта флора било ограничено, тъкачите можели да ползват малък набор от цветове. Именно по тях можело с голяма точност да се определи къде всъщност е създадена материята. Сетът, както наричали набора цветни линии, от които се състоял тартанът, бил специфичен за представителите на различни кланове. Около 700 сета са известни в днешно време, като броят им продължава да нараства.\nВсеки клан в Хайленд (планинска местност в горната част на Шотландия) има строго определен цвят и шарка, които членовете му носят върху килта си. И да си сложиш чужди квадрати на полата е също толкова недопустимо, колкото например не се разрешава на кораба да се вдигне чуждо знаме.\nЗа стриктността на цветовете и шарката на килта от определени кланове в страната строго следи Главният Херолд, пазителят на гербовете и йерархията. В сложните му задължения влиза да внимава никой да не си присвои незаслужени титли, чужди квадрати на полата и по време на тържествени церемонии да не изсвири на специалната гайда (bag-pipe) мелодията на друг клан. Всеки от тях има собствен празник, когато всички негови членове, където и да се намират, обличат традиционните си костюми със задължителната пола и уникална за тях шарка.\nОсвен килта шотландското национално облекло включва сако от туид, дълги вълнени чорапи, барети (tam-o`-shanter) с помпон и перо, плюс кожен споран, който виси върху тясно коланче на бедрата. Този вариант се носи през деня, а за вечерта е предвиден друг тип костюм, когато килтът се съчетава със споран от дълъг естествен косъм, чорапи в тон с полата, по-специфично сако и риза с къдрици. Истинският шотландец от външната страна на десния си чорап носи и нож, на чиято ръкохватка е гравирано изображението на магарешки бодил и е инкрустиран минералът топаз. Трябва да се отбележи, че ако ножът се слага на крака отвътре, това символизира обявяването на война.\nТрадициите на различните народи възникват по различен начин, но не всички успяват да се запазят векове наред. Шотландците обаче го правят с гордост и самочувствие вече стотици години. И изглежда нямат никакво намерение да си свалят полите и да обуят традиционните панталони или дънки. Защото шотландците - този суров народ с упорит характер - са прочути по цял свят и със стремежа си да отстояват своята самобитност. А килтът е част от нея.\nНови шарки след 36-годишна забрана\nНавремето англичаните забранили на шотландците да носят националния си костюм, включващ специално сако и пола. Това станало през 1746 г., когато след битката на платото Кулоден при Инвернес те загубили шансовете си за независимост. Ограничението действало до 1782 г., а когато било отменено, се оказало, че старите шарки на килта са забравени. Наложило се е да се измислят нови сетове на тартана, като все пак стремежът е бил да се издирят древни записки за рисунките на платовете, строго определени за всеки от клановете.\nЩо се отнася до основния детайл на шотландския национален костюм, какъвто е килтът, трябва да се отбележи, че преди време той е носен далеч не от всички жители на страната, а само от хайлендерите - живеещите високо в планините. Това са предимно фермери или, както ги наричат в Шотландия, крофтъри, които водят тежък и изключително семпъл живот. Те се занимават със земеделие и животновъдство - произвеждат овес и картофи, отглеждат овци и крави, ловят риба. Затова килтът за тях е всекидневно облекло, което им осигурява удобство по време на работа.\nХайлендерите, облечени с поли, дори демонстрират определено превъзходство към лоулендерите, обитаващи равнини и полета и носещи панталони, които дори не са ушити от плат с типичното шотландско каре.\nОбщество за изучаване на тартана на гордите планинци в тази страна е било създадено не къде да е, а в Лондон. От 1816 г. членовете му започват да изследват уникалните шарки, характерни за всеки клан, както и да създават много нови, никога не съществували до този момент. Носенето на шотландски поли и други облекла от тартан постепенно става изключително модерно и в други страни, но предимно от жени. Защото мъжете, готови с гордост да си сложат килт, изглежда живеят само в Шотландия.


Европейската комисия представи ползите от „Коперник“ – Фондация Европа и светът\nЕвропейската комисия представи ползите от „Коперник“\n14:21ч / 18.04.2018г\nЕвропейската комисия и Българското председателство на Съвета на ЕС организираха информационен ден относно водещата космическа програма на ЕС „Коперник“, който се проведе в София на 17 април.\nСеминарът предостави информация и практическо обучение за широка аудитория относно програмата на ЕС за наблюдение и мониторинг на земната повърхност.\n„Коперник“ е водеща програма на Европейския съюз, която предоставя отворени данни и информация, базирани на спътникови данни и сензори разположени по море, суша и въздух, спомага за наблюдаването на околната среда и изменението на климата, както на местен, така и в световен мащаб и подпомага националните системи за гражданска защита при управление на извънредни ситуации и кризи. Той предоставя безплатна, пълна и отворена услуга за данни и информация.\nДанните, предоставени от програмата „Коперник“, са безплатни и достъпни за всекиго: за вземащите решения, за бизнеса и за учените, както и за гражданите.\n „Коперник“ предоставя информация, свързана със селското стопанство – кои области са продуктивни, където е необходимо повече торене, как влияе изменението на климата върху растежа на културите?\n „Коперник“ предоставя регионални измервания и прогнози за качеството на въздуха на дневна база.\n „Коперник“ предоставя мониторинг на морската повърхност, на хлорофила, вълните и текущи наблюдения и прогнози за Черно море.\n „Коперник“ предоставя услуга за управление при извънредни ситуации като: горските пожари, свлачищата и наводненията са непредвидени ситуации, които възникват в България и на Балканите. Услугата за управление при извънредни ситуации може да помогне и да осигури ранно предупреждение, да изготви карти за оценка на риска или да следи и оцени размера на щетите от събития като пожари и наводнения.\n „Коперник“ информира обществените потребители: неговите данни и информация могат да са в подкрепа на внедряването на Рамковата директива за морска стратегия и да предоставят важна информация за правителствените доклади до ЕС в области като биологичното разнообразие, Общата селскостопанска политика и т.н.\n Програмата е източник на растеж и създаване на работни места благодарение на безплатните и отворените данни, които предоставя. Европейската Комисия предоставя инструменти и финансиране за стартъпи, разработчици и предприемачи, да започнат дейността си с „Коперник“.\nУслугата на „Коперник“ за наблюдение на Земната повърхност предлага безплатни и отворени данни, които включват градски атлас с подробна информация за повърхността на земната повърхност за всички големи градове в Европа.\nИзображението вляво показва градския атлас на София.\nУслугата на „Коперник“ за мониторинг на атмосферата осигурява 4-дневни прогнози за качеството на въздуха в Европа.\nИзображението вдясно показва прогноза за прахови частици, предсказващи високите нива на PM10 на Балканите.\nУслугата на „Коперник“ за управление при извънредни ситуации осигурява бързо картографиране на бедствия възникнали вследствие на природата или човешката дейност.\nНапример, България активира услугата за наводнения и свлачища през 2014, и EMS предоставя 12 карти, между които подробна карта на очертанията на гр. Варна (изображението вляво).\nУслугата на „Коперник“ за мониторинг на морската повърхност осигурява наблюдение и прогнози за ключови морски параметри като течения, съдържание на хлорофил, соленост, температура на повърхността на морето и т.н.


България | Избирателна активност по възраст (графика) - Dnevnik.bg\nИзбирателна активност по възраст (графика)\n21:07, 05 окт 14 , 4470\nМежду седем и осем партии и коалиции прескачат четири процентната бариера за влизане в парламента. Това са ГЕРБ, БСП, ДПС, Реформаторският блок, ББЦ, Патриотичният фронт и АБВ. "Атака" е на ръба на влизането в новото Народно събрание. Това сочат първите прогнозни резултати на социологическата агенция "Алфа рисърч". Избирателната активност към 19 ч. по данни на агенцията е 49 %\np.i.p. 21:12, 05 окт 14 / Неутрално\nкато гледам графиката на дпсето излиза, че за мен и моите деца живот тука няма.\nИмоция 21:17, 05 окт 14 / Неутрално\nДо коментар [#2] от "deaf": Ромляните - те са "младостта" на ДПС.\nРейтинг: 431 21:12, 05 окт 14 Неутрално\nРейтинг: 3203 21:14, 05 окт 14 Неутрално\nХа,изненада! Доган е с много млад електорат!\nРейтинг: 1357 21:17, 05 окт 14 Неутрално\nРомляните - те са "младостта" на ДПС.\nРейтинг: 3203 21:18, 05 окт 14 Неутрално\nДо коментар [#3] от "непукистка":\nРейтинг: 567 21:20, 05 окт 14 Неутрално\nАко България все още съществува след 15 години, най-накрая ще сме се отървали от БСП.\n21:32, 05 окт 14\nРейтинг: 1288 21:43, 05 окт 14 Неутрално\nБЪЛГАРИЯ вече вечно ще бъде в предизборна ситуация и никога няма да бъде управлявана от една партия, а винаги в коалиции.\nТова гарантира постоянна компромисност, нестабилност и тътрузене на опашката на Европа, по доходи, стандарт и качество на живот.\nРейтинг: 1878 21:46, 05 окт 14 Неутрално\n[quote#7:"convince"]Това гарантира постоянна компромисност, нестабилност и тътрузене на опашката на Европа, по доходи, стандарт и качество на живот.[/quote]\nТака е ! Най-вече обаче гарантира власта на олигарсите и структурите около тях и беззаконието.\nРейтинг: 1288 21:47, 05 окт 14 Неутрално\nВЕЧНИТЕ КОМУНОИДИ, ще бъдат на власт дълго и безнаказано, като представители на един ретро комунизъм подплатен с "капиталистическо" аморално приспособенство като към нещо неподходящо за съшноста им, но необходимо за съществуването им.\nРейтинг: 1288 21:53, 05 окт 14 Неутрално\nПОКОЛЕНИЯ бяха възпитани в изкривено социално повдение, в лъжи и неадекватно поведение, което стана същност на характера им.\nТвърдата антибългарска РУСКО-СЪВЕТСКА ПЕТА КОЛОНА е здраво бетонирана дълбоко в душите и сърцата на обикновените хора, които не са в състояние да изграждат личен и обществен живот основан на нормални междуличностни и обществено полезни отношения, което погубва всички добри намерения и начинания още в зачатък.\nРейтинг: 1288 22:02, 05 окт 14 Неутрално\nАКО НЕ СЕ ВЪЗСТАНОВЯТ критериите и заслугите на Третото Българско Царство и неговите стремежи за консолидация, чрез изучаването им още от началното училище, моралът и вярата в нетленоста на висшите стремления за ред, сигурност и право, подкрепени на най-висши държавни нива, нещата отиват към погибел и забвение, за което комуноуродите небиха и помислили, че може да им се случи някога, поради низкия им мозъчен мисловен уровен.\nРейтинг: 956 00:08, 06 окт 14 Неутрално\n" Избирателната активност към 19 ч. по данни на агенцията е 49%"\nБи трябвало при избирателна активност под 50% изборите да не се считат за валидни. Те обаче винаги ще ги натаманят до 50%.\nРейтинг: 1325 04:05, 06 окт 14 Весело\nАз това го разбрах 1990-та...


Изгубен летен ден - Aries\nИзгубен летен ден\n- Не съм се пържил така от първата ми екскурзия в училище – Честър беше седнал до прозореца на евтиното заведение в Малага, от където преминаваха по време на лятното им турне, и си вееше с менюто. На масата пред него се мъдреше една от онези пластмасови клатещи се играчки във формата на жена с пола от трева.\nДо сега не бяха идвали в Испания, настаниха ги в евтин хотел с изглед към главната улица и морето, прозорците бяха с типичните дървени щори, вътре обстановката бе смесица между ренесансов лукс и крайморски провинциален стил. Имаше гипсови отливки с флорални орнаменти по декоративните колони между двете големи легла, които бяха застелени с покривало с типичните техни фолклорни червени, жълти и черни ромбове и линии. Атмосферата бе необичайна, но някак гостоприемна.\n- Сякаш сме в ада – добави Уил, отпуснал се назад и с вид на изтезаван затворник, още чакаха сервитьорката да им донесе кана студен лимонов сок.\n- Я не се превземайте – скастри ги Майкъл. – Малко слънце няма да ви Убие.\n- Теб – не – Алекс беше седнал на най- крайното място, по- далеч от прозореца, носеше слънчевите си очила и черно горнище с качулка дори тук. Повечето хора бяха по шорти и ризи.\n- Спокойно – намеси се Тони, сложил си една от онези пластмасови козирки с вентилаторчета. – Чувах, че като ти се пресекат белтъците, спираш да усещаш каквото и да било, малко преди да умреш.\n- Но до тогава си усещаш всичко.\n- Само слухове – Алекс избягваше да гледа онази огряна на бялата маса ивица, светлината се връщаше и сякаш забиваше игли в очите му.\n- Нямаше какво да направя – предаде се Майк и сви рамене. – Градът е известен с източното си изложение. Цялата им страна е такава…\n- Да беше уредил концерт на север – Уил подръпна тениската си, по която бяха избили мокри петна.\nТова им беше първото и последно ходене до Испания. След като се уговориха за изпълнението им довечера и приключиха със закуската, Алекс се скри в стаята и затвори всички капаци на прозорците, всеки със своя отделна малка тераса, стаята им имаше три високи такива от пода до тавана, излизаше се на заоблено малко пространство с парапет.\n- Сигурен ли си, че не искаш да дойдеш с нас? – Майк седеше на вътрешното легло, вампира беше скрил глава под възглавницата.\n- Не си играй с късмета си – чу го да казва.\n- Добре, ние ще се поразходим, ще обиколим главната улица. Ако има нещо – звънни.\n- Махайте се – той подаде ръка изпод завивките,Уил, Тони и Честър стояха до вратата и се подхилкваха.\n- Добре, ще се видим по- късно, не яж служителите.\nРъката, подаваща се изпод чаршафа му показа среден пръст.\nВратата тракна затворена, някъде от коридора се чу женски глас с типичен испански акцент. Двата окачени вентилатори на тавана продължаваха да се въртят с монотонен свистящ звук. На отсрещната стена имаше три други легла, двойни, също застлани с покривало с испанска шевица, на нощното шкафче от червено дърво бе поставена висока прозрачна ваза с натопени райска птица и алое. От улицата долу се чуваше глъчка, денят бе горещ и слънчев, нито намек за облаче или захлаждане.\n- Няма ли да се разкараш, цял ден ли ще стоиш там?\nАлекс отви глава и присви очи, дори в затъмнената стая през деня за него бе неприятно да гледа, чувстваше се изложен на показ, застрашен.\nМайкъл стоеше прав в нишата до вратата, направи няколко крачки и го погледна.\n- Нали щяхте да обикаляте, какво правиш тук? – Алекс прокара измъчено ръка по лицето си и отметна водопада от черна коса.\nМайк изглеждаше мрачен, не му каза нищо, дойде и седна на съседното легло.\n- Размислих – рече.\n- Не мога да го разбера какво му стана – Честър бързаше след другите двама по главната улица, разминаха се с жена, която дърпаше количка с пъстроцветни стоки и крещеше нещо за намаление. Вдясно подминаха сергия със сушени плодове, по- нататък имаше каравана, в която продаваха бързи закуски, чили и напитки.\nНамираха се почти до брега, с тази разлика, че плажът беше на километри от тук. Хотелът и целият курорт бе кацнал на една скала и след като свършеха терасите, долу имаше километри пропаст, преди брега.\nВсичко в този град беше скъпо, но и някак първобитно, хората бяха простовати по нрав, посетителите имаха чувство, че са си отишли на село. Имаше някаква приветлива непринуденост.\nТази част от града представляваше лабиринт от улици, улички и алеи, виещи се като змийчета между стари и многоцветни сгради, много от тях бяха облицовани с плочки отвън заради високата влажност. Имаше закусвални в типичен американски стил и дупки между сградите, поддържани от високи колони куполи, под които местни улични артисти се бяха спасили от жегата и припечелваха със свирене и пеене на емблематични фолклорни песни.\nСергиите бяха пръснати живописно по цялата улица, където се забелязваха наспрели както стари американски коли, така и по- нови немски модели. Край улицата имаше каменни корита, в които растяха палми и високи кактуси, по електрическите стълбове над улицата бяха окачени трицветни триъгълни флагчета, на няколко места се мяркаха реклами на националният им футболен отбор и призиви за подкрепа. На тротоара вляво възрастна жена седеше пред голям казан и продаваше варена царевица, някой им предложи да опитат месно ястие с подправки. Тони спря до една сергия и си купи шантава тениска в жълто и червено с нарисуван бик и надпис: Ако четете това, значи съм надбягал бикът.\n- Довечера ще е лудница, трябва да си починем преди концерта – Честър се извърна на една страна за да не блъсне майка с бебешка количка, поеха наляво, улицата се разклоняваше, малко по- напред група туристи бяха отворили карти и снимаха с фотоапарати.\n- Това е единствената ни възможност да поогледаме, не ми се виси в хотелската стая – Уил се спря пред маса със сувенири, искаше да вземат нещо за спомен от мястото. – Не мога да разбера защо Майк не дойде.\n- Знаеш, че повече няма да дойдем тук – Алекс беше седнал на леглото си и изритал завивката в долния му край. - Не и с мен.\n- Не съм дошъл да обикалям из улиците – възрази Майкъл, въртящите се вентилатори се отразяваха в правоъгълните му очила. – Момчетата ще се разходят.\nАлекс помълча, сетне каза:\n- Не беше нужно да го правиш.\n- Какво му е трудното за разбиране – Тони ядеше сладолед, който се топеше бързо и започна да капе по шахматно наредените червени и сиви плочки по тротоара. – Не искаше да го оставя сам. За него е некоректно ние да се забавляваме, а Алекс да стои зарязан в хотелската стая цял ден, без да може да излезе.\n- Такъв си е Майк – рече Честър. – Да седнем ей там за по бира, не съм пил испанска бира.\n- Тъкмо ще видим как върви мача – съгласи се Уил и тримата заеха една от масите под сенника на заведенито.\nСтадионът в Джърси наброяваше четирсет хиляди правостоящи места и още двайсет и седем хиляди по скамейките. Черният плащ с червеното изрисувано като главна буква от стара готическа книга V пулсираше на черният фон и се размазваше, сякаш ударите на биещо сърце. Сетне изведнъж се пръсна в хиляди червени молекули, а с него и оглушителните звуци на завърналите се B.L.O.O.D.\nНе се представиха, направо започнаха да свирят, което рядко се случваше, а след първата песен „Обречен” Майк излезе пред микрофона и поздрави множеството.\n- Как сте, смъртни? – извика. Не получи желаният отзив. Вечерният въздух беше горещ, лепнеше по кожата му, те така и не бяха променили практиката да свирят само след залез.\n- Ние сме B.L.O.O.D. – каза чернокосият пред събралото се множество. – Все още.\nПубликата се разсмя и той се усмихна, напрежението като че ли понамали нивата си.\nА сетне нещо тежко го разтърси и той забрави къде се намира. Беше една от онези топли летни вечери, които ти се иска да не свършват. Небето имаше с цвета на карамел и люляк, въздухът миришеше на зараждащ се живот, на приключения и някаква частица, останала във вчерашния ден, толкова близко, толкова позната и същевременно толкова изгубена, никога повече нямаше да се повтори.\nМайкъл стоеше пред всички тези хора, беше ги виждал по много други техни концерти – онези, които събираха многохилядни тълпи. Може би беше благословен, че след всичките му издънки те все пак бяха тук. Толкова много други банди се бяха разпадали дори след по дребни скандали и никой не чуваше повече за тях. B.L.O.O.D. все още бяха тук, сякаш винаги щяха да бъдат.\nМайк на драго сърце би оставил групата на Алекс, ако той не бе изчезнал безследно. Би му я завещал, както и всичко друго, и тя щеше да пребъде през годините, сам Алекс би могъл да я изведе до висоти, каквито никоя рок банда преди не бе достигала.\nМайкъл се върна с нежелание в реалността, публиката чакаше той да продължи, концертът да започне. Вече никой не си позволяваше да изнася началната реч, освен него, нещата се бяха променили.\n- Благодаря ви, че ни подкрепяте – каза само, опъна струните и даде началото на първият им концерт с Весп като вокалист, който тичаше и пееше с такава увереност и хъс, сякаш винаги е бил част от бандата, сякаш тук му беше мястото.\nИ феновете го харесаха, за първи път нямаше оплюване и обиди, никой не хвърли бомбички или кръв по тях, дори хората, вдигнали плакати с разтечена червена боя „АЛЕКС”, се забавляваха.\nКогато приключиха екипът им помогна да изнесат техниката си до джипа, всички се смееха, бяха в еуфория, Уил и Честър бяха слезли долу да се снимат с феновете, Майк се бе подпрял на конструкцията на сцената и пушеше.\nБез да му иска разрешение Тони дойде и се облегна до него, не го пита от кога пуши, не му каза, че е вредно и това ще го убие, не пита защо той беше тук сам, след като всички онези хора на двайсетина метра от него жадуваха за вниманието му, за появата му в живота им, избиваха се за една единствена снимка с тях, за мимолетно докосване.\nНачалото беше обещаващо, явно все пак си бяха стъпили на краката, явно това беше техният пропуск към успеха отново и изходът от всичките каши, които бяха забъркали.\nМашината за пречистване на въздух работеше с унасящо бърборене, генераторът за страничното осветление се включваше през няколко минути, черни кабели се точеха като змии през тревата, слънцето се беше скрило от всички зад хоризонта.\nТони виждаше всичко, и той не се усмихваше. В такива моменти усещаше бодване в гърба, в основата на гръбнака, вдиша дълбоко и издиша.\n- Той щеше да се гордее с теб, знаеш го, нали?\nОтдръпна се и зави зад сцената, където бяха паркирали джипа.\nЦигарата малко по малко догоря и падна в тревата, пламъчето й угасна между студените остри листа.\nВ началото на Септември групата замина на европейски турне, подминаха България, страната, в която всичко се беше случило. В медиите някакъв фен бе публикувал статия в блога си как бе отишъл на мястото с намерението да прибере нещо от буса за спомен, дори имал намерението да продава на другите зарязаните от бандата вещи. Гледката на размазаният череп на шофьора им го отказала завинаги, дори говореха, че бил по психиатрични клиники след това.\nB.L.O.O.D. в новият си състав постигаха успех. Не както преди, никой не можеше да заблуди поддръжниците им, но бяха по- добре от очакваното. Летяха в първа класа на една от най- елитните авиокомпании, багажът и инструментите им бяха заключени на специално място в дъното на самолета, петимата седяха на местата си и почти не говореха. Майк беше решил проблема с хигиената на Весп като заключи буса в гаража и вместо това плати за билети със самолет. По- неудобно и по- скъпо, но за него вършеше работа.\n- Какво му е на буса? – интересуваше се новият им вокалист.\n- Повреден е – без изобщо да се свени излъга Майк. – Има изтичане на масло. Някой ще го види като се приберем.\nПристигнаха в хотела им в Брюксел, изискана скъпа сграда в самият център, на километър и половина от залата, в която щяха да свирят утре. Майк настоя да имат време да се подготвят и дойдоха ден по- рано. Той влезе в банята а Уил слезе до фитнеса, искаше да пробва гиричките им. Подкачи Весп и го покани да отидат заедно, другият мъж отказа под предлог, че летенето го е изтощило, прибра се в стаята си и се излегна пред телевизора.\nПоредният хотел, концерт и тълпа, може би Майк остаряваше, а може би бе нещо друго. Патологично бе при хората много силно да желаят нещо и да влагат всичките си усилия и средства за да го постигнат, а когато го получат вече да не го искат.\nМайк излезе от стаята си и тръгна по застеленият с плюшен килим в червено и златно, който стигаше чак до мраморните стъпала. Предпочете да слезе пеша двата етажа, прекоси просторното предверие, симетрично, с две боядисани в златно колони пред портала и служители, облечени в черни униформи, следейки всяка прашинка да си бъде на мястото. Той откри Уил във фитнеса половин ниво по- ниско по стъпалата вляво, помещението беше поне шейсет на осемдесет, без да се смятат вътрешните стаи и баните. Беше светло, просторно и не особено пълно по това време на деня.\n- Хей, какво правиш тук? – той отскочи встрани от бягащата пътечка и грабна една бяла кърпа, попивайки врата си, косата му беше мокра, сивият потник лепнеше на гърдите му.\n- Не знам – рече Майк. – Какво се прави тук?\n- Дошъл си да разгрееш?\n- Дойдох да убия някой и друг час.\nУил само кимна и пак се качи на пътеката, Майк се позавъртя и свали горнището си намятайки го до това на Уил, сетне взе една от гирите с пет килограма тежести и направи сесия от двайсет вдигания. Щеше да добави още след като загрее.\nНякаква поп песен звучеше на заден фон, поразително много му напомни за Сарина, висок глас, проточващи електронни звуци, безсмислен текст. Никой нямаше д я запомни, утре щеше да излезе нова и тази да бъде забравена, а вдруги ден вече никой дори нямаше да си спомни, че я е имало.\nНеговото изкуство беше стойностно, мислеше си чернокосият докато вдигаше тежестите и мина от гири на щанга. Опитваше се да си го набие в главата и сам да повярва в това. Той помагаше на хората, водеше ги, даваше им смисъл да продължат.\nНо и много от тях загинаха, докато той прокарваше това свое „изкуство”. Много от тях Алекс нападна, нахапа или хвърли от някъде, кои в сляпо незнание, кои съвсем целенасочено. Бройката започваше да се изравнява, спасени срещу погубени. Това ли бе призванието му в живота, да убива едни и да спасява други? Кога той се бе превърнал в Бог?\nМайкъл стисна зъби от яд и замахна по- силно, отколкото трябваше, сухожилието на дясната му ръка се схвана и пръта н щангата се изплъзна, той успя да отскочи навреме за да не падне на крака му, но диска го удари по ръката и Майк усети тъпа болка в костта. Стисна зъби и се сви на две.\n- Какво стана? – Уил скочи от пътечката и дотича, той не се изправяше, не издаваше и звук, не искаше другит да разберат колко го беше заболяло.\nХората се насъбраха, дойде треньора – здрав широкоплещест млад мъж, помогнаха на Майк да седне, донесоха му лед и извикаха сестра.\n- Какво стана, господине, добре ли сте? – суетеше се младата и очевидно неопитна сестра, отговаряща за гостите на хотела, явно я биваше само да вари чайове.\nИзминаха няколко минути, преди той да притръпне към болката, но не можеше да усеща ръката си, която бе започнала да трепери. Сякаш той нямаше никакъв контрол над нея.\n- Повикайте линейка – нареди Уил и навлече горнището над вече мокрият си потник.\n- Никакви линейки, добре съм – съумя да изрече Майк.\n- Никой не те пита.\nТони и Честър слязоха от стаите си и наеха кола до болницата, приеха ги и му направиха рентген.\n- Счупена лъчева кост – обяви пълна отегчена лекарка, в коридора, лъснат до блясък и бял като морга чакаха още хора, Майк сведе глава, държащ ръката свита пред тялото си.\n- Супер – измърмори той. – Имам си счупване.\n- Сигурно ли е, докторе – Уил прокара ръка през все още влажната си коса. – Довечера имаме участие.\n- Не знам, момчета, но той никъде няма да ходи. След два часа хирурга излиза от операция, ще му сложат пирон и гипс. Изчакайте във фоайето. Аптеката е надолу по коридора до рецепцията, можете да му вземете болкоуспокоителни.\nИзлязоха в коридора Майк седна безволево, до него Честър се срина като посечен, Уил отиде за лекарства и вода, Тони стоеше прав и клатеше глава.\n- Това не може да ни се случва.\n- Знаех си, че не трябва да идваме – рече Майк.\n- Какво говориш? – погледна го русият.\n- Турнето, новият вокалист, всичко беше грешка. От самото начало.\n- Не се дръж като пораженец – Тони спря да крачи напред назад и застана пред него. – Опитваме се да закрепим бандата…\n- Опитваме се – глухо повтори той.\nЧакаха доста повече от два часа, Майк отказа да му режат ръката, поиска само гипс. Казаха му, че е възможно никога повече да не може да свири и костта да зарастне накриво. Тогава той се съгласи и влезе в операция, другите нервно чакаха отвън. Прибраха се в хотела мълчаливо, всеки се скри в стаята си.\n- Ще се оправим – Тони продължаваше да стърчи прав, въпреки часовете чакане, прекарани в болницата. – Това е само временно.\nУил беше седнал на леглото си, подпрял чело на дланта си, поклати глава и бавно се изправи.\n- Не знам – рече. – Всичко се случва едно след друго, може би не е случайност.\n- Не ставай пораженец – скара му се Тони. – Гадно е, неприятно е, след няколко месеца ще свали гипса и ще свирим отново. Ако Алекс беше тук… – изпусна се и каза.\n- Ако Алекс беше тук, щеше да му даде от кръвта си и ръката му да заздравее за няколко дни. Но него го няма. Опитваме се да продължим без него, и подобни мисли ни спират! – той удари с юмрук по отворента си длан.\n- Няма такова нещо.\n- Напротив – наежи се Уил. – Вечно сравняваме положението си с това какво е било когато той беше тук. Никога няма да е същото, той беше като щит за нас…\nУил млъкна и сведе глава.\n- Изгубихме приятел – продължи след малко. – Но трябва да се живее.\nТони не отговори и Уил се мушна в банята, а той отиде да провери Майкъл, който седеше н леглото в стаята си и гледаше невиждащо пред себе си.\n- Как ти е ръката? – попита, понечи да седне но се спря, сега не си усещаше краката.\n- Боли – разсеяно отвърна Майк. – Гледам да не предозирам лекарствата.\n- Ще резервирам билети за връщане – каза Тони. – Опитай да поспиш, ако има нещо – викай, когато и да е.\nМайк помълча, сетне попита:\n- Къде е Весп?\n- В стаята си, казах му, че искаш да си почиваш.\n- Благодаря. Знаеш ли – продължи, и Тони се спря пред вратата. – Може би не ни е било писано. С друг човек, може би наистина приключихме с бандата.\n- Не сме приключили – възрази Тони. – Това са пречки, винаги ги е имало…\n- Може би аз приключих.\nТони постоя така няколко мига, сетне се върна и удари стола пред леглото, та чак Майк подскочи.\n- Ние сме бандата, ясно ли ти е? – очите му присветнаха. – И докато и четиримата не паднем и не ни погребат, нищо не е приключило. Всеки един от нас получи втори шанс с B.L.O.O.D., това не ти е някакъв тинейджърски проект, който да закриеш, когато ти скимне!\nМайкъл отвори уста да възрази, пулсращата болка в ръката му се усили.\n- Втори шанс получава само веднъж, приятелю – Тони се отдръпна и тръгна към вратата. – Запомни това.\nпубликувана на: 2019-06-08\nточки: 1 (виж далите точки)


Каталуния обяви независимост, Мадрид й отне автономията - Телевизия Европа\nКаталуния обяви независимост, Мадрид й отне...\nКаталуния обяви независимост, Мадрид й отне автономията\nСлед седмици на очакване Каталуния провъзгласи официално независимостта си. Регионалният парламент гласува едностранно отцепването си от Мадрид със 70 гласа „за“ срещу 10 – „против“. Гласуването беше в две части – за начало на процеса на отделяне от Испания и за обявяване на независимостта на Каталуня. Вотът беше таен, за да спаси депутатите от наказателно преследване за бунт от властите в Мадрид. До гласуването се стигна по искане на местния премиер Карлес Пучдемон, който в четвъртък отказа да свика нови избори по искане на Мадрид и прехвърли отговорността за отделянето на законодателния орган.\nКарме Форкадел, говорителна каталунския парламент:\n„Ние сме демократичните представители на хората на Каталуния и упражняваме правото на самоопределяне, според правото дадено ни от хората. Ще построим република Каталуния като суверенна държава“.\nНовината беше посрещната с бурна радост от жителите на Каталуния, като тълпи от хора излязоха да празнуват по улиците. Минути по-късно обаче испанският Сенат одобри активирането на член 155 от Конституцията, който отнема автономията на Каталуния. Сенатът взе решението с 214 гласа „за“ при 47 „против“ и един „въздържал се“, а подобна мярка се прилага за пръв път. Испанският премиер Мариано Рахой призова за спокойствие и обяви, че в Каталуния ще бъде възстановено върховенството на закона. Задействането на чл. 155 предвижда насрочването на избори в Каталуния до шест месеца, а премиерът настоява те да се проведат възможно най-скоро.\nМариано Рахой, премиер на Испания:\n„Казвам на всички испанци, на всички каталунци да са спокойни, че всичко ще е наред. Както сме действали и досега Испания е една сериозна държава, една велика нация и няма да се оставим на хора, които искат да ликвидират нашата Конституция и закони за живот.“\nСлед като Сенатът одобри отнемането на автономията на Каталуния, предстои провеждането на извънредно правителствено заседание. На него кабинетът ще гласува отстраняването на Пучдемон и други членове на каталунските регионални власти. Междувременно испанската прокуратура обяви, че ще повдигне обвинения за бунт срещу всички, подкрепили независимостта в каталунския парламент. Обвиненията може да бъдат повдигнати още в понеделник, а испанското законодателство предвижда наказание до 25 години затвор за бунт, с по-леки присъди, ако не се е стигнало до насилие.


Био кардамон лате смес за мляко Био Магазин\nБио кардамон лате смес за мляко 45г\nБио смес от подправки за мляко (растително)\nИзберете най-вкусният начин за енергиен старт на деня: с Кардамон Лате.\nИдеална комбинация с еспресо.\nНачин на приготвяне: добавете 1 ч.л. от Куркума лате в 250 мл мляко (на растителна основа), стоплете и подсладете по желание.\nЗабележка: подправките не се разтварят напълно.\nкардамон 67.5%, розови пъпки, индийско орехче на прах, спанак, лавандула, карамфил, ванилия.\n100% органичен състав\nВие коментирате: Био кардамон лате смес за мляко 45г


13 март 2019 / 7 мин.\nПреди време мой приятел ми се похвали:\nИлиева, вече имам статив!\nЗнаех, че си е купих фулфрейм апарат, въпреки че не снима сериозно.\nСупер, а за какво ти е този статив?\nЗа да снимам залези, разбира се!\nИ ми показа около 78 идентично лоши безфокусни кадъра на мърляв залез. Те никога нямаше да бъдат селектирани и обработени, а щяха да седят в картата до момента на безславния DELETE.\nСлучката е показателна за голяма част от току-що запалилите се по фотографията: “Aко имам голям черен апарат, внушителна чанта и у-ха, статив, значи вече съм нива нагоре, почти професионалист!”\nА нужно ли е изобщо това и непременно скъпо хоби ли е фотографията? Нека поразсъждаваме. Един груб примерен (сумите са съвсем приблизителни и варират според марката) списък за фото оборудване би бил следният:\nФулфрейм апарат 2500 – 13000 лв.\nКроп апарат 800-2500 лв.\nНабор от основни обективи (портретен, теле, широкоъгълен, макро) сумата е в широки параметри\nСтатив от 30 лв. за мини вариантите до 2000 лв. за висококачествените стативи\nФилтри (за поляризация на светлината, различни ефекти или защитни ) от 2 лв до 500 лв. за филтър според функциите, вида и марката\nЧанта или раница 30 лв. за базови модели до 500 лв. за скъпи кожени варианти (които пък много тежат и запарват, и не са препоръчителни)\nКарти памет от 10 до 1500 лв. в зависимост от капацитета и марката\nСветкавица от 100 до 2000 лв.\nИ още – зарядни, кабели, почистващи аксесоари, ремъци, протектори др.\nДори да сумираме цифрите в долната им граница, разходът е значителен за средностатистическия хоби фотограф, а снимането се оформя като скъпо и разточително хоби. Дали обаче имаме нужда от всички тези джаджи, за да изпитваме удоволствие и да прекарваме приятно време в запечатване на спомени за семейния албум? Няколко аргумента в подкрепа на обратното, стига наистина целта да е само развлечение:\nТехниката не определя резултата, по-важно е т.нар. задапаратно устройство\nИ най-модерната техника, последен писък на прогреса и технологиите, не може да замести набитото око. Колкото и да се напъвате да запечатате красиви пейзажи или емоционални портрети, ако ви липсва усет и умение да виждате детайлите и светлината, снимките няма да блестят с нищо особено, дори да са технически перфектни. Ясно, че не гоните високо изкуство, но все пак кадрите е добре да носят смисъл и чувство, а и вие да надграждате умения, не само техника.\nТехническите настройки не могат да заместят емоцията\nБезспорно е, че скъпата и модерна техника дава много повече възможности и поле за действие. Но ако емоцията в снимките ви убягва, те се превръщат в посредствена масовка. През последните години именно посланието и внушението са най-ценното и именно те отличават един кадър от друг. Прогресивните умове са създали достатъчно съвършени апарати и вече друг е акцентът в съвременната фотография като изкуство и средство за общуване. Много артисти се връщат към лентата, базовите методи и аналоговото снимане, което вече се превърна в тренд.\nВ началото не си наясно дали фотографията е за теб\nЕдва ли още на първия си урок по ски ще си накупиш всички принадлежности от магазина. Вероятно ще изчакаш да се понаучиш, да разбереш дали ски този спорт ти е по вкуса, и тогава ще се оборудваш от глава до пети. Е, същото важи и за фотографията. Изчакай да видиш дали ще ти хареса, започни със семпла техника, дори взета назаем, и остави смелите инвестиции за по-нататък, когато ще знаеш как да я ползваш, а тя ще ти служи много по-вярно.\nСкъпата техника изисква грижи\nКолкото повече единици оборудване притежава човек, толкова по-ангажиран е с опазването, транспортирането, поддържането и…носенето им. Няколко обектива са сериозна тежест в раницата, сменянето им изисква време, концентрация и внимание. Стативите, колкото и леки и сгъваеми да са, също налагат планиране, прибиране и съхраняване. Да не говорим за всички филтри, добавки, приставки и какво ли още не, които трябва да пазите от дъжд, вятър, пясък, слънце и вода. Помисли и за това преди да купиш.\nПонякога обективът е по-важен от самия апарат\nПовечето начинаещи се хвърлят на покупка на добър апарат, пренебрегвайки обектива (който също е сериозна инвестиция). Но често се оказва, че всъщност той е по-важен и без него не можеш да постигнеш желания кадър. Консултирай се със специалист или човек, снимащ отдавна, преди да грабнеш най-скъпия фулфрейм.\nСиндромът на японският снимащ\nВиждал си, предполагам, японските туристи, които за натоварени с един куп техника, последен писък на модата и технологиите, но снимащи на…автоматичен режим. Определено безсмислено упражнение – идеята на скъпия апарат е именно да дава свобода в настройките, да засилва креативността и да предоставя поле за изява. Същите кадри можеш да постигнеш и с обикновен кроп апарат, дори сапунерка или телефон. Не си заслужава усилието, разходите и хамалогията.\nСнимаш за себе си или за другите?\nОпределено човек, въоръжен със сериозна техника, прави впечатление и всява респект. Но дали това е идеята на фотографията? Съвсем не. Ако влачим огромни раници, за да се издигаме в очите на другите, по-добре да се спрем на друго хоби. Снимаш за собствен кеф и увлечен от процеса, не заради чуждите погледи или одобрение, нали така?\nТехниката бързо се амортизира и се обезценява\nЗа предпочитане е да стартираш с базов апарат, и да оставиш ъпгрейда за по-нататък, когато си натрупал умения и опит. Много е вероятно, ако се хвърлиш на скъп апарат и обективи, но нямаш достатъчно познания, бързо да се разочароваш, че не постигаш кадрите, за които мечтаеш, което пък от своя страна е доста сдухващо начало. Постепенно и във възходяща линия – така следва да е и във всяко хоби, независимо дали е дърводелство, плетене или гоблени. За начало можеш да си вземеш апарат и обективи втора ръка от надежден продавач – ще ти свършат перфектна работа, без да те обременяват със свръхгрижата, която чисто новата техника изисква.\nУдоволствието от процеса\nУдоволствието от процеса е може би най-важният елемент в едно хоби или занимание. Радостта от действието, динамиката, старанието и вложените усилия, а не фиксирането в крайния резултат. Мнозина от нас правят именно това – очакват блестящи резултати и безмилостно критикуват всеки свой незадоволителен опит, дори началните. Наслаждавай се на самото извършване, обмисляне и реализиране, остави високите цели за работата и кариерата. Идеята на едно хоби е да забавлява, разпуска и релаксира, не да напряга и да товари с очаквания. Изпитвай удоволствие, не е срамно. С каквато и техника да снимаш, ако го правиш с кеф, няма по-важно от това. Не знам дали знаеш, но децата в една определена възраст спират да рисуват, защото започват да мислят, че не го правят достатъчно добре…Тъжно, но факт.\nАмбициите за професионализъм\nКогато човек вложи сериозна сума във фото оборудване, обикновено рано или късно пристига дежурното: Ама ти всъщност изкарваш ли пари от това? Този въпрос освен да ти скапе настроението, може и сериозно да те демотивира, така че по-добре започни скромно и ненатрапчиво, за да не ти досаждат с подобни подмятания. Ако решиш да ти бъде професия или основно занимание, лесно можеш да минеш на следващата стъпка в техническото въоръжение.\nСмартфон фотографията е доказателство, че добри снимки могат да се правят и с телефон. Вярно, че те са все по-модерни и високотехнологични, с добра оптична техника, но все пак не са апарати. Тук пак се връщаме на окото и усета – дори в снимките с телефон те личат.\nСпомените са емоция, не технически параметри\nАко фотографията ти е хоби и начин да водиш семеен архив в образи, техниката наистина няма кой знае какво значение, важното е да улавяш мигове и емоции. Снимайки децата си в изкуствена, нагласена поза едва ли ще остави емоционална следа, а те в крайна сметка са най-ценните. И перфектният в техническо отношение кадър не превъзхожда този с настроение, така че не се фиксирай в параметрите и инструкциите.\nПреди тежката артилерия – много снимане\nПреди да извадиш един чувал с пари за последен модел фулфрейм апарат и набор от обективи и аксесоари, снимай! Снимай много, навсякъде и с всичко. За да натрупаш опит, рефлекс, да тренираш окото, ума и ръката си. Не следи резултата, а процеса, така ще знаеш къде са силните и слабите ти страни, кое ти носи истинско удоволствие и кое по-скоро те отегчава.\nНамери твоя тип снимане\nИ като начин на запечатване, и като обект. Дали ще е храна, деца, природа, детайли, непознати, диви животни, улични сюжети – можеш да намериш кое от тях ти е интересно снимайки, опитвайки, експериментирайки. След това, в зависимост от акцента, можеш да си набавиш подходящите обективи – теле за улична фотография, макро за детайли и храна, широкоъгълен за пейзажи, т.н. В противен случай ще купиш неща, които ще ти бъдат излишни и най-вероятно ще събират прах в шкафа дълги години.\nСнимането не приключва с щракането\nЗа да има смисъл упражнението, е добре да селектираш, обработиш и съхраниш снимките, иначе всичко отива в дълбоко забвение в архива.\nПриеми фотографията като приключение, не като състезание\nЕдин си купил фулфрейм преди теб, друг има торба с обективи, трети мъкне дрон в куфара, четвърти ползва вълшебни филтри и приставки. А какво ти пука, в крайна сметка? Нали снимаш за себе си - за да отприщиш креативното и да заглушиш негативите от делничните задачи, какво те интересува кой, как и с какво снима. Не участваш в глобално фотографско състезания „Кой е по-по-най“. Вярно е, че социалните мрежи упражняват сериозен натиск да бъдем перфектни във всичко, но когато фотографията се превърне в надцакване и надскачане, една голяма част от магията вече безвъзвратно си е отишла.\nНадявам се успях те разубедя, че за да снимаш читаво и със сърце, не ти е необходима огромна чанта с техника. В крайна сметка е достатъчен просто НЯКАКВО устройство, плюс желание, поглед, усет и вдъхновение. Останалото само ще си дойде, гарантирам.\nТенденции , Рецепта за успех , Допълнителни доходи