Коментар на кмета Гавалюгов за избора на Дамян Маринов за ръководител на ПП ГЕРБ-Ботевград (Ботевград, Новини) - balkanec.bg\nСъбота, 23 Януари 2021, 06:17\nКоментар на кмета Гавалюгов за избора на Дамян Маринов за ръководител на ПП ГЕРБ-Ботевград\nПрочетена: 3263 25\nКакто вече стана известно, преди няколко дни Дамян Маринов стана ръководител на местната структура на ПП ГЕРБ. На изборите през 2019 година Маринов бе избран за общински съветник от листата на ПП МИР. По време на брифинг с местните медии днес кметът Гавалюгов категорично заяви, че няма конфликт и подмяна на вота на ботевградчани с избора на Дамян Маринов за ръководител на ПП ГЕРБ-Ботевград.\n„Всъщност това е казус, който ние сме коментирали още по време на предизборната кампания през 2019 година. Ние не сме представители на ПП МИР, а участваме с нейната регистрация, тъй като това е формулата, по която можеше да участваме в местните избори“, каза градоначалникът и поясни, че голяма част от участниците в листата на ПП МИР не са политически ангажирани и не са членове на партията. Той уточни че това не е листа на членове и партийно ангажирани хора.\n„Винаги сме действали като общественици, като обществено ангажирани, безпартийни жители на община Ботевград, какъвто съм и аз, и се възприемаме не като политици, а като общественици, като хора, които искат да помогнат на нашия град.\nТова не изключва в нашите редици да има обществено ангажирани членове на други партии, както много ясно беше обявено, че сред нас има член на партия ГЕРБ в лицето на Дамян Маринов. Той е млад човек, който през изминалите пет години показа, че работи за интересите на община Ботевград. И по този начин отговори на нашата визия. Поканата беше лично моя да се включи в листата на ГДБОП, която участва с регистрацията на ПП МИР. Той прие тази покана и успя да влезе в Общински съвет благодарение на високото доверие, което получихме от жителите на община Ботевград“, каза още кметът Гавалюгов. Той поясни, че това по никакъв начин не ограничава Маринов или който и да е друг член на група да изразява различни политически възгледи.\n„Няма конфликт и да не се тълкува погрешно, че член на ПП МИР е станал ръководител на местната структура на ПП ГЕРБ. Информиран бях за неговите намерения, всъщност аз винаги съм знаел, че той има амбиция да се развива политическото поприще и да израства в политическата йерархия, конкретно на партията, в която членува от 2015 година. Това за нас не е било проблем още когато сме приели неговата кандидатура за участие в нашата листа, тъй като считаме, че за ботевградчани е важно, независимо кой в коя политическа партия участва, а в крайна сметка какъв е неговия личен принос за развитието на нашата община. Аз се надявам, че от поста, който заема в момента ще има по-големи възможности да помага на община Ботевград. Мисля, че това трябва да удовлетворява като позиция всички здравомислещи позитивно настроени ботевградчани“, коментира Иван Гавалюгов.\nВ заключение кметът заяви, че няма някакъв конфликт, че няма подмяна на вота на ботевградани, които са гласували за гражданско движение- за общественици, а не за политици.\n1. добавен от: Анонимен 27 Ноември, 21:42\nАбе няма никаква подмяна..... стига бе, гласуваме за тоя човек за да влезе от определена листа с определени ценности и накрая греда. Тоя решава да си смени партията и за такава срещу която ние сме гласували...... това ако не е подмяна на вота, тогава какво е\n1. добавен от: Анонимен 28 Ноември, 18:20\nТОЧНО ПЪК ТОЗИ ДА МИ ГОВОРИ ЗА НАЛИЧИЕ ИЛИ ЛИПСА НА КОНФЛИКТИ НА ИНТЕРЕСИ !!!\nВСЪЩНОСТ, КАТО СЕ ЗАМИСЛЯ - МОЖЕ И ДА НЕ СЪМ ПРАВ. ТОЙ Е ЗАПОЗНАТ В ДЕТАЙЛИ С ТОЗИ ВЪПРОС. ПОМНИТЕ КОЛКО ХУБАВО ОБЯСНИ, ЧЕ НАЛИЧИЕТО НА 4 ДЕЦА НЕ ПРЕДПОЛАГА ВРЪЗКА МЕЖДУ НЕГО И ЖЕНАТА, КОЯТО ГИ Е РОДИЛА. ПРОСТО ТАКА СЕ БИЛО СЛУЧИЛО ПО ВРЕМЕ НА ИНЦИДЕНТНИТЕ ИМ ВЪВ ВРЕМЕТО КОНТАКТИ.\n2. добавен от: Анонимен 30 Ноември, 11:02\nГава, Ботевград няма да ти прости това предателско задкулисие, което сътворихте.\n3. добавен от: Анонимен 27 Ноември, 21:51\nПреференция бе кретен\n4. добавен от: ДГГ 27 Ноември, 21:55\nНадявам се, че простите ботевградчани ще разберат измамата и на следващите избори ще вземат правилно решение!...\n5. добавен от: Анонимен 27 Ноември, 22:23\nСлушах тази вечер какво обяснение даде Гавалюгов за скандала "Д.Маринов". Та той направо си каза, че ГДБОП не е партия и затова са се пркачили мъм МИР. Търсили са хора за общински съветници и той е направил предложение на Маринов да стане ОС от листата на МИР. Дамян се е съгласил и сга, когато са му предложили от ГЕРБ да оглави общ. герберска организация, се е върнал обратно в партията-майка. В тона на обяснението на ИГ не личеше вина, все едно че казваше "Какво толкова е станало" ... Очевидно този младеж е решил втория му мандат да е последен. Какво толкова?!\n6. добавен от: Веселина Илиева 27 Ноември, 23:16\nИма ли значение кой от коя партия е ако работи за града? Но нее,ние трябва винаги да се делим на добри и лоши. Затова сме на тоя хал.\n1. добавен от: Анонимен 28 Ноември, 20:33\nКогато се кандидатираш за подобен пост, трябва да си честен с избирателите.\nЗа да могат да направят информиран избор.\nСегашните ни оправници, обаче, правят точно противното. Лъжат, мажат, представят се като светци, само и само да бъдат избрани.\n7. добавен от: Анонимен 27 Ноември, 23:57\nЯ по-добре асфалтирайте каквото разкопахте...\n8. добавен от: Анонимен 28 Ноември, 04:33\nИма ли значение кой от коя партия важното е да се прави нещо за общината а Дамян Маринов е човека първо вище после плюите времето ще си покаже .\n1. добавен от: Анонимен 28 Ноември, 20:34\n9. добавен от: Анонимен 28 Ноември, 04:59\nГолеми работяги сте с Дамян М., няма що. И милеете за града, та се късате... Улиците като картофени ниви, площадът и той на същото дередже, ковидът май че скоро ще ни стисне за гушите, а работягите, РЗИ и личните лекари не се усещат какво ни е споходило. Работиха по двора зад Фреша няма и 2-3 полудни и кметът едва ли не го обяви за национален обект... А за Дамян: защо не каза за тая комбина преди изборите, кмете?!\n10. добавен от: Анонимен 28 Ноември, 08:01\nЩо стана НЕЗАВИСИМ тогава, ми не остана със съветниците на МИР, като щял да работи за общественото благо и нямало значение към коя група принадлежи? В това изказване на ИГ има толкова нечистотия, колкото и в постъпката на Дамян Маринов! Хората гласуваха за МИР, като алтернатива на ГЕРБ ! И никакви ОБЩЕСТВЕНИЦИ С ДОЛНОПРОБЕН МОРАЛ , да не ни пробутва г-н Гавалюгов! Искаме в общинския съвет да са хора с достойнство и елементарна почтеност, а не безгръбначни клиентелисти от които се гнусим!\n1. добавен от: Анонимен 30 Ноември, 11:24\nАбсолютно си прав от първата до последната дума. Ако си мисли Гавалюгов, че ние сме малоумници, то жестоко ни е подценил.Както изритахме тулата, така и него ще го пратим на скамейката на народното презрение. От както гласувам, подобен резил в общината не помня.


В търсене на красиви гледки из Ситония - Danybon.com\nЕдна наша майска почивка в Гърция ни разкри изключително красиви гледки из Ситония – втория ръкав на полуостров Халкидики. Нямаше никакви други хора. Коли също не се срещаха. Можехме напълно да се насладим съвсем сами на величествената красота. По пътя спирахме всеки път, когато си харесаме някоя гледка или самотен плаж. Слизахме, снимахме, малко мързелувахме и пак потегляхме към нова красота.\nКлючови думи: гледкаГърцияприродапътеписиПътеписи от ГърцияСитония


Продължава проверката за ксенонови фарове - shofior.com\nКАТ продължава да спира автомобилите, които имат ксенонови фарове. Причината – силните светлини заслепяват останалите водачи и често са причина за катастрофи. Засега от КАТ няма да налагат глоби на водачите, чиито коли имат ксенонови фарове. Според полицаи, ако крушките не са фабрично вградени, има опасност другите шофьори да бъдат заслепени.\nГлавен инспектор Богдан Милчев обясни: „Ксеноновите фарове не са забранени, но когато са фабрични – отговарят на определени стандарти. За съжаление, все повече водачи си купуват ксенонови крушки, които са китайско производство или въобще не отговарят на никакви стандарти. Именно тези водачи ще бъдат спирани и ще има отношение към тях. Законът за движение по пътищата ни дава тази възможност. Тези ксенонови фарове не създават толкова проблеми в града, но при извънградското каране проблемът е сериозен”.\nГлобата за нерегулирани фарове е от 20 до 150 лева.\nПо улиците на страната са разположени 30 апарата, чрез които се проверяват правилната насоченост на фаровете и силата им. Освен за фарове проверки ще има и за гуми.\n← Правят паркинги за тировете до проходи\nНа фарове целогодишно? →\nАвтомобилни газови уредби – технически преглед 2013\nянуари 12, 2012 януари 24, 2013 admin


България :: Лекари спасиха 5-годишно момченце с отрязана ръка :: Monitor.bg\nЛекари спасиха 5-годишно момченце с отрязана ръка\n16:09 12 Юни 2019\nИнтердисциплинарен екип от хирурзи на частната болница „Тракия“ и държавната УМБАЛ „Проф. д-р Стоян Киркович“ върнаха живота на 5-годишно момченце от Казанлък, което постъпило по спешност с буквално срязана в китката дясна ръка.\nИнцидентът е станал вечерта на 6 юни, когато докато хлапето и сестричката му играели в къщи и по невнимание счупили холната врата. Парче стъкло прерязало артерия улнарист, преминаваща по китката и дланта и сухожилията на три от пръстите. Малчуганът е бил приет по спешност в болница Тракия с голяма кръвозагуба. За минути е бил събран екип от съдови специалисти и неврохирурзи, които в продължение на 5 часа направили чудото – пациентът да напусне болницата на 11 юни при 95-процентови възстановени двигателни способности и очаквания ръката да се ползва съвсем нормално до няколко месеца.\n„Имаше опасност детето да загуби не само ръката си, но и живота си, тъй като напълно беше прерязана една от основните артерии на ръката в областта на китката и дланта – артерия улнарис, както и един от важните нерви – улнарния нерв. Прерязани бяха и сухожилията на 3-ти, 4-ти и 5-ти пръст“, обясни д-р Павел Атанасов.При оперативната намеса е ползван микроскоп,тъй като срязаните структури са били съвсем миниатюрни, коментира колегата му д-р Антон Елкин.\n„Малкият пациент има много добър отговор по отношение на възстановените нервни структури като флексия, екстензия и ротация на засегнатите пръсти. Те имат нормална чувствителност, единствено в палеца детето все още чувства леко изтръпване, което се очаква скоро да отшуми“, обясни д-р Атанасов.\nоперация отрязана ръка


Парфюмът Hugo Boss Nuit\nПарфюмът Hugo Boss Nuit e вдъхновен от малката черна рокля, нейната непреходна елегантност и увереността на жени, когато я обличат. Ароматът е създаден като едно стилно допълнение към вечерната визия на всяка жена. Нанасянето на Hugo Boss Nuit е перфектният финален щрих преди излизане на вечеря, събитие или парти.\nПарфюмът Hugo Boss Nuit излиза на пазара през 2012 г., а за негово лице е избрана актрисата Гуинет Полтроу. Тя взема участие в стилна рекламна кампания, в която я виждаме в красива и елегантна малка черна рокля на фона на светлините на нощния град до слогана: „Това ще е твоята вечер“.\nHugo Boss Nuit е обещание за приключения, за приятни емоции и един аромат даващ много увереност и самочувствие. Носи го елегантната жена, тази която не си губи времето, но и обича социалната среда, в която може да блесне с класа и излъчване. Тя може да си позволи един ненатрапчив сексапил, защото нейните качества я правят желана и интересна. Тя, в компанията на нейния любим аромат и малката, черна рокля, могат да превземат нощния град.\nФлаконът на Hugo Boss Nuit е като малка черна рокля със златен акцент около прозрачна капачка с форма на скъпоценен камък. Издължен, семпъл и елегантен, дизайнерски флакон за един специален парфюм.\nHugo Boss Nuit е пролетно-есенен аромат, който въпреки името си е подходящ и за през деня. Със своята дълготрайност и хармоничен баланс на ароматите, парфюмът е предпочитан от много дами в ежедневието.\nАроматът Hugo Boss Nuit\nСредни нотки: жасмин, виолетка, бели цветя\nАроматът на Hugo Boss Nuit се разгръща във вълна от свежи, пенливи нотки праскова и алдехиди. Разлива се в ухание на нежни, бели цветя, жасмин и виолетки. Нотката виолетка придава дълбочината на ефирните ухания на бели цветя, малко меланхолия и щипка сладост. Базата е от дървесен мъх и топли, дълбоки нотки сандалово дърво. Ароматът съдържа и плодове и цветя, но композицията е много балансирана без прекалена сладникавост или флоралност. Постигната е една елегантна хармония, която омагьосва с присъствието си.\nКод на продукта : 605\n154,00 лв. 76,00 лв.


by valeria on Сря 15 Юли 2009, 01:03\nИзневярата изглежда толкова осъдителна за тези, които не изневеряват, колкото оправдана за тези, които изневеряват. Макар повече да страдаме от последствията от мъжката изневяра, ние жените далеч не сме по-“верният“ пол.\nЗащо мъжете изневеряват вече добре знаем.\nЖените, които изневеряват обикновено се делят на два типа. Едни, на които им е доскучало и искат изневярада върнат емоцията в живота си с инцидентна и необвързваща изневяра. И други, на които им липсва ключов фактор от отношенията с половинката. Вторият тип са повече и много по-драматично изживяват събитията в живота си. Какво се случва с тях?\nТой вече не е същият! Не те гледа така трепетно в очите, не се съобразява с желанията ти и раздразнението се появява много по-често в реакциите му, отколкото преди. Романтиката често остава на заден план, за сметка на разговорите за неплатените сметки и пазаруването на стоки за дома. Много по-приятно ви е да излезете с приятели, отколкото само двамата. Скучно ви е. Пусто. Предпочитате да мълчите отколкото да разговаряте. Споровете са се превърнали в естествен завършек на разговорите ви. Живеете в два различни свята. Опитвате се да направите нещо, за да върнете искрата, но всеки път опитите се провалят. Споменът за предишните ви отношения отключва по-скоро сълза, отколкото усмивка. Какво се случи? Къде остана вашият свят, който изградихте с толкова любов и надежда?\nОпитваш се да си отговориш на много въпроси, но ти е трудно. Той има вина, забравил е коя си. Ти също имаш вина - не помниш каква си била. Превърнала си се в тъжна, крива и често мрънкаща жена. Това го дразни още повече. Дразни и теб, но нямаш енергия да се усмихваш и да се бориш. Не успявате да проведете нормален диалог. Обвинения, обвинения, обвинения... Няма значение кой е виновен, фактите са налице.\nВече не си щастлива и всичко, което е палило любовта ти, го няма. Какво следва?\nизневяраИзневяра. Срещаш другия. Той е свеж, различен, мил. Желае те. Старае се за теб, дава ти всичко, което ти е липсвало. Предлага ти да отидете на места, където не си била. Искрено се интересува какво се случва с теб.\nВълнуваш се от погледа, усмивката му. Мислиш дали си достатъчно красива за него. Целува те и цялата се разтреперваш. Усещаш емоции, които отдавна си забравила и се чувстваш щастлива. Виновна, но щастлива и отново специална. Сексът можел да бъде много по-различен и вълнуващ от това, което получаваш у дома.\nВ този момент обикновено се ражда нова любов или се възражда старата. Някои жени усещат, че новият мъж е това, което всъщност искат и дори да не намерят смелост да прекратят брака/връзката си, живеят за миговете прекарани в изневяра. Други жени, след мимолетна авантюра, оценяват какво имат и отново разпалват любовта със сериозната си половинка.\nЖенската изневяра не е задоволяване на нагон (в повечето случаи). Тя се ражда в главата, минава през сърцето и приключва в чуждото легло. Затова и за нас изневярата означава много повече от това, което е за мъжете.\nИзневеряваме, за да получим това, което ни липсва. Изневеряваме, след като дълго сме се борили да не го направим. Изневеряваме, за да го накажем и за да усетим, че още може да сме мили, красиви и желани жени.изневяра\nНе оправдавам изневярата. Много по-лесно обаче е да осъдиш нещо, отколкото да се замислиш защо се е случило.\nВсяка една от нас знае, че ако изневери, има причина и тя почти винаги е основателна. Вината може да е в теб, може и да е него, но най-често е и в двама ви.\nИзневярата е начин да покажем, че ние също може да нараним. Женската изневяра в повечето случаи е протест срещу нещо, което дълго не ни е харесвало и не сме успели да променим. Когато изневериш, се вгледай в чувствата си.\nАко страдаш и се чувстваш виновна, значи все още има шанс за сериозната ти връзка. Ако обаче не те интересува как ще се почувства той, значи е време изневярата да премине към раздяла.


Ректорът на Тракийски университет издаде заповед летният семестър да приключи неприсъствено - Старозагорски новини\nРекторът на Тракийски университет издаде заповед летният семестър да приключи неприсъствено\n* До държавни изпити да се допускат студенти в групи с не повече от 10 човека.\n* Достъпът до сградите на Тракийски университет да се осъществява при осигурени от лицата индивидуални предпазни средства (маски и ръкавици или други средства, покриващи носа и устата).\n* На входа да бъде извършвана персонална дезинфекция с осигурени дезинфектанти.\n* Всички допуснати студенти да се придвижват до залите за провеждане на държавни изпити с член от държавната изпитна комисия, като се съблюдават правилата за социално дистанциране.\n* Пред изпитните зали да се осигури контрол, за да не се позволява струпване както на студенти, така и на членове на изпитната комисия.\n* В изпитните зали да се влиза поединично с представяне на документ за самоличност.\n* Разпределението на студентите в залите да бъде организирано, съгласно правилата за отстояние от 2,5 метра между участниците в изпита.\n* Всеки студент да притежава личен химикал със син цвят.\n* След приключване на изпита, напускането на сградата на университета да се осъществява единствено с член от държавната изпитна комисия, като се съблюдават правилата за социално дистанциране.


Размисли и реклами :: Какво?! Гърция ли!\n17.07.2007 22:26 - Какво?! Гърция ли!\nПрочетен: 4450 Коментари: 10\tГласове:\nПоследна промяна: 17.07.2007 22:32\nКакто и да е… Мислех да се възмутя от новия закон за движение по пътищата в Гърция, но русалките определено са по-вълнуваща тема. И как не би се възмутил човек, при положение че развалиха хубавата държава. През последните 10-15 години всеки спокойно си пърпореше от кръчма в кръчма с личното возило, пийнал, пил или пиян, без някой да издребнява и да му прави проблем за това. А тази година аз вече имам акт за превишена скорост. И ако ме спипат за нещо по-сериозно, ще ми вземат книжката, номерата на колата и самата кола. Това вече го били сторили на около 500 българи, което само по себе си е вбесяващо, но пък от друга страна на една бензиностанция се случих зад микробус с български номера, който беше нещо средно между автомобил и вмирисана гарсониера, изпълнена с още по-вмирисан електорат на ДПС. Такъв електорат на два пъти застигнах и на пътя. Возеше се в лади и колчем го застигнех с моята чиста и с изпрани и уханни стелки кола, толчем електоратът се изнасяше максимално вляво, та да не мога да го изпреваря. Обратно, на два пъти ми се случи гръцка кола не само да отбие в аварийната лента, но дори и да спре, за да мога да я задмина. Лошо. Лошо, Седларов, лошо... И ето го оформен въпросът за колективното и индивидуалното – трябва ли да се прехвърля върху мен отношението кам вмирисаните микробусо-гарсониери, само защото и те, и моята кола са с български регистрационни номера. Очевидно трябва. Трябва ли тогава да се сърдят гърците, че ще ги псувам заради това отношение?... Не знам, но да ви ........... майката ........ и ............., след което ............ в мръсния .............. чак до ............. и ............, ..............., ................, и ................. в устата, като не забравяме и да ................................... ви .............................. на ................................ в .................................. ви лелина ................................. гръцка!!!\nЕто, всичко това възнамерявах да споделя, но няма да го споделя, защото нещо друго привлече вниманието ми. Пиех уиски на бара на плажа „Сан Антонио”, като бях почерпил едно и бармана Васили. Аз пиех Cardhu, а Васили си беше избрал за моя сметка Chivas Regal – разликата е, че първото е единичен, а второто – блендиран малц. Причината за възцарилото се умиление беше узнаването, че са ми доставили две едри фагрита и за обяд ще ми ги хвърлят на скарата, за да възтържествува за пореден път истината, че фагрито е за предпочитане пред лаврака. Всъщност Васили е от Солун и това го прави съвсем приемлив.\nКакто си пиех уискито и съвсем успешно бях игнорирал мисълта за хипотетичния островен катаджия, който ще ми подири сметка за това, погледът ми ненадейно спря върху една многозначителна гледка. В южния си край плажът завършваше със скали, а в скалите, там, където ги целува морето, се очертаваха хладните отвори на две пещери, достъпни само откъм водата. Сетих се за Магурата и веднага ми се допи шампанско, но се овладях и се запитах дали и в тези пещери не са живели първобитни хора и дали не са оставили и те след себе си своите първобитни скални рисунки. Където има огън, има и дим. Където има пещери, има и пещерни хора. Само че как стоят нещата при морските пещери? Аз мисля, че стоят така: в зората на историята те са били обитавани от пещерни русалки. Пещерната русалка е същество с рибя опашка. От кръста надолу е покрито с искрящи люспи, а от кръста нагоре е космато, с дълги груби ръце, които обаче не могат да му стигнат до под коленете, както на неандерталеца, защото пещерната русалка поради естеството на рибята си опашка няма колене. Лицето на тази русалка е нискочело, с малоумно изражение и голяма челюст. Женските имат спаружени и увиснали цици. По стените на пещерите си първобитните русалки рисуват ловни сцени с изпражнения от пъвобитни октоподи. Ловци с рибешки опашки преследват мамути с рибешки опашки. После ги пекат на шиш и докато чакат да се опекат, пият първобитно узо и замезват с първобитни калмари, първобитно кьопоолу и мидички с първобитен доматен сос. Той е малко по-лют от съвременния доматен сос, но еволюцията както много дава, така и много взема. Друга скална рисунка изобразява девица, яхнала тритон и препускаща с него из първобитното море, и първобитен катаджия-русалка, който я спира, взима й книжката, сваля регистрационните номера от тритона и й го конфискува, като я глобява 500 първобитни евро, които къмто сегашните се разменят по курс горе-долу 1,95583.\nКаква е поуката. Поуката е, че догодина ще отида на море на Адриатика и гърците ще си гледат работата. Ще си троша парите другаде, а те ще преживяват с глоби и актове от вмирисани микробуси. От друга страна пък, доколкото се познавам, нищо чудно другата седмица да ме стегне шапката и пак да припаля към Гърция. Знае ли човек? Сложна материя...\nТриглава четка “Аквафреш” – царицата на сюжета\n1. estrella - Sullaaa,\nтъкмо реших, че този път ще разкажеш някоя прекрасна и романтична история, но косматите русалчовци ми показаха, че греша:)\nНе катаджиите, а Васили и уискитата му са виновни;)\n2. patilan - За полицията!\nНовият закон в Гърция има за цел изхвърли от улиците потенциални убиици като тебе!\nОбичаш да си караш пиинал? А ти на коя планета живееш, за война по пътищата да си чувал? А за това колко измират всеки ден? Възмутително е това което пишеш ( дори без да прочетеш блоговете, за да видиш колко се пише за такива като тебе), възмутително е въмущението ти от опитите на някои хора да ограничат жертвите от таикива като тебе. Възмутително е че така невъзмутено си изливаш пиянската си душевност. Възмутително е че все още имаш книжка.\n3. gezatop - патилане, виж това преди да виеш ...\nпатилане, виж това преди да виеш като вълчица на пълнолуние\n4. анонимен - http://longanlon.bloghub.org/\nи фагри и лаврак има още много да чакат, докато стигнат на вкус цупурата :)\n5. анонимен - http://longanlon.bloghub.org/\nда де, цИпурата ;)\n6. анонимен - do selskite tarikati\nосвен да псувате,че законите в Гърция важат за всички,трябва и да ви напомня - в Бьлгария БНБ КУПУВА ЕВРОТО ПО КУРС 1,9458 това е курса за обикновенните хорица,а за банки и фирми на такива тарикати като вас с цяла една стотинка отгоре-е поне в Гърция да има справедливост\n7. viovioi - ^^^\nОпределят размера на глобата по вида и класата на МПС))) Човек когато общува с грък, има чувството че за интелектуалното им развитие времето е спраяло някъде около 10 годишната Троянска война.Много са зле.И са мръсни и нечистоплътни,говорят високо.Некултурен народ са.Имам впечатления, от служебни контакти.Просто по работа.Лъжат, нахални са,обичат авантата,или ако плащат ще се пазарят много гадно.По зле са от наште цигани направо.И само питат за момичета като разюздени бикове.Гадост!!!\n8. анонимен - Абе какви гърци, какви глоби!\nЧовекът ясно казва, че нямва да пише за това. Той пише за русалки :-))))\nGezatop, много е интересно това, което предлагаш на Патилан да прочете, само дето не го предлагаш на когото трябва. Не виждаш ли, че мисленето на човечецът стиго до клишета като това за "войната по пътищата"!\n9. karryagain - абе много е гадно това черно ...\nкато се излегна на стола и се променя ъгъла, та не си виждам буквите... смени го, моля те\nиначе "ебаси грозните русалки", развали ми приказнато настроение ;)\n10. анонимен - Добре каза за Адриатическо.\nСпоред аборигените, там кинтите наистина се "трошат".


Обиск в международен център "Рьорих" в Москва - По света и у нас - БНТ Новини\nСледствените служби иззеха почти една трета от колекцията на световно известния музей. Според властите това е направено в рамките на дело по фалита на руска банка, но според ръководството на центъра по този начин министерството на културата се опитва да присвои старинната сграда на музея и безценното наследство семейство Рьорих, което е популярно и в България.\nТези любителски кадри са направени от служители на международния център "Рьорих" в Москва в деня на обиска - 7 март. Спецчасти разбиват вратите и изземат общо около 200 картини и рисунки за милиони долари или почти една трета от наследството на семейство Рьорих, което се пази в музея.\nДнес посетителите на старинната сграда недалеч от Кремъл можеха да видят само пустеещите им места по стените.\nСледствието обяви, че обискът е извършен по делото за фалита на руската "Мастербанк" през 2013 г. Един от собствениците ѝ е подарил девет картини на музея, който, както и международния център, са обществени организации и не се финансират от държавата.\nРъководството на музея обаче обвинява министерството на културата, че спецакцията е част от опитите на руската държава да си присвои сградата и наследството на Николай и Елена Рьорих - известни по цял свят изследователи на Изтока.\nАлександър Стеценко, вицепрезидент на МЦ "Рьорих": "Бяхме свидетели на въоръжено нападение в музея в центъра на столицата ни до Кремъл като по този начин беше нанесен сериозен удар по престижа на родината ни и по културата въобще".\nОт самото министерство засега няма коментар. При обиска не само са били иззети картини, но и всички документи, включително и копията за собственост и произход на колекцията на Рьорих. Това поражда съмнения дали изобщо ще бъдат върнати обратно.\nМеждународният център "Рьорих" и музеят са създадени преди 25 години по волята на сина на Николай Рьорих - Святослав. Центърът има множество последователи в Европа, включително и в България. Европейското му представителство се намира именно в София.


Първите субсидии за животни са преведени и ще са по сметките от утре – 20 октомври | Agri.BG\nПървите субсидии за животни са преведени и ще са по сметките от утре – 20 октомври\nВече са наредени част от парите, кога ще бъдат в сметките на фермерите зависи от обработката на преводите от банките. Условно, ако към даден животновъд са наредени субсидии днес, би трябвало до утре сумата да е в сметката му\nОт понеделник, 19 октомври, започна изплащането на субсидиите за животни по схемите за обвързана подкрепа. Вече са наредени част от парите, кога ще бъдат в сметките на фермерите зависи от обработката на преводите от банките. Условно, ако към даден животновъд са наредени субсидии днес, би трябвало до утре сумата да е в сметката му. Това съобщиха за Фермер.БГ от Държавен фонд Земеделие.\nДо края на седмицата ще бъде преведен изцяло първият транш от средствата по всички схеми за обвързано производство - 70% от субсидиите. Вторият транш от субсидията за глава животно ще бъде изплатен през месец декември.\nЗаедно с това субсидиите по Схемата за преходна национална помощ за овце и кози ще бъдат наредени на 100%, така че фермерите ще получат и тях по сметките си в определения срок.\nсубсидии за животни директни плащания 2015 ДФЗ изплащане на субсидии за животни


Калоян Методиев: Борисов е най-слабият премиер в Европа – Memoria de futuro – Памет за бъдещето\nот\tКалоян Методиев в Актуално · 18/03/2021 · 18:27\nИнтервю на д-р Калоян Методиев в „12+3“ по БНР с водещ Петър Волгин\nМислите ли, че това, което се случва – всичко, което обхваща темата за епидемичните мерки в страната, ще окажe значимо влияние върху начина, по който хората са решили да гласуват, или тепърва предстои да решават за кого ще гласуват?\nВъпросът е в каква посока ще им повлияе. Дали ще им повлияе както и през миналата година по това време, когато се обяви локдаунът и първите мерки? Тогава действително доверието към управляващите скочи много високо. След това падна. Сега дали можем да очакваме нещо такова?\nСъмнявам се дали може да се имат отново доверието, което получиха през първите месеци на световната здравна криза. Казвам го, защото виждам, че в момента се опитват да изкарват, че кризата е здравен проблем, а не политически. Само че Ковид кризата в най-голяма степен е политически проблем. От политиката зависи как се управлява здравната система. Това, което се опитват да прокарват като теза в момента – да прехвърлят отговорност върху здравната криза, трябва да бъде спряно и да върнем нещата на плоскостта, която доминира в Европа. Ковид кризата засегна по еднакъв начин всички страни в Европа и в света, но нашата референтна група е Европа, и тук се видя, че нашият премиер Борисов се показа като най-слабия в Европа. Защото се оказа последен по ваксинации, пръв по смъртност и последен по договорени ваксини. Така че ми се струва вече нелогично по какъвто и да е начин да говорим за повишаване на доверието в управлението. Напротив, оттук насетне можем да говорим за обратен процес, ако е останала някаква логика в българското общество и някакви сравнителни мисловни процеси, на базата на всички европейски страни, с които живеем в една къща.\nОбяснявам си го по няколко начина. Първо, някои от социологическите агенции наистина прекалиха в разтягането на числата по отношение на изборите. Не може една управляваща партия, една от патриотичните, декември месец да има около 1% и за три месеца да се качи на 4-5%, че й дават и 7-8% като трета политическа сила. Имам чувството, че някои социологически агенции се „оляха“ с резултатите и по-скоро става въпрос за обслужване на управляващите, отколкото за някакви реални данни.\nАко сумирате броя на опозиционните партии, той ще се окаже два пъти по-голям от броя на партиите на статуквото.\nНе ги сумирате, но ми задавате въпрос общо за опозиционните партии, защото ако ги карам по списък, ще се види, че опозиционните партии в по-голямата си част са опозиционни само на хартия. Ще се окаже, че в годините назад са си били ачик-ачик, част от същото това управление, което е в момента – като коалиционни партньори или като подкрепени. Една единствена партия при един единствен председател си остана категорична опозиция – последователна, без да се поддаде на каквито и да е колаборации с управляващите. Това трябва да е ясно.\nДа, говори се за твърди ядра, които могат да решат изборите. При всички случаи ниската избирателна активност е проблем за легитимността. Но ние от месеци говорим в българското общество за това, че гласуването не е по-опасно от ходенето до магазина – с маска, със спазване на дистанция, с едно гелче за дезинфекция в джоба, няма никакъв проблем за гласуване и опасност човек да се зарази. Много по-опасни са други дейности, така че гласуването трябва да върви спокойно – без паника и без да се плашат хората, особено възрастните хора, които живеят в стрес. И тук трябва да подчертаем дебело, че нещо не беше в ред с ваксинацията. Ако бяха ваксинирани както в цял свят хората по ред отгоре надолу по възрастови групи – 90-годишни, 80, 70, 60 – можеше да не се стигне дотук и да има един страх в обществото. Дори в Африка не ваксинираха по начина, по който се ваксинираше в България. Пуснаха тези „зелени коридори“ само и само в хаоса да не се разбере за връзкарството, пререждането, кой кога се е ваксинирал и по какъв начин се е ваксинирал. И то при положение, че в момента основната регулация в света е опашките, защото там става най-голямо заразяване. Тук ги пуснаха хората безредно, на юруш – това никой никъде не го прави и това е едно от престъпленията на това правителство по отношение на Ковид кризата.\nА как мислите, г-н Методиев, дали в дните, които остават до изборите, ще наблюдаваме една по-активна предизборна кампания? Защото поне моето впечатление от това, което гледам е, че върви много вяло.\nНапротив. На ниво борещите се за първо място БСП и ГЕРБ имаме абсолютен сблъсък на идеи по отношение на това как трябва да се развива държавата – като неолиберален модел с по-малко държава при ГЕРБ или като по-консервативния модел с повече държава на БСП. И по отношение на здравеопазване, образование, концесии – за каквото се сетите. Така че от там надолу е доста цветно и пъстро, аз не си спомням такава екзотика да е било. Виждате, че всеки ден има дебати, скандали… Единствените, които отказват да участват в предизборната кампания са „Има такъв народ“ на Слави Трифонов. Оттам нататък имаме серия от различни идеи и мнения, дори бих казал екзотични, по отношение на политиката.\nМежду другото, това, което казахте за „Има такъв народ“, е интересно. Как оценявате тази стратегия? В смисъл, мислите ли, че тя може да доведе до успех?\nИнтерес, интерес, колко да е интерес, при положение, че там човекът, заради когото биха гласували, е Слави Трифонов, а той е достатъчно познат на българската публика за последните 25 години.\nдейността ни се осъществява единствено на доброволен принцип и чрез вашата подкрепа. Ако тази статия и нашият проект са полезни за вас и желаете да поддържаме активна дейност, можете да ни подкрепите чрез формата по-долу или да се свържете с нас на moc.g1653679588bairo1653679588mem@t1653679588catno1653679588c1653679588.\n« В Конгреса на САЩ забраняват думите „той“ и „тя“, „майка“ и „баща“\nМО на Русия: В Украйна са експериментирали с коронавирус и етническо биооръжие »


Шоколадови скалички – Аз готвя!\nby Stani September 18, 2013\nШоколадовите скалички са десерт от нашето детство, който почти не е променян. На всяко семейство се случва да му остане малко кекс, обрезки от блатове или да приготви десерт, който не е вкусен. Аз веднага замразявам и когато мога претворявам тези уж ненужни остатъци в скалички, бонбони или направо в малка торта. Дори целенасочено правя икономичен кекс, част от който използвам за този изключително вкусен десерт. Всеки е чувал, че в сладкарниците се предлагат скалички и петифури от стари и остатъчни продукти.\n150 г обрезки и 150 г чаени (какаови) бисквити\n3 с. л. прясно мляко или течна сладкарска сметана ( колкото сместта да стане добра за оформяне)-45мл\n4 с. л. стафиди (по възможност да са били накиснати в прясно мляко)-40г\n100 грама качествено меко масло\n1 с. л. лешников или сусамов тахан – (30г)\n1/3 ампула есенция ром или ванилия\nзабележка: посочените мерки са ориентировачни и винаги приготвям скалички като разбърквам и опитвам. Когато обрезките и бисквитите не са какаови може да добавите 2 с.л. натурално какао и още малко мляко, дори още 20-30г масло.\n100 грама млечен или натурален шоколад и 100 мл течна сладкарска сметана\nЖелателно е да накиснем предварително стафидите в прясно мляко или ром (като този вариант не е подходящ за деца). Когато нямам време просто накисвам стафидите в горещо мляко докато приготвя другите неща. Бисквитите може да смелим в блендер или да натрошим с ръце. Най-лесно е с един малък чук да натрошим леко бисквитите както са си опаковани. Блатът или обрезките също трябва да натрошим на дребно с ръка или блендер. Прибавяме всички продукти: орехи, масло, тахан и накиснатите стафиди с прясното мляко.\nЗамесваме с ръка всички продукти, докато получим хомогенно тесто. Самата смес трябва да може да се моделира, да е лепкава, а не суха.\nПриготвяне на смес за шоколадови скалички\nС ръце оформяме скалички. Всъщност с това тесто можем да приготвим различни по размер бонбони, торта (без печене и се залива с шоколадовата глазура) или да моделираме украса на торта. Най-бързо става торта, защото не губим време да правим форми.\nПолученото тесто е голямо и можем да си замразим във фризера част от него. Това не е смущаващо, защото почти всички сладкарски цехове замразяват торти и други продукти. Няма разлика във вкуса.\nОформяне на шоколадови скалички\nЛюбимата ми шоколадова глазура е много подходяща за скалички. Необходими са 100 мл течна сладкарска сметана и 100 г натурален шоколад (натрошен). Трябва да ги поставим на водна баня, в микровълнова печка или на котлона докато се затоплят като следим сместта да не завира. Добавям 1/3 ампула есенция ром. Разбъркваме до получаване на гладък крем (ганаш).\n(За украса на скаличките може да използваме само млечен или натурален шоколад, както и да го комбинираме. Шоколадът трябва да се разтопи на водна баня или да се затопли леко в микровълнова печка, като разбъркваме често и следим дали е омекнал без да го претопляме.)\nС лъжица покриваме върховете на скаличките, като шоколада се стича по тях. Бонбоните може да са изцяло оваляни в шоколад. Поръсваме с кокосови стърготини върху още топлия шоколад, за да залепнат по скаличките.\nПоставяме в хладилник или фризер за малко. Можете да си замразите и готови скалички или бонбони. Много са вкусни.\nTags: бонбони торта без печене Шоколадови скалички


Надал стартира годината със загуба - 24chasa.bg\nНадал стартира годината със загуба\n09.01.2018 09:38; 24 часа онлайн\nСветовният номер 1 Рафаел Надал претърпя загуба в първия си мач през новата година. Испанецът се завърна след контузия в коляното и допусна поражение от Ришар Гаске с 4:6, 5:7 на демонстративния турнир Куйонг Класик в Мелбърн, предаде Би Ти Ви.\nЗа Надал този мач ще бъде единствен преди първия за годината турнир от Големия шлем - Откритото първенство на Австралия, който започва на 15 януари.\nТой отказа участие в Абу Даби и Бризбейн, за да се възстанови напълно, а за последно игра на Финалния турнир на АТР в Лондон преди два месеца, където се отказа след първия мач.\nОтборът на България отстъпи в първя мач от двубоя срещу Република Южна Африка в Кейптаун, който е от втора група на Евро-африканската зона на Купа „Дейвис“, предаде БНР\nНосителят на 16 титли от “Големия шлем” и световен номер 1 Новак Джокович оповести добра новина за феновете си чрез социалните мрежи, предаде "Фокус".\nСерина Уилямс се класира за десети път в своята кариера на финал на Откритото първенство на Съединените щати по тенис, предава БНР. Американката победи с 6:3 и 6:1 Елина Свитолина от Украйна и по\nСерина Уилямс се класира по категоричен начин за полуфиналите на US Open. Носителката на 23 титли от Големия шлем надигра с 6:1, 6:0 първата ракета на Китай Киан Ван, предава "Фокус".\nГригор Димитров разкри, че контузията в рамото го е върнала много назад, но вече е започнал да намира познатия си ритъм си игра. Той даде интервю за мексиканското издание "Миленио".\nМексиканският спортен фотограф Сантяго Чапаро предостави специално за "24 часа" свои снимки от турнира в курорта Лос Кабос. Григор Димитров не успя да преодолее втория кръг на турнира там,\nКолко трудно е да пробиеш в тениса, показва справка на АТР, която бе направена след финала на “Уимбълдън” преди две седмици. От милионите, които играят при мъжете,\nНов страхотен успех постигнаха националните отбори за момчета и момичета до 12 и 14 годишна възраст. По този начин за поредна година България показа, че е топ сила в детско-юношеския тенис,\nГригор Димитров е бил проверен 21 пъти за допинг през миналата година. Това става ясно от официалния списък на Международната федерация по тенис. За първи път в историята се публикуват всички


България в международните медии | Начало | DW | 11.10.2007\nНяколко публикации, посветени на бума на масовия туризъм в България привличат днес вниманието на международните медии.\nАвстрийският “Ди Пресе” констатира,че България е заболяла от синдрома “Майорка” – символ на масовия и евтин туризъм. Според изданието главната причина за това е презастрояването по Черноморието и липсата на всякакъв контрол над това неблагоприятно развитие. Вестникът отбелязва също, че междувременно страната се е превърнала в рай за алкохолизирани младежи от скандинавските страни, които участват в масови в алкохолни ексцеси по дискотеките и заведенията на Черноморието. Германският “Мителдойче цайтунг” също публикува статия за евтиния масов туризъм в България, в който цитира изказвания на председателката на агенцията по туризъм Анелия Крушкова и на председателя на асоциацията на хотелиерите и ресторантьорите Благой Рагин. И двамата изразяват недоволство от това, че България е поела по пътя на испанския пример от остров Майорка, където се развива евтин , масов и “алкохолен” туризъм. Австрийският вестник “Оберйостеррайхише Нахрихтен” информира за изложба под мотото “Ласт минит”. В нея , четирима медийни творци тръгват по следите на масовия туризъм в България. На диапозитиви са съхранени впечатленията на Ронит Порат, Изабела Грьодл, Петер Кьолерер и Норберт Артнер от курорта Златни пясъци в България. Вестникът пише, че резултатът е впечатляващо противопоставяне на различни гледни точки: снимки на туристи на фона на архитектурата в прехода между комунистическото минало и капитализма, интимни автопортрети, както и документални свидетелства за онова, което масовият туризъм оставя след себе си по плажовете и увеселителните паркове. Вестник Генераланцайгер от Бон и няколко други регионални издания съобщават, че големият германски туроператор Алтурс разширява каталозите си за идния сезон с нови обекти в България, намиращисе край Обзор, Дюни и Царево. Освен това агенцията ще предлага особено евтини възможности за почивка в България и на остров Майорка по време на европейското първенство по футбол през юни 2008 година.\nГерманският ФАЦ съобщава, че Източна Европа привлича силно средните германски фирми. Основна причина за това е силният икономически прираст на страните – по данни на обединението на германските спестовни каси, в България и Румъния се очаква той да е над 6%. Специализираното издание за финанси “Фондс Профешънъл” помества статия, в която прави преглед на пазарите на недвижими имоти в Европа. Цитирани са данни на “Си Би Чикард Елис”, според които прирастът в България и Румъния в момента е най-голям, като инвестициите се концентрирали предимно в изграждането на шопинг-центрове.\nТурският печат съобщава за разказа на палестинския лекар Ашраф Хаджудж за изтезанията ,на които са били подложени медиците в Либия. Публикацията на Хаберлер е под заглавие: ”Обвинение от палестински лекар за страхотни изтезания в либийски затвори”. Ихляс Хабер ажансъ съобщава за участие на представители на митническата администрация от България в конференция по митническото обслужване на държавите от Черноморското икономическо сътрудничество, която ще се състои в град Трабзон. Швейцарският “20 минути” съобщава за избран “дрийм-тим” по футбол от професионални състезатели. Сред номинираните кандидати е и играещият в Тотнъм българин Димитър Бербатов.


10 правила как да се предпазим от Ковид-19 • © 10-те най\nСветът е изправен пред истинско изпитание. Коронавирусът, причиняващ Ковид-19, който за първи път беше регистриран в китайския град Ухан, продължава да се разпространява във все повече страни. И ако допреди месец-два той беше поредната „скучна тема в новините“, днес, след избухването на епидемията в Италия и настъплението на вируса към територията на страната ни, заразата изглежда повече от реална.\nЛори Гарет е американска журналистка и авторка, която специализира в областта на научните изследвания. Отразявала е редица епидемии по света, носителка е на наградата „Пулицър“ за серия от публикации от 1996 година, в които тя проследява избухването на епидемията от Ебола в Заир.\nПред авторитетното издание Foreign Policy Лори Гарет споделя 10 прости правила, които да спазваме по време на масово разпространение на заразни болести. Остава ни да се надяваме, че дори и да стигне до България, страната ни ще се успее да овладее новия коронавирус Ковид-19.\n1. Всеки път щом излизате от вкъщи, слагайте ръкавици. Носете ги навсякъде – в метрото, автобуса, таксито… на всички обществени места. А дори и да изглежда странно, носете ги и на работното си място. Изберете леки и удобни ръкавици, които ви карат да се чувствате удобно и проблемът с тях ще бъде минимален.\n2. Какво да правите обаче, ако ви се наложи да свалите ръкавиците? Най-важното – не докосвайте лицето и очите си. Дори и нещо да ви дразни, очите са пряк път на Ковид-19 и всякакви други зарази към имунната ви система. И не забравяйте – преди да си сложите ръкавиците отново, измийте добре ръцете си с топла вода и сапун.\n3. Бъдете внимателни с дръжките на вратите – в офиса и на публични места. Тук ръкавиците отново ще са ви от полза. Ако обаче все още нямате или ви се е наложило да ги свалите, пробвайте да отваряте или затваряте с лакът. В противен случай веднага се измийте. Избягвайте да докосвате с голи ръце парапети, компютри, мобилни телефони – накратко: всичко, което е било изложено на обща среда. Ако докосвате само личните си вещи, няма проблем. Но ако се наложи да вдигнете нечий телефон или да ползвате чужд компютър, не докосвайте лицето си и измийте ръцете си, веднага след като имате досег с предмета.\n4. За да има смисъл от всичко казано дотук, подменяйте ръкавиците всеки ден. Купете си два, три или колкото решите чифта. Перете ги след всяко използване. Изсушете ги добре и едва тогава ги вкарвайте в нова употреба. Важно: не носете влажни ръкавици. Така буквално се превръщате в ходещ развъдник на зарази.\n5. И маските! Тук спорът е сериозен. Предпазните средства са сред едни от най-търсените стоки у нас. Затова и в аптеките е почти невъзможно да бъдат намерени. Според Лори Гарет обаче маските са безполезни, ако се носят навън. Те не са особено полезни, дори когато сте на закрито, тъй като повечето от тях не стават за повече от едно носене. Използването на една и съща маска става причина за задържане на слюнка и носни секрети от вътрешната ѝ страна. А това е магнит за бактерии. Най-добре избягвайте тълпите и стойте на поне половин метър разстояние от хората. Не се ръкувайте и да не прегръщайте никого. Така със сигурност ще е по-здравословно и за двама ви. „Ако някой киха и кашля, го моля да си сложи маска, за да ме предпази от евентуално предаване на инфекцията. Ако откаже, се отдалечавам на поне метър или директно напускам помещението“, отбелязва Гарет.\n6. Вкъщи се откажете от общите кърпи и ги заменете с такива с имената на всеки член на семейството. Особено важно е всеки да използва собствената си кърпа. Перете ги поне два пъти седмично на висока температура и ако имате сушилня, се възползвайте от нейните възможности. Влажните кърпи са идеална среда за развъждане на вируси.\n7. Ограничете използването на общи съдове – не сервирайте с прибор, с който се храните, не пийте от чужда чаша и не опитвайте от общата храна. Измивайте внимателно както храните, за които това е възможно, така и кухненските прибори след хранене. Избягвайте да посещавате ресторанти, в чиято хигиена не сте сигурни на 100%.\n8. Ако нямате домашен любимец, по-добре не си взимайте такъв, преди категорично да стане ясно дали няма опасност именно той да е сред преносителите на Ковид-19. Що се отнася до месото и рибата, препоръчително е да не купувате животните живи, както и да ги консумирате едва след сериозна термична обработка.\n9. Отваряйте често прозорците вкъщи и на работа. Вирусите трудно оцеляват в добре проветрени помещения.\n10. Ако някой от семейството ви е под карантина с опасения за Ковид-19 и се грижите за него, носете ризи с дълъг ръкав и дрехи, които покриват цялото ви тяло. Перете всичко, което той или тя носи или до което се докосва, с гореща вода и сапун. Ако имате място, отделете човека под карантина в самостоятелна стая. За всеки случай носете добре прилепнала маска, като осигурете такава и за евентуалния болен. Бъдете много внимателни, когато сменяте маската на своя близък, защото е много вероятно тя да е покрита със солидно количество вируси. Използвайте латексови ръкавици, когато я сменяте. Така намалявате риска самите вие да се заразите.\nСвързани: вируси зараза здраве Ковид-19 коронавирус медицина опасност сигурност\tShare


Доларът се понижава след решението на Фед за лихвите - Факти - econ.bg\nДоларът се понижава след решението на Фед за лихвите 0\nИндексът на долара, който измерва съотношението му спрямо останалите шест основни валути, се понижи до 95.908 пункта, като загуби 0.5% за една нощ\nДoлapът в нaчaлoтo нa тъpгoвиятa в чeтвъpтъĸ ce пoнижaвa cпpямo вcичĸи ocнoвни вaлyти. "Зeлeнитe пapи" ca пoд нaтиcĸ, cлeд ĸaтo Фeдepaлният peзepв ce oтĸaзвa oт плaнoвeтe cи дa пoвиши ocнoвнитe лиxвeни cтaвĸи пpeз тaзи гoдинa. Зa инвecтитopитe тoвa e cигнaл, чe peгyлaтopът ce гoтивa дa пpиĸлючи тpигoдишнaтa cи ĸaмпaния зa нopмaлизaция нa пapичнoĸpeдитнaтa cи пoлитиĸa.\nДoxoднocттa нa 10-гoдишнитe дъpжaвни oблигaции нa CAЩ cпaднa дo нaй-ниcĸoтo cи нивo тo нaчaлoтo нa 2018 гoдинa. Дoxoднocттa нa двyгoдишнитe ĸнижa cпaднa дo 2,40 пpoцeнтa, a тaзи нa пeтгoдишнитe oблигaции cлeзe дo 2,33 пpoцeнтa.\nДнec cyтpинтa aмepиĸaнcĸaтa вaлyтa ce пoнижaвa cпpямo япoнcĸaтa c 0,19 пpoцeнтa дo 110,47 йeни зa дoлapa, ĸaтo пpeдишния дeн зaгyби 0,6 пpoцeнтa, дeмoнcтpиpaйĸи мaĸcимaлeн cпaд oт янyapи нacaм.\nОбщата европейска валута в cъщoтo вpeмe pacтe c 0,11 пpoцeнтa дo $1,1424, cъщecтвeнo oтдaлeчaвaйĸи ce oт нeoтдaвнaшния cи минимyм в нивoтo $1,1177.\nБританският паунд yĸpeпвa c 0,2 пpoцeнтa дo $1,3218 , cлeд пoнижeниeтo мy вчepa дo $1,3205 зa пayнд.\nЮaнът, южнoĸopeйcĸият вoн, индийcĸaтa и индoнeзийcĸaтa pyпия, a тaĸa cъщo и южнoaфpиĸaнcĸият paнд в чeтвъpтъĸ пocĸъпвaт пo oтнoшeниe нa aмepaĸнcĸия дoлap. Cъщoтo ce oтнacя и дo дpyги т. нap. cypoвинни вaлyти - aвcтpaлийcĸия и нoвoзeлaндcĸия дoлap.\nPeзyлтaтитe oт зaceдaниeтo нa Фeдepaлния peзepв e мнoгo блaгoпpиятнo зa paзвивaщитe ce пaзapи, oтбeлязвaт aнaлизaтopитe, цитиpaни oт Вlооmbеrg. Tpeйдъpитe пpeoцeнявaт cитyaциятa, ĸaтo ce oтĸaзвaт oт пo-paнo зaлoжeнoтo в ĸypca нa дoлapa oчaĸвaнe зa пo нaтaтъшнo втвъpдявaнe нa aмepиĸaнcĸaтa пapичнoĸpeдитнa пoлитиĸa.\nАвстралийският долар получи тласък, когато данните показаха, че нивото на безработицата е спаднало до осемгодишно дъно от 4.9%, след което австралийската валутата се повиши до 0.7147 щатски долара за един австралийски.\nСилните разходи на домакинствата и бизнес инвестициите вдигнаха брутния вътрешен продукт На нова зеландия с 0.6% през декември, като помогнаха на местната валута да се изкачи до седемседмичен връх от 0.6938 щатски долара.\nИндексът на долара, който измерва съотношението му спрямо останалите шест основни валути, се понижи до 95.908 пункта, като загуби 0.5% за една нощ.


Домовете в астрологията: Четвърти и пети - Tialoto\n22 октомври 2019 17 50\nВижте с кои сфери на живота са свързани\nВсеки дом в астрологията отговаря за различен аспект от човешкия живот. Хороскопът се състои от общо 12, като се смята, че първи, четвърти, седми и десети са най-важните.\nЗавъртането на Земята около нейната собствена ос определя разположението на планетите по различните астрологични домове.Според една от системите за разделение, всяка планета стои в един дом за около 2 часа или всичките 12 зодии се извъртат точно за 24.\nСлед като ви разказахме по-подробно какво представляват първи, втори и трети дом, днес ще разгледаме следващите два:\nНа семейството и къщата\nСвързва се с корените и традициите на всяко семейство. Този дом винаги дава основата, върху която всеки да стъпи, но и определя неговата концепция. Той насърчава изграждането на уютна среда, в която всеки да бъде спокоен. Символизира желанието на всеки „да свие гнездо“ и да изпита семейно щастие.\nЧетвъртият дом се управлява от зодия Рак и Луната. Той подпомага връзките между членовете на семейството и им напомня колко е важно те да не бъдат прекъснати. От друга страна този дом обхваща и недвижими имоти, както и други материални ценности, които човек притежава.\nНа любовта и удоволствието\nТой кара хората да се радват на живота, да изпитват някакво удовлетворение. Той е свързан с изкуството и културата, креативността, но обхваща още зачеването и раждането на децата.\nИнтимните връзки също попадат в този дом. Според астролозите, всеки може да достигне емоционално удоволствие в пети дом – чрез хазарта.\nПетият дом се ръководи от Слънцето и представителите на зодия Лъв. Той дава представа на човек как възприема живота и какво му е отношението към децата.\nзодии хороскопи домове в астрологията астрологични домове


Registration date : 22.09.2017\nЗаглавие: Крайпътни мечти Пет 22 Сеп 2017, 14:01\nПрекрасен летен ден. Птиците пееха някъде под сянката на високите дървета. Мелодията им бе красива пленителна и заслужаваща публика. Животинките щъкаха из забравените и обрасли пътеки скрити измежду боровете. Катериците пренасяха жълъди за зимата, трупайки ги в хралупите си. Тия опашати създания много приличаха на нас хората. Някои работеха, събирайки провизии за студената зима, други просто гледаха, а трети пък само изяждаха ценните жълъди. Пчелите търсеха скритите цветя в шубраците, за да може да изпълнят мисията си, от която зависеше живота им, този на прелестните растения, че дори и на хората. Обичах да гледам цветята, реенето на листенцата им от вятъра или лекото поклащане на стъблото всеки път щом до тях се спираше поредната пчела, за да ги дари с прашец. Беше наистина успокояващо да ги наблюдавам. Те не притежаваха емоции, нямаха чувства, не можеха да говорят помежду си, живееха си мирно и спокойно, докато настъпи денят, в който увяхват или пък биват унищожени от някое невнимателно животинче. Цялата гора бе като многочислен и добре синхронизиран оркестър. Измежду това парче земя цареше истинско райско спокойствие, поне преди ние да открием мястото и да го превърнем в наше „скривалище”.\n-Хайде скачай, страхливецо! – хармонията и тишината бяха като една не много дебела пръчка в ръцете на дете, което със силни и постоянни опити щеше да я пречупи на две и да я унищожи, а накрая да я подхвърли на пътя. Ние внесохме хаоса и то заради езерото, което се криеше в края на тъмната гора, която беше зад гърба ми в този момент. Аз стоях на една скала, която, разбира се, използвахме като платформа, за да скачаме от високо във водата. Сигурно сме искали да сме като олимпийските гмурци и да правим вълшебни превъртания във въздуха и с финес да се приземим във водата, но уви нашите полети надолу не бяха толкова красиви и в повечето случаи завършвахме по корем в малкото късче вода. Сигурно нямаше и пет метра, но тогава като деветгодишно момче ми се струваха много повече. Гледах към бездната под мен и виждах приятелите си. Отвъд езерото се издигаше висока планина, която всяваше страхопочитание в сърцето на всеки стигнал толкова навътре в гората, че да я види в цял размер, тъй като от града се виждаше само високият й връх. Децата я наричаха „Огнената планина” заради някакви митове и страшни истории, с които родителите им са ги плашили, за да не си оставят зеленчуците на вечеря или да ги накарат да си легнат навреме. Беше толкова високо, че дори дърветата не смееха да растат там. Сивите оголени скали на върха почти докосваха облаците. Разбира се, така я бях запомнил като дете. Също и като скалата, която мислех, че е поне двайсет метра от езерото, но ако сега застанех до нея щях да разбера, че всичко е било просто илюзия на изплашения ми ум. Може би дори планината е малко хълмче. Защо изобщо си припомнях тези неща точно сега, вероятно защото пътувах точно натам, към малкото градче скрито в гората. Преместих се, когато бях на девет. Родителите ми получиха шанс за работа в големия град, която, разбира се, приеха. В денят на заминаването ми се разделих с безгрижното детство и с всички приятели. Трябваше да изживея истински кошмар в ново училище с непознати хора в непознат град. Ако си мислите, че годините, когато сте тийнейджър са най-хубавите от живота, значи наистина имате някакви проблеми с главата. Тогава нямаше социалните мрежи и малко по малко губех връзка с приятелите си. Но дори когато вече станах достатъчно голям, за да навляза в света на интернет, не потърсих старите си приятели. Пътищата ни се бяха разделили. Аз бях се променил, те също. Това е животът, неизбежно е. Дори не мислех за тях, най-вероятно и те за мен. Поне до този ден, когато отново пътувах обратно към миналото, връщах се в старата си къща и нямаше как да избегна срещата със старите лица. Бяха изминали цели седем години откакто се преместих, а сега трябваше отново да уча тук. Исках да започна живота си отначало и да съживя малкото светлина останала в душата ми. Може би щях да се представя с друго име и тайно щях да вляза под прикритие в редиците на старите познати.\n-Извинете, свободно ли е? – съвсем се бях загубил из главата си, даже не бях разбрал кога автобуса е спрял на поредната спирка. Момичето изглеждаше с година или две по-голяма от мен. Явно забелязала, че съм със слушалки, тя протегна ръката си към мен, за да ме побутне и да привлече вниманието ми. Истината беше, че не слушах музика, слагах ги само, за да избягам от шума на автобуса и хората в него.\n-Разбира се – прекъснах я, опитвайки набързо да прибера нещата си, които бях разхвърлял по седалките.\n-Не се притеснявайте, на следващата спирка слизам.\nЕ аз бях щях да съм в този затвор на колела още поне пет часа, а в него вече се носеше застоял въздух овкусен от миризмата на чипс от задните седалки с незнайно гаден вкус – нещо между вмирисан чорап и бельо, носено със седмици, без да минава през пералнята.\n-Но как разбрахте?\n-Носите си баджа, предполагам отивате на работа, разбира се, имайки в предвид, че е шест часа, най-вероятно сте втора смяна.\n-Свикнал съм да си мълча и да наблюдавам хората.\nЗа жалост спирката дойде и ужасният свистящ звук от спирачките на автобуса прекъсна разговора ни. Отново опрях глава на стъклото и се загледах навън. Сложих слушалките си и преминах прага на царството познато като тишина и спокойствие. Последните слънчеви лъчи се топяха във върховете на планините, които ни заобикаляха и наблюдаваха как малкият автобус се клатушка по тесните улици, покрити повече с прах отколкото с асфалт. Скоро и тези лъчи изгаснаха и слънцето примирено се прибра отново загубило битката с нощта. Мракът обгърна всичко наоколо. Имаше нещо страшно в тъмното. Не че ме беше страх от създанията с много глави и остри зъби, които се криеха измежду шубраците. Минах тази възраст, в която нещо такова да ме плаши, въпреки че се плашех лесно и дори един филм можеше да ме ужаси толкова много, че да не заспя с дни. В тъмното се криеше друга магическа сила, която ме стряскаше много повече. Един зов, вик, който ме привличаше като песента на сирените, които дават последна надежда на изгубилите се моряци. Прекарай много време в мрак и накрая ще започне да ти харесва и може би дори ще се почувстваш у дома си. Сладката тишина, която предлагаше луната. Безбройните мечти, които бяха под формата на звезди в небето. Успокояващата песен на щуреца в синхрон с вълчият вой някъде далеч зад хоризонта. Но това привидно спокойствие все пак беше плашещо само по себе си. Подскочих от поредната неравност по пътя, през която шофьора мина без да се замисля за заспалите си пътници. За малко да изтърва и телефона си, който стисках в ръка. Мразех тия устройства и ето че все пак го стисках в ръка сякаш бе по-ценно от всичко друго на света. Вече дори не си спомнях името на човека изобретил тия „умни” телефони. Може би бяха наречени така, защото бяха в пъти по-умни от хората, които ги използваха. Но дали господина, който е дал толкова от живота си, за да изобрети тая машина е знаел, че един ден ще пороби човечеството. Нека бъдем честни, колко хора виждате по улиците с телефони в ръка. Не ги интересува дали ще ги блъсне кола, за тях е по-важно да ровят в телефоните си. Дори аз, който ги обвинявам, не бях по-различен. Не можех да издържа и минутка без отново да отключа телефона. И наричат това еволюция? Какво изобщо е еволюцията? С мои думи това е развитие и промяна към по-добро. Точно както според Дарвин сме стигнали от маймуната до пещерният човек, а после и до модерният човечец роб на технологиите. Да не мога да отрека, че сме постигнали неща, които преди години са били невъзможни. Технологиите са толкова напреднали, че всеки ден се появяват нови и все по-нови неща. И все пак, голяма част от обществото върви назад по еволюционният път. Щеше да е хубаво някой наистина да може да се върне и да каже на пещерните хора, че са се провалили. Човешкото развитие в днешно време не е положително, следователно не може да се нарече еволюция, а по-скоро деградация. Поредната дупка на пътя обаче ме извади от размислите. Секундите минаваха бавно, минутите съвсем се тътреха, а часовете дори не искаха да тръгнат. Исках да избягам от превозното средство и най-накрая да съм свободен. Мразех дългите пътувания, те бяха уморителни и неприятни. Някакъв господин на предната седалка хъркаше толкова силно, че щеше да събуди и мечките скрили се в пещерите си някъде в подножието на планините. Опитвах се да не обръщам внимание и да се успокоя. В главата ми звучеше пиано отново, но и то не вършеше работа. Единайсетата соната на Моцарт бе заглушавана от хъркането на човека пред мен. Изобщо не можех да чуя темпото или различните тактове, мелодията в главата ми звучеше повече като на някое тригодишно дете, което за първи път виждаше пиано, отколкото на великия Моцарт. Някак си успях да издържа и последният час от пътуването и най-накрая навлязохме в населено място. Виждаха се малки къщички встрани от пътя. Спирахме все по-често, за да слизат пътници и накрая може би останах единствен. Все пак моята спирка беше последна, но вече бяхме толкова близко, че го усещах във въздуха. Шофьорът направи няколко резки завоя, а автобуса подскачаше от големите дупки по пътя, който вече дори не можеше да се нарече така, по-скоро карахме по горски път, а не по асфалтиран. След като отново се настаних удобно в седалката си след дупките, отново се загледах през прозореца. Пред мен се разкриваше невероятна гледка. Самата Огнена планина се издигаше високо над всичко останало и хвърляше зловеща сянка над целия град, който вече шофьора виждаше през предното стъкло. Нямата си представа какво чувство на облекчение ме сполетя, когато вратите на автобуса бяха спрели. Малкото градче нямаше автогара, само един знак, за да знаят къде шофьорите да спират. Нищо не се беше променило. Поне на пръв поглед. От този момент започваше моят нов и анонимен живот. Можех да бъда всеки. Можеше да съм готиното момче, което ходи със скъпи дрешки и слънчеви очила, дори да е зима. Или пък забавният, душата на компанията. Това бяха само стереотипи, но наистина можех да започна отначало.\n-ЕДИ, ЕДИ! – по дяволите, това бях аз. Плановете ми за нов живот бяха смачкани и изхвърлени в кошчето. Към мен тичаше момиче. Очите й бяха сини като моите, но лицето й ми беше непознато. И все пак само с едно момиче някога съм бил приятел и явно това беше тя – Джеси. Цялото място беше пусто. Часът наближаваше полунощ и улиците бяха все така празни.\nНакрая момичето стигна до мен и измерено от тичането си едвам успя да промърмори няколко думи, които нямаше да чуя, ако наоколо не цареше пълна тишина:\n-Ти ли си, Еди?\n-Не – хванаха сака си и тръгнах напред.\n-Значи все пак си ти – засмя се момичето и ме настигна. –Променил си се.\n-Разбира се. Всички се променяме.\nДори малкото градче се беше променило, въпреки че на външен вид това не можеше да се забележи, аз го усещах. Във въздуха се носеше някакъв странен аромат. И не, нямах предвид сладникавият парфюм на Джеси. Някаква зла сянка бе надвиснала над града.\nЗаглавие: Re: Крайпътни мечти Сря 27 Сеп 2017, 11:55\nЗаглавие: Re: Крайпътни мечти Сря 27 Сеп 2017, 14:33\nЗаглавие: Re: Крайпътни мечти Сря 27 Сеп 2017, 14:44\nСпомнях си онази семейна вечеря сякаш беше в деня преди заминаването ми, а всъщност вече бяха отминали месеци. С майка ми седяхме на масата, препълнена с всякакви вкусотии. Яденето беше топло и ни изкушаваше със своята чудесна миризма. Слънцето отдавна бе се оттеглило от поста си и само звездите правеха компания на самотните вълци. И тази вечер, както всяка предишна, ние чакахме баща ми да се прибере от работа, за да седнем като едно семейство на масата. Аз бях този който предложи семейните вечери, така че нямах право да се оплаквам. Винаги съм завиждал на прекрасните семейства по филмите, които се разбират чудесно и винаги вечерят заедно. Но все пак това не беше истинско. Реалността бе съвсем различна. Тази вечер обаче бях щастлив, че баща ми закъснява, защото исках да говоря с майка си. Знаех, че тя ще бъде по-лесна за убеждаване. Баща ми беше суров и ако нещо в разговора не му харесваше просто щеше да не му обърне внимание.\n-Какво? Искаш да се върнеш там? Но защо? – не знам какво очаквах, едва ли щеше просто да се съгласи и да каже „добре” след което да нападнем вкусната вечеря.\n-Знаеш, че не ми харесва тук. Искам да се върна. Сърцето ми го иска – определено преувеличавах, но знаех, че това е единственият начин да я убедя.\n-Не ставай глупав. Тъкмо се настанихме тук. Баща ти никога няма да се съгласи да напусне работа и да се преместим отново.\n-Аз не искам това. Ще се преместя сам. Къщата е все още на наша, нали? – явно никой не искаше да купи старият ни дом. Може би защото никой не искаше да живее в това малко и загубено от картата градче.\n-Не мога да те пусна. Баща ти също няма да те пусне!\n-Ами ако успея да го убедя? – в този момент вратата се отвори и през нея влезна именно баща ми. Той постави якето си на закачалката до вратата и тръгна направо към нас.\n-Хей какво става тук? – явно най-накрая бе усетил атмосферата в стаята. Аз бях скочил от стола си с ръце свити на юмруци, а майка ми стискаше хубавата си нова покривка.\n-Еди, къде изчезна? – гласът на Джеси ме върна в реалността.\n-Просто не мога да повярвам, че майка ми ти се е обадила. Тя беше против идването ми тук – отново бяхме насред тъмните улички под красивата луна. Наистина бе празно. Нямаше нито една загубила се душа, която да скита с нас.\n-Може би се притеснява за теб и иска да те пазя – лека усмивка изскочи на лицето й, която усещах дори с гръб към нея. Такава си беше тя. Винаги усмихната и позитивна. Сякаш около нея имаше една сфера щастие, която завладяваше всеки човек приближил се на няколко метра.\n-Така като се замисля не си се променила много.\n-Имаш същата усмивка както като бяхме деца.\n-Е ти пък си се променил. И то много. Станал си по-висок. Свалил си килограмите. Даже си променил прическата. Какво стана с гнездото, което имаше на главата преди? – изведнъж сериозната ми гримаса изби на смях, защото точно така описвах и аз прическата си – гнездо. Но това вече беше минало.\n-Вярно е, че съм станал малко по-голям и със сигурност мисленето ми се е променило, но това не означава, че съм чак толкова различен от преди – промяната наистина бе неизбежна, поне външната, но може би хората винаги си оставахме такива каквито сме. Или се превръщахме в това което ни бе заложено някъде дълбоко в душата.\n-Затова че си по-голям ще се съглася. Но все още се губиш в мислите си толкова, че понякога не различаваш реалността и това което се случва в главата ти.\n-Хайде де. Дори като деца понякога толкова се отнасяше в училище, че започваше да си говориш сам по време на час.\n-Дори си спомням как веднъж размишляваше на глас за глобалното затопляне по време на физическо, докато волейболната топка не те удари по лицето – двамата започнахме да се смеем и вече уличките не бяха толкова тихи и самотни. Вече знаех, че връщането ми тук е правилното решение.\nПовървяхме още малко, докато не стигнахме до центъра на града. Виждах кметството, което изобщо не се беше променило. Градската библиотека, пазара, който бе затворен и щандовете бяха покрити също не бяха се променили. Дори парка, в който често играхме като деца. Сякаш времето тук бе спряло, а аз бях някакъв странник, който идва от бъдещето. Не виждах нито една нова или ремонтирана сграда.\n-От утре на училище, а?\n-Отново се бях отнесъл, нали? – тя само кимна с глава.\n-Ще те чакам пред вас за училище.\n-И сам мога да стигна, едва ли пътя до там се е променил.\n-И все пак, ще те чакам – сферата на щастието бе в пълна сила. Само с присъствието си до нея ми се искаше да се усмихна или да кажа нещо забавно. Това не бях аз. Или пък бях? Моята същност, която загубих, когато се преместих. Трудно е в един фалшив и лъжлив свят да откриеш истинското си Аз. Без да осъзная бяхме стигнали до къщата на Джеси, а на тротоара пред нея стояха родителите й. По-скоро на каменната пътечка, която стигаше до верандата им. Целият двор бе украсен в цветя. Патрик и Джулия бяха имената им, ако си спомнях добре. От далеч се виждаше, че тя е тяхна дъщеря. Те имаха същите глупави усмивки на лицето й. Колко ли ги болят челюстите, когато се събудят сутрин? Колкото и да исках не успявах да насиля усмивка на лицето си. Изглеждах странно, че дори малко страшно в тази мрачна нощ.\n-Добре дошъл у дома – за малко щях да повърна. Синхронът, с който го казаха, беше по-перфектен и от плувците, които се състезават в синхронното плуване. Въпреки че ми се гадеше, трябваше да отговоря:\n-Благодаря – помахах с ръка по-скоро на Джеси, а не на странните й родители. Погледът й казваше „съжалявам за тях”.\n-Нали знаеш, че винаги си добре дошъл в тази къща? – за щастие този път беше само баща й.\n-Разбира се. Благодаря – накрая вече им обърнах гръб и тръгнах по тротоара към своя дом. След не повече от две минути стигнах. Та ние бяхме почти съседи. Малката къща нямаше двор като този на Джеси, нямаше пътека или веранда. Но пък имаше две високи дървета в задния двор, които пазеха сянка на малката постройка. Също така зариваха покрива и двора с иглички. В нощта тази къща изглеждаше зловеща като бърлога на злото. Отключих почти изгнилата дървена врата с ключа, който майка ми беше дала. За мое щастие всичко си беше така както го бяхме оставили. И за още по-голяма радост, електричеството все още работеше. Включих абсолютно всички лампи на първия етаж и се запътих към кухнята. Пуснах щорите, за да новите ми стари съседи не гледат какво върша. Хладилника беше абсолютно празен. Трябваше след училище да напазарувам, за не умра глад. Най-накрая бях в къщата. Леглото беше все толкова изкушаващо, часът бе около два през нощта. И все пак не ми се спеше. Спането все пак си бе загуба на време, нали така? Още от малък имах проблеми със заспиването. Или по-скоро с това което се случваше след като заспя. Ужасяващи кошмари ме преследваха. Причината не беше ясна, но няколко пъти майка ми ме води на доктор, за да ме прегледа. Още докато бях малък се опитваха да ме тъпчат с хапчета, но по едно време реших, че няма да ги взимам и започнах да ги изхвърлям. Не можех да спя, бях нервен и само пианото ме спасяваше. Красивите мелодии на велики композитори. Започнах сам да се уча как да свиря. Но в днешно време в интернет има уроци за всичко. Малко по малко станах достатъчно добър. Не можех да свиря вкъщи, защото нямахме пиано, но в училище госпожата по музика ми даваше да свиря на пианото в музикалния кабинет, когато си поискам. Това ми липсваше най-много в този момент. Пръстите ми трепереха и се движеха в такт, но не чувах мелодия в главата си. Тя бе сива и беззвучна. Единственото, което достигаше до ушите ми бе лекото бръмчене на лампите, които пируваха, че отново работят след толкова години. Остана ми само един вариант. Седнах на дивана пред телевизора и започнах да щракам нервно с дистанционното. Усещах някакво зло не само в къщата, но и в града. Сякаш ме следеше. Не чувах стъпки от горния етаж, нито пък гласове в статичния шум на телевизора. Познавах този тип ужас. Може би и най-страшният. Говоря за онова усещане, че някой те наблюдава или пък усещането на нечий дъх във врата си. Когато лампите изгаснат и усетиш, че има някой зад теб, дори го чуваш. Но когато се обърнеш няма нищо. Освен някой паяк на стената. Мразех паяци. Дори малките. Нямаше насекомо, животно, човек или нещо друго на този свят, което да ме плаши повече от паяците. Дори пред мен да се явеше дух, нямаше да изпитам и половината от страха, когато видя някой голям паяк на стената до леглото си. А може би просто всичко беше в главата ми. Силното въображение играе подобен номер на всеки останал сам вкъщи. Особено ако е вечерно време. Най-вероятно нямаше нищо зло в града. Може би и хората си бяха все така мили и добри като в миналото. Нямаше за какво да се притеснявам. Евентуално заспах, гледайки някакъв глупав филм. „Знаех си, че мога да разчитам на Холивуд, за да ме приспят” – бяха последните ми мисли преди да затворя очи за няколко часа.\nЗаглавие: Re: Крайпътни мечти Пон 27 Ное 2017, 20:50\nЧасовникът над главата ми бавно и мъчително изброяваше секундите оставащи до изгрев слънце. Лаят на съседското куче се превръщаше в песен, която омръзваше след хилядите слушания. Всеки път, когато домашният любимец, в отсрещната къща, си отвореше челюстите, агонията ми се увеличаваше. В ъгъла на стаята виждах сянка от миналото, която явно потъркваше ръце доволно, докато гледаше мъчението ми. Отново трябваше да прибягна към най-доброто лекарство – кафето.\nНе знам как успях да закъснея след като бях буден през цялото време. Джеси всеки момент щеше да почука на входната врата, а аз дори не бях приготвил дрехи, с които да ида на първия си учебен ден. И ето че докато тичах из къщата, почукването дойде. Старото дърво трепереше под силната ръка на момичето. Не знам дали искаше да почука или да нахлуе, разбивайки вратата с ръце. Отворих вратата, прекъсвайки ударите по нея. От другата страна беше Джеси, но до нея стоеше момче. Най-вероятно той бе виновника за силното блъскане. Физиономията му ми бе позната.\n-Хей Еди, виж, това е Ари! – все така жизнерадостно и приповдигнато говореше тя. Ари беше третата част от нашето старо приятелство. Като малки постоянно движехме заедно. Определено той беше най-добрият ми приятел. Сега обаче изглеждаше различно. Винаги е бил лудата глава в нашата компания. Измисляше какви ли не глупости. Като да откраднем домати от някоя сергия и да замеряме прозорците на някоя къща. Или пък да слагаме всякакви миризливи неща в бюрото на учителя. В този момент стоеше срещу мен и се усмихваше.\n-Как си Еди?\n-Добре, ще тръгваме ли? – усещах разочарованието в лицето му, но и виждах една малка искра в очите му, която казваше „радвам се, че не се е променил”.\n-Трябва да ти кажем нещо. Сега сме… - започна Джеси, но я прекъснах.\n-Стоиш близо до него да не кажа, че се облягаш на него. Плюс това, откакто сте дошли се държите за ръце.\nВинаги съм бил скаран с любовта и някак си тя винаги ме подминаваше, така че намирах нещо в техните действия, което караше, набързо хапнатият сандвич, да се връща по пътя нагоре.\nВървяхме надолу по пътя, улиците ту се стесняваха, ту се разширяваха. Въпреки че бяха минали години, всичко си беше както преди. Имаше някакво чувство на носталгия, което се прокрадваше в дълбините на душата ми. И все пак, достатъчно ли е всичко това за да се подобри състоянието ми.\n-Състоянието ти? – гледаше ме учудено Ари, явно отново бях започнал да мисля на глас. Разбира се, че те не подозираха за кошмарите, хапчетата, параноята или пианото.\n-Нищо не се е променило, а? – направих се, че не съм чул въпроса му и бързо смених темата. В този момент обаче пред нас се извиси голямата сграда на училището.Многобройни стълби водеха до двора му. Големият паркинг преди стълбите вече беше пълен с коли, деца се изсипваха на групи и бързаха за първия учебен час. В двете страни на стълбите имаше току-що посадени дръвчета, а за контраст зад тях бдяха стари и високи борове. Десетина метра след стълбите идваха и още три стъпала, които вече водеха до входната врата на зданието. Над белите врати имаше лъскав знак с името на училището. Сградата бе на три етажа, а на всеки етаж имаше по шест стаи.\nВече ми бяха казали, че ще съм в класа на Джеси, следователно и в този на Ари. Тримата се запътихме към класната стая. Коридорите бяха дълги, а на няколко места имаше саксии с високи зелени растения. По стените бяха закачени разни картини или рисунки от някой училищен конкурс. Оставаха няколко минути до началото на първия час и по коридорите все още жужаха малки и големи ученици. Малките, разбира се, бяха по-притеснени от началото на учебната година и все още обикаляха объркани през всички стаи, докато намерят своята. Старите кучета, ветераните, или просто по-големите ученици, се движеха безшумно сред дребосъците. Повечето носеха отегчени физиономии окачени на лицата им. Джеси и Ари ме водеха към класната ни стая. Тя се намираше в края на коридора на първия етаж. Изглеждаше като съвсем обикновена стая. Бях нервен. Вероятно вече всички знаеха, че ще има нов ученик в класа. Все пак преди няколко месеца идвахме с майка ми, за да се запиша в училището. Тогава се запознах и с повечето учители. Зад бялата врата се чуваха приповдигнати гласове. Изненадани погледи ме посрещнаха. Не обръщах внимание на шепотите им, а просто си търсех място. Повечето от дървените чинове бяха вече заети. При Джеси и Ари веднага отидоха две момичета. Не исках да се натрапвам в приятния им разговор, затова реших, че ще се справя сам в този хаос от хора. Виждах два свободни чина отзад и разбира се, се запътих към този до прозореца. Седенето до прозореца ми даваше възможност изобщо да не слушам учителите, а да наблюдавам планините, които се извисяваха над стоманеният хаос. Облаците, които плавно носещи се, бдяха над хората. А пък хората бяха най-интересното в този разнообразен пейзаж извън училището. Някои бързаха за работа или пък бързаха да се приберат от работа. Ходеха с наведени глави и се подминаваха един друг. Единствено телефонният екран светеше в очите им. Всяка друга светлинка бе изчезнала. Мечтите бяха потъпкани от ежедневието, а добротата бе загубила войната със злото. Приближих се към дървената маса до прозореца в самото дъно на стаята. Там обаче нямаше стол. Обърнах се да си взема стол от друг чин, но срещнах тревожният поглед на едно момиче, което бързо доприпка до мен. Тя беше по-ниска от мен, косата й бе къса, а очите й гледаха зад стъклата на очилата й с големи рамки.\n-Съжалявам, но тук седи Шарлот - тревожно каза.\n-Добре тогава – усмихнах се аз и седнах на съседното място до празния чин. Момичето, вече спокойно, се завърна с бърза крачка към своето място, а звънецът удари, но сякаш звука му бе попит от стените и никой от стаята не го чу, защото никой дори не помръдна. Всеки продължи с разговорите си и смеха все още кънтеше из помещението. Останалата част на коридора замлъкна, а отвъд нашата стая се чуваше само леко трополене и скърцане по пода, както и стъпки, тежки и уморени. Вратата започна да се отваря и всички се наредиха и млъкнаха, сякаш това бе рутина за тях. През вратата първо се подаде момиче в инвалидна количка, а след това и госпожата, която и помагаше да стигне до тук. Като че ли погледът на момичето обаче казваше – „ по дяволите и сама мога”. Учителката застана зад своето бюро, а момичето започна само да върти големите колела и тръгна към мен. Очите й бяха тъжни, но в същото време и горяха от копнежи, за разлика от хората, които бях срещнал досега в този град. Кафявата й коса се спускаше и почти се оплиташе в колелата. Тя бе слаба и стройна, най-вероятно и висока, но в седнало положение нямаше как да се каже с точност. Имаше нещо детско и невинно в нея, но и нещо болезнено и скрито надълбоко. Тя идваше право към мен, но направи лек завой и се настани до мен, на чина до прозореца. Явно затова нямаше стол.\nБързо часовете ми омръзнаха, а умът ми смени училищната обстановка с тази на гората. Върнах се назад във времето, когато като малки ходехме на езерото скрито под „Огнената планина”. Денят беше горещ, вятърът пареше бузите ни, а птиците пееха за нашия поход през мистериозната гора. Спомнях си всичко, това бе последното ми горско приключение преди да се преместим. Следвахме отъпканата кална пътека към малкото езеро. Клонките се пречупваха под краката ни, а дърветата тихо шептяха. Пътеката към езерото скоро направи рязък завой надясно, но ние стремително продължихме напред. Пред нас се издигаха високи трънаци, прикриващи стар и забравен път навътре в гората. Явно не си спомнях всичко от този ден. Ари смело стъпваше през бодливите храсти , а ние с Джеси го следвахме. Всички бяхме тихи, като че ли изпълнявахме тайна мисия насред гората. Бързо прашната диря, която наричахме пътека, стана по-стръмна и камениста. Птиците вече не пееха, а дърветата по-скоро шептяха зловещи слова. Ари като истински водач успя да ни преведе през всички препятствия и стигнахме до една голяма поляна.\n-Добре дошли в Огнената планина – каза той с усмивка, мисията му бе изпълнена. Но пътят не приключваше там. Пътеката продължаваше нагоре и само нагоре. А там лежеше най-голямата тайна, която не биваше да разкриваме…\n-Хей, новото момче – усетих леко побутване по рамото и веднага очите ми се отвориха. Отново бях в клас. –Не заспивай още в първия си час – Шарлот бе тази която ме извади от транса ми. Щом никой в класа не ме гледаше странно и не ми се смееше, то значи не си бях говорил сам през цялото време. Интересно как през нощта не мога да спя, но в училище винаги ми се получава.\n-Благодаря. Може да ми викаш Еди.\nВ този момент звънецът изби и мелодията му даде край на този час. До мен веднага се появиха Ари и Джеси, които ме издърпаха от класната стая. Водеха ме някъде, но не си спомнях толкова добре училището, че да разбера къде. Качихме се чак до третия етаж и тогава го видях. Първата стая точно срещу стълбите имаше малка табелка „музика”, което означаваше, че това е стаята, където по малките ученици учеха музика.\n-Нека да позная. Майка ми ти е казала, че свира на пиано?\n-Да. И вече говорихме с госпожата и тя се съгласи да идваш, когато си поискаш. Стига наистина да можеш да свириш, защото пианото си е нейно и не иска никой да й го докосва. Всичко беше прекрасно, а вече не трябваше да насилвам усмивката си на лицето. Прекрасните мелодии на Бетовен го правеха вместо мен. Чувствах се прероден. Но звънецът изби отново…\nЗаглавие: Re: Крайпътни мечти Сря 29 Ное 2017, 20:36\nне знам как успяваш, но е много меланхолично и свежо едновременно\nЗаглавие: Re: Крайпътни мечти\n» Сладки мечти