Anne Marie er ambassadør på Slankestudiet\nLæs og bliv inspireret. Og se filmen om Anne Maries forløb på forsiden af Slankestudiet.\nJeg gør det her for mig selv\nHvor heldig har man lov at være? At blive udvalgt som ambassadør for Slankestudiet kort tid efter, at jeghar taget beslutningen om at sige endegyldigt farvel til de ekstra kilo, der tynger min krop. Jeg glæder mig til at komme i gang, og det bliver en spændende – og lidt angstprovokerende udfordring samtidig at skulle berette åbent om min proces undervejs.\nJeg har altid vejet for meget – følelsen af at være rigtig slank, har jeg med andre ord aldrig prøvet. Alderen har rundet 33 år, og vægten står på 83 kilo – det er minimum 13 kilo for mange!\nSom så mange andre har jeg prøvet lidt af hvert for at slippe af med overvægten, men foreløbig uden det store held og hver gang med følelsen af nederlag. De sidste par år har jeg givet op og tænkt, at det måske bare var mit lod i tilværelsen at være ’lidt stor i det’.\nSå nu er jeg klar! Jeg ved nu, at det er mine følelser, der spænder ben for mit ’slanke jeg’. Derfor bliver spændende at se effekten af en for mig helt anderledes slankemetode, hvor fokus er på at ændre tanker og følelser frem for på at tælle kalorier og følge stramme kostplaner. Mit mål er at veje 70 kilo og kun spise det min krop har brug for – hverken mere eller mindre! Jeg er godt på vej; har allerede tabt 1,3 kilo.\nJeg er i gang med lektion tre i Slankestudiet. Jeg er stødt på utallige tankevækkende spørgsmål undervejs. Fx blev jeg slået omkuld af spørgsmålet: ”Jeg fortjener at blive slank, fordi…”. Det stod pludselig klart for mig, at en af grundene til, at jeg aldrig har formået at blive slank er, at jeg åbenbart ikke synes, jeg fortjener det. Tænk engang!\nI min første samtale med Lone ændrede hun spørgsmålet til: ”Hvad skal der til for, at man fortjener at blive den mest rigtige og sande version af sig selv?” Når spørgsmålet blev formuleret på den måde, så var svaret til gengæld åbenlyst – for alle fortjener da, at være den mest sande version af sig, eller hvad?\nVil du også ned i vægt?\nKursus med stof til eftertanke\nSiden sidst har jeg deltaget i kurset ”Nye tanker - nye resultater 2 - et godt skridt videre”. Otte skønne kvinder og en indsigtsfuld underviser havde sat hinanden stævne for at få mere fokus, motivation og energi til rejsen mod vores slanke jeg!\nSlankeprojekter har for mig hidtil været noget jeg gjorde selv – helt selv! Jeg er den private type, der holder mine problemer for mig selv, og sjældent rækker ud efter hjælp. Derfor var det en helt speciel oplevelse at se, hvad det betød for mig at mødes med ligesindede og høre andre sige alt det, jeg selv føler, oplever og kæmper imod. I løbet af aftenen måtte jeg flere gange tage mig selv i at sidde og nikke genkendende til det, de andre fortalte om deres oplevelser og udfordringer. På den måde åbner Slankestudiet også en ny verden for mig, fordi man her kan dele sine lyspunkter, nedture og succeser med andre, der ved lige præcis, hvad det handler om!\nPå kurset gennemgik vi en række forskellige værktøjer. Min personlige aha-oplevelse var vores snak om energifeltet. Mit energifelt står pivåbent, og jeg er dermed konstant er fokuseret på andre menneskers behov. Det betyder, at jeg typisk ret dygtig til at manøvrere i sociale sammenhænge, men til gengæld ikke er helt så god til at fornemme, hvad jeg selv har behov for. Så nu øver jeg mig hver dag i at trække mit energifelt til mig, så jeg kan mærke, hvad jeg har brug for – både når det gælder mad og alt muligt andet.\nI denne uge har jeg været udfordret af stor uro. Jeg har svært ved at sætte fingeren på, hvor det kommer fra, men det er måske heller ikke så afgørende. Det vigtige har for mig været, at det ikke som normalt omsætter sig i trøstespisning, som Liselotte også skrev om i sidste uge. Foreløbig har jeg fundet ud af, at det virker for mig at acceptere uroen; at give den lov til at være der. Samtidig har jeg haft øjnene stift rettet mod mit fremtidsbillede, og så har jeg brugt min nye viden om energifeltet til at fokusere mig selv og ikke lade uroen dominere det hele. Heldigvis ser det ud til at have virket. Vægten siger nu 80,5 kilo, hvilket svarer til 2,5 kilos vægttab på 3 uger. Rimeligt godt gået, synes jeg selv.\nHvad med jer – arbejder I også aktivt med jeres energifelter og kan I mærke, om det gør en forskel?\nTak til Lone for et rigtig godt kursus, og tak til mine medkursister for en dejlig aften med åbenhed, grin og alvor. Jeg var glad for at få sat ansigter på og høre jeres historier, og jeg glæder mig til at følge jer på Slankestudiet.\nØv, vægten er steget! Det var min første tanke, da jeg ved denne uges vejning måtte konstatere, at vægten var gået op. Godt nok kun 400 gram, men det er jo også noget. Vægten står nu på 80,6 kilo. Jeg startede for ca. 6 uger siden og samlet set tabt 2,4 kilo, så alt i alt er jeg i virkeligheden godt tilfreds!\nJeg nærmer mig alligevel et kritisk punkt, kan jeg mærke. Af flere grunde er det nu vigtigt, at jeg holder fast:\n1. Min slankehistorie fortæller mig, at det er nu – hvor jeg for første gang ople-ver, at vægten svinger lidt opad – at jeg begynder at vakle. Troen forsvin-der, og jeg er fristet til at opgive ævred og tænke, at det måske også kan være lige meget det hele.\n2. De 80 kilo er for mig en mental barriere. Min vægt har i mange år svinget li-ge omkring 80 kilo, og det har tidligere været en acceptabel vægt for mig. Min indre djævel fortæller mig, at det bliver svært at komme under 80 kilo – og ikke mindst at blive under.\n3. Det er jo ikke for sjov, at det hedder ’den søde juletid’. I slankemæssig for-stand er julen et helvede. Jeg bliver konstant slået ud af min ellers efterhån-den ret gode rutiner omkring mad, og det er selvfølgelig derfor, at vægten er steget.\nHvad gør jeg så? Tidligere ville jeg blive nedtrykt og ty til trøstespisning. Nu føler jeg til gengæld, at jeg har nogle nye redskaber og ikke mindst tanker, som jeg vil benytte mig af:\n• Jeg vil acceptere, at det er ok at vægten nogle gange svinger opad. Jeg skal nok nå mit mål alligevel, det tager bare lidt længere tid.\n• Jeg vil forberede mig på, at jeg snart skal hilse på 7-tallet på min vægt, som Lone bad mig om ved seneste samtale. Jeg vil mentalt indstille mig på at si-ge farvel til 80’erne og give helt slip på dem. I den forbindelse vil jeg bruge øvelsen i lektion 8, hvor jeg gennem 5 små tring kan ændre min gamle over-bevisning (”det er svært at komme under 80 kilo”) til en ny og bedre over-bevisning (fx”jeg bestemmer selv min vægt”).\n• Jeg vil lægge følgende strategier for julen: 1) Jeg vil holde min vægt stand-by, så jeg kan fortsætte hvor jeg slap (og ikke højere oppe), når vi når frem til januar. 2) Jeg vil mærke efter maven, når jeg står foran diverse juleborde, så jeg kan træffe bevidste beslutninger om, hvad der er rart at spise for mig. (Lektion 7 er en god vejledning her).\nSidst men ikke mindst vil jeg kigge godt og grundigt på mit fremtidsbillede. Det er nøglen! Det er det billede, der gør mig i stand til at skelne mellem, hvad jeg har lyst til på kort sigt, og hvad der er godt for mig og i overensstemmelse med mine behov og værdier på lang sigt.\nJeg ønsker jer alle en god jul og et godt nytår. Må 2011 blive endnu et spændende år, hvor der skal siges farvel til masser af kilo hos Slankestudiets medlemmer!\nHer kan du tilmelde dig Slankestudiet\nBevidsthed hen over julen\nGodt nytår til jer alle! Jeg har i sandhed haft en dejlig jul, og det nye år er også startet rigtig fint.\nJulen startede med, at jeg til min skræk opdagede, at vægten på min juledestination var gået i stykker. Jeg kunne med andre ord ikke følge med i, om mine julestrategier virkede undervejs. Det var derfor med ganske stor spænding, at jeg efter en lang juleferie steg på vægten for første gang. Og stor var min overraskelse, da vægten viste 79, 6 kilo. Det var præcis et kilo mindre, end jeg vejede før jul.\nDet var en KÆMPE overraskelse for mig. Da jeg opdagede, at der ikke var nogen vægt, så gav jeg sådan set mig selv lidt ’fri’ og tænkte, at det måtte briste eller bære. Da jeg både har spist god julemad, nydt min mors hjemmebagte småkager og haft fingrene i slikdåsen indtil flere gange, så troede jeg egentlig, at jeg havde taget lidt på, eller i bedste fald at vægten var status quo.\nJeg har derfor brugt en del tid på, at finde ’eksterne’ forklaringer på, hvorfor det gik så godt. Jeg har fx tænkt, at det måtte skyldes, at min vægt var særligt høj, da jeg vejede mig før jul, eller at jeg har siddet så stille i min juleferie, at det er ren muskelmasse, jeg har tabt.\nDet har fået mig til at tænke på, om jeg er for dårlig til at fejre mine sejre. Hvordan kan det være, at når det går godt, så skyldes det alt muligt andet, mens når det går skidt, så er jeg ikke sen til at pege fingre ad mig selv? Måske skal det være mit nytårsforsæt selv at tage ansvaret for mine succeser.\nJeg kan jo starte med at fortælle, hvorfor det egentlig var, at det gik så godt hen-over jul. For jeg ved jo godt, at julen var anderledes, end den plejer at være. Først og fremmest så var jeg mere bevidst – bevidst om hvordan jeg havde det, og hvad jeg spiste (og ikke spiste). Dernæst havde jeg hele tiden fokus på ’det lange sigt’; på mit fremtidsbillede. Det bliver meget nemmere (men aldrig helt nemt) at vælge småkage nr. tre fra, når jeg ved med mig selv, at jeg hellere vil møde mit fremtids-billede. Sidst men ikke mindst så prøver jeg hele tiden at finde roen i nuet. Det er meget banalt, men det hjælper.\nDet interessante er vel, at jeg ikke troede jeg havde tabt mig, fordi jeg ikke syntes, at jeg havde kæmpet for det. Jeg må indse, at en af mine gamle overbevisninger er, at vægttab kræver hårdt arbejde og skal være anstrengende. Det jeg må erkende nu er, at det selvfølgelig kræver arbejde – det er bare en anden slags arbejde; det er mentalt arbejde, og når arbejdet er udført, så er det faktisk slet ikke så svært.\nJeg er derfor ved godt mod, og jeg håber, at vi alle må sige farvel til mange overflødige kilo i 2011.\nUsikkerhed, stress og uro = flere kilo?\nHvorfor mon? Jeg tror det handler om, at jeg er blevet mere bevidst. Samtidig er forholdet mellem ’kort sigt’ og ’lang sigt’ blevet installeret i min hjerne. Bevidsthed kombineret med kort/lang sigt betyder, at jeg ofte (nærmest ubevidst) når at spørge mig selv, om det jeg putter i munden er godt for mig på lang sigt; om det bringer mig tættere på mit fremtidsbillede. Og hvis det ikke gør det, er det så lækkert nok eller vigtigt nok til at udsætte det tidspunkt, hvor jeg møder fremtidsbilledet? Det er det ofte ikke.\nEn af de ting der skal være mit anker gennem de næste måneder er ’forårsgruppen’. I efteråret deltog jeg i ét af Lones kurser, og det var en vildt fed oplevelse. Derfor glæder jeg mig særligt meget til ’forårsgruppen’; til at møde ligesindede og sammen dele glæder og sorger på vejen mod vores naturlige vægt. Måske ses vi?\nAt veje sig eller ikke veje sig?\nHar haft en dårlig uge – på mange måder. Jeg skrev sidst, at jeg havde lige lovlig meget om ørerne, og det hele kulminerede i sidste uge: Fyringsrunde (jeg har heldigvis stadig mit job) og flytning (bor nu midlertidigt på Vesterbro).\nJeg skrev også, at al den usikkerhed og stress ikke gik ud over min vægt. Det gjorde det så alligevel! Den sidste uge har jeg spist præcis som jeg plejede at gøre, når jeg var stresset - dvs. for meget og forkert. Og en weekend hos mine forældre med rigeligt af mors gode mad gjorde udslaget. Vægten er steget med 1,3 kilo siden sidst, så den nu står på 79,9 kilo. Øv, øv, øv!\nJeg har med andre ord for første gang siden jeg gik i gang med Slankestudiet ramt det virkelig kedelige sted, hvor gamle vaner og strategier tager over. Med det følger angsten for den velkendte dårlige spiral, hvor ét stykke wienerbrød bliver til flere og på sigt ender i en længere periode med overspisning, utilpashed og vægt-øgning. Det er følelsen af at give slip for en stund og være bange for at miste kontrollen helt.\nVi har vel alle vore faresignaler. Røde lamper der blinker og advarer om, at gamle strategier og vaner er ved at tage over. For mig er én af disse røde lamper en udtalt manglende lyst til at veje mig. Lige så snart jeg ikke har lyst til at stige op på vægten, så ved jeg, at den er gal. Det er samme mekanisme, som når jeg har på fornemmelsen, at jeg har brugt for mange penge - så har jeg heller ikke lyst til at tjekke saldoen på min konto.\nNormalt ville jeg så ikke veje mig i ganske lang tid. Som en struds der stikker hove-det i busken og nægter at se virkeligheden i øjnene. I en kort telefonkonsultation sagde Lone en dag til mig, at uanset om det går op eller ned på vægten, så er vejningen altid en vigtig information, som jeg har brug for. Det har jeg tænkt en del over. Det er selvfølgeligt herligt, når vægten går nedad, og jeg kan klappe mig selv på skulderen. Men det er også vigtigt at se det i øjnene, når vægten går opad. Ikke så jeg kan slå mig selv oven i hovedet med manglende selvdisciplin, men for at få brudt en begyndende dårlig spiral og for at lægge nye strategier, der fører en fremad mod det langsigtede mål.\nDe løbende vejninger er med andre ord én af flere strategier, der skal sikre, at jeg får snuden tilbage i sporet. Derudover vil jeg forstærke det positive fokus på mit fremtidsbillede. Derfor har jeg sat en alarm ind i min elektroniske kalender, der tre gange dagligt vil minde mig om, at jeg skal se og mærke mit fremtidsbillede. Endelig har jeg lavet en madplan for den kommende uge, der holder indtaget af kulhydrater i den lave ende.\nSå på trods af krisestemningen er jeg ved godt mod; jeg har trods alt tabt 3,1 kilo siden november. Og jeg har store forventninger til, at kiloene også rasler af i de kommende uger!\nØver mig i at tænke positivt om fremtiden\nVægten er faldet. Heldigvis. Nålen står på 79 kilo, hvilket er 0,9 kilo mindre end sidst. I går stod den på 78,0 kilo, og generelt svinger min vægt en del op og ned for tiden. Det er frustrerende, men jeg glæder mig dog over, at det trods alt går nedad.\nResultatet er ikke kun tydeligt, når jeg står på vægten. De 4 kilo jeg i alt har tabt med slankestudiet har haft den meget konkrete konsekvens, at jeg har været nødt til at købe nye jeans. Så sidder jeg her i nye, lækre jeans – og det er en rigtig, rigtig god fornemmelse!\nSom I ved, har jeg længe haft meget travlt. Men nu har jeg til gengæld kastet mig over lektionerne igen, og er – grundet min aktuelle situation – vendt tilbage til en lektion, jeg allerede har været igennem. Nemlig lektion 4, hvor fokus er på fremtiden. For mit hoved er fyldt med bekymringer om fremtiden: Finder vi nogensinde det rigtige hus at bo i? Lykkes det mig at nå mit fremtidsbillede? Kan jeg – som planlagt – klare at rokere til ny jobfunktion til sommer? Tankerne og bekymringerne er mange, og lige nu suger de energi og fokus, som jeg hellere vil bruge på noget andet.\nJeg har derfor besluttet at gå systematisk til værks og arbejde med dem én for én ved at bruge øvelserne i Slankestudiet (som jo kan bruges på meget andet end lige vægtproblemer), så de negative bekymringer erstattes med positive forventnin-ger, billeder og tanker. Lone foreslår, at jeg kan øve mig på at tænke på et givent problem på den måde, at jeg forestiller mig, hvordan det ser ud, hvis det er blevet løst på den mest optimale måde. Det er en simpel øvelse, som tager ganske kort tid – at skifte det negative billede med det positive. Men effekten er kolossalt stor. Det giver ro i hoved og krop – med det samme. Jeg bliver til stadighed forundret over, hvor store mentale og fysiske forandringer, jeg selv kan skabe blot at ændre en lille tanke.\nOg sagen er jo, at jeg ikke aner, hvad der sker i morgen, om et år eller om 10 år. Så hvis jeg kan vælge, så er det det langt mere behageligt at tænke de gode tanker i stedet for at svælge i skrækscenarier. Og det kan jeg jo faktisk; altså vælge. Det kræver øvelse, men det virker. Så nu har jeg lidt mere ro i maven og i hovedet ved at tænke, at til sommer bor jeg i det helt rigtige hus, vejer kun 70 kilo og har stor succes i ny jobfunktion!\nJeg glæder mig til i den kommende tid at fordybe mig i lektionerne på Slankestudiet og få bedre tid til at følge de forskellige profiler og debatten i forum; der er altid noget at lære og det er rart at føle sig som en del af et fællesskab, der kæmper med de samme udfordringer. Jeg håber, vi ’ses’ derinde.\nFår du også lyst til at komme ned i vægt?\nSygdom og taknemmelighed\n“Tak er det stærkeste ord, der findes.” Sådan lød overskriften på den mail, der tikkede ind i min indbakke. Jeg er begyndt at følge Lones minikursus ‘ugens fokus’. Det betyder, at jeg hver uge modtager en mail med én øvelse, jeg skal arbejde med i den uge. I denne uge var det altså taknemmelighed, der var på programmet.\nDet ramte plet. Efter en uge med et væmmeligt maveonde, en syg datter, kæresten på kursus på Fyn og generelt et rodet liv svælgede jeg ellers godt og grundigt i selvmedlidenhed. Faktisk har jeg på det seneste har lidt sværere ved at glæde mig over tilværelsen end ellers. Synes ellers generelt, jeg har et positivt sind, men for tiden har jeg mest haft tankerne på de negative ting - på alt det der ikke er som jeg ønsker det, og alt det der bekymrer mig om fremtiden.\nBudskabet i mailen var, at det kun er et spørgsmål om vane at begynde at sige tak til verden i stedet for at være styret af frygt, utilfredshed, bekymringer og fortrydelser. At vende et øv til et tak skulle angiveligt give større indre ro. Kan det virkelig være så let?\nDet vil tiden vise, for jeg har i hvert fald tænkt mig at give det en chance. Jeg har noteret mig, at rigtig mange profiler på Slankestudiet er gode til at bruge funktionen ‘dagens højdepunkt’. Det er inspirerende - og i sig selv til at blive i godt humør af - at se, hvad andre glæder sig over i deres hverdag. Ved nærmere eftertanke har jeg også rigtig mange ting at glæde mig over; at sige tak for. Det er bare lige med at huske på at gøre det.\nSygdom havde i øvrigt den heldige bivirkning, at jeg tabte et par kilo. Tak for det! Vægten nåede såmænd helt ned på 76,9 kilo. Stort tak for det! Det giver et samlet vægttab på 6 kilo. Hvor vildt! Nu hvor jeg jeg igen kan indtage fast føde, er vægten nok steget lidt. Men jeg takker for at have oplevet, at den var så langt nede, for det har givet mig motivation til mere - og hurtigere - vægttab. Så tak for det! Og tak for, at jeg i den kommende uge skal mødes med forårsgruppen igen - skønne kvinder, godt humør, glad stemning. Glæder mig til det!\nHusejer med udsigt til mere ro\nSå skete det endelig. Efter seks måneders intens søgen, har vi endelig fundet VORES hus. Dermed er der udsigt til, at jeg slipper af med en af de helt store årsager til den uro, der har plaget mit liv de seneste par måneder.\nJeg må dog indse, at huskøbet ikke umiddelbart udløser den ro, jeg havde troet. Med huskøbet følger - surprise - en stribe nye bekymringer, som jeg helt som vanligt går og nørder med. Jeg øver mig stadig i, at forestille mig, hvordan alle disse bekymringer ser ud, hvis de bliver løst på den bedst mulige måde, og det hjælper.\nDet er dog ikke helt nok. De sidste 14 dage har været temmelig hårde, og jeg føler mig ekstremt udmattet og ude af balance. Ved sidste møde i forårsgruppen blev jeg spurgt, hvad jeg kunne gøre for at få mere ro. Svaret kom prompte: Mere tid til mig - helt for mig selv - alene!\nDet fik mig til at tænke over, at det måske var nødvendigt at få sat noget alenetid i system, hvis jeg skal klare mig igennem et travlt forår med alt for mange projekter på programmet. Jeg er i den heldige situation, at jeg har en del ferie tilbage, som nu havde chancen for at bruge noget meget væsentligt!\nJeg har derfor lavet en aftale med chefen om, at jeg i første omgang konverterer 2 feriedage til 5 formiddage, hvor jeg bare skal pille i min egen navle. Om jeg skal sove, drikke kaffe, læse aviser, gå tur eller noget helt andet, det vil blive afgjort af MIT behov den morgen, hvor jeg står op og kan se frem til tre timer helt for mig selv. Det er stor luksus, og jeg glæder mig! Jeg håber, det vil give mere balance mellem aktivitet og hvile, og dermed større overskud til resten af livet.\nJeg tipper på, at der er mange af jer, der også bøvler med uro og stress? Hvad kunne give jer mere ro? Det er måske ikke så meget, der skal til for at skabe en lille smule mere overskud i hverdagen?\nVægten går det glimrende med. Den holder sig nede på 76,4 kilo. Det er rigtigt godt. Målet på 70 kilo føles nu for alvor inden for rækkevidde!\nÅh, al den selskabelighed\nI den forgangne uge har jeg været ‘plaget’ af flere selskabelige arrangementer med dertil hørende lækre madfristelser.\nAf slankestudiet har jeg lært, at den slags skal forberedes, dvs. jeg skal på forhånd have taget stilling til, hvor meget jeg har lyst til at spise med blik for, hvilke konsekvenser det vil have. I sidste uge besluttede jeg, at der ingen grænser var. Jeg måtte spise lige, hvad jeg ville og så meget jeg ville. Det gjorde jeg med bevidstheden om, at det formentlig ville lægge dage og måske endda uger til, at jeg når mit slutmål. Det havde jeg det godt med; og jeg har virkelig nydt at ‘holde fri’.\nSjovt nok betød det ikke, at jeg har voldædt mig igennem bjerge af mad. Jeg tror det skyldes, at efter jeg er begyndt på slankestudiet, er jeg blevet meget skarpere på hurtigt at mærke, hvordan noget bestemt mad vil føles, når jeg spiser det og efter jeg har spist det. Med den bevidsthed kan jeg meget bedre navigere i en verden fyldt med mad; jeg får simpelthen mere nydelse for kalorierne, fordi jeg sjældnere (men det sker jo stadig) sidder tilbage med en tung og skidt fornemmelse i kroppen og fortryder (det er så træls at fortryde), at jeg har spist et eller andet.\nMen en del mad er der alligevel røget indenbords. Konsekvensen på vægten er været, at jeg vejer ca. det samme som for fjorten dage side (76,3). I den mellemliggende periode har jeg dog været helt nede på 75,3 kilo, så min beslutning i sidste uge har kostet mig et ekstra kilo og vel noget i retning af 2 ugers ekstra arbejde frem mod at nå mit fremtidsbillede.\nDet er ok. Oplevelsen har fået mig til at indse, at jeg er et selskabeligt menneske, og at mad for mig er en ikke uvæsentlig del af den selskabelighed. Jeg er fx medlem af intet mindre end tre madklubber, hvoraf den ene simpelthen har navnet ‘maverne’! Jeg kunne selvfølgelig vælge at sige, at det er en overbevisning, jeg gerne vil skifte ud. Men det har jeg ikke lyst til. I stedet må jeg finde en anden strategi, der giver plads til nøje udvalgt madfokuseret selskabelighed.\nJeg har i den forbindelse haft stor glæde af at læse artiklen på Slankestudiet om de slanke menneskers spisestrategier (se: Mad&Motion/Et naturligt forhold til mad). De slanke mennesker er ikke - som jeg ellers troede - verdens heldigste mennesker, der kan æde og drikke uden at det har konsekvenser for vægten. De er derimod bare en bedre fornemmelse for mad, sådan at hvis de har spist for meget en aften, så kompenserer de dagene efter ved at spise lidt lettere.\nSådan en spisestrategi vil jeg også have; det skal være ok ‘at skeje ud’, men kun hvis det konsekvent bliver fulgt op af mådehold, så der hele tiden er styr på vægten. Det er nok noget, jeg skal dygtiggøre mig i hele livet.\nMidtvejsstatus og revideret tidsplan\nJeg har helt glemt at markere, at jeg er nået halvvejs i rejsen mod min naturlige vægt. Vægten siger i dag 75,7 kilo (0,7 kilo mindre end sidst). Det giver et totalt vægttab på 7,3 kilo, og da mit samlede mål er 13 kilo, så er jeg altså nået længere end halvvejs - vildt!\nMin proces med Slankestudiet har vist mig to ting: 1) Det virker; jeg taber mig; 2) Det går noget langsommere, end jeg troede.\nDet første er jo helt fantastisk. Tænk at jeg endelig har fundet en metode, der virker - på en sådan måde, at jeg slet ikke er i tvivl om, at jeg når i mål, eller for den sags skyld, at jeg bliver i mål!\nDet andet er selvfølgelig lidt sværere at acceptere. Men det gør jeg nu alligevel. Som jeg skrev sidste gang, så har jeg brug for en proces, hvor jeg kan ‘skeje-ud’ engang imellem. Med til det hører, at det tager længere tid at nå min naturlige vægt end først antaget. Men hvis det langsommere tempo betyder, at der er plads til mig i processen, og at jeg derfor rent faktisk taber mig - og bliver ved med at tabe mig - så kan jeg godt leve med det!\nSå nu har jeg revideret min plan. Min gamle plan sagde, at jeg skulle nå i mål midt i maj. Mit reviderede mål er, at nå de 70 kilo midt i august. Den nye plan er mere realistisk end den gamle, for den baserer sig på fakta om mit personlige vægttabstempo; nemlig en udregning af, at jeg i snit taber mig 1,2 kilo om måneden.\nDen nye plan skubber mit mål 3 måneder længere ude i fremtiden end den oprindelige plan. Det er ok; for hvad betyder 3 måneder i et forhåbentligt langt - og slankt - liv!?\nDet er dejligt med en revideret plan. Jeg har i et stykke tid været lidt træt af at passe\nre gamle delmål i min kalender, som jeg måtte indse, at jeg ikke kunne nå. Nu har jeg nye delmål, som er inden for rækkevidde - det giver fornyet motivation.\nNæste opgave er at kigge lidt på mit fremtidsbillede. Det kan jo være, at mit slanke jeg ser anderledes ud i slutningen af august end midt i maj. Jeg håber da i hvert fald som minimum, at jeg er mere solbrændt...\nNed i vægt?\nDet gik så supergodt, at jeg slappede alt for meget af\nAk, påsken har kostet mig over et kilo til den forkerte side på vægten. Har med andre ord nydt både vejret OG lidt for meget god mad. Det er topærgeligt. På den anden side betyder det, at jeg lige nu er mere motiveret end jeg har været længe for at holde min nye, reviderede tidsplan.\nOg jeg ved godt hvorfor det gik den vej. For i takt med at det gik så supergodt med slankeprocessen, slappede jeg lidt mere af – og nuppede lige en croissant i ny og næ til kaffen på legepladsen. Og i en uge gik jeg heller ikke på vægten. Og mit fremtidsbillede var blevet alt for uklart. Og det er jo forklaring nok.\nNu vejer jeg mig igen hver morgen – og mit fremtidsbillede er tilbage i en ny udgave, hvor jeg står i vores nye køkken til august og laver lækker morgenmad sammen med min datter. Det er noget nemmere for mig at se ind i fremtiden, når jeg ved, hvor jeg bor til den tid. Og med det nye billede er de der croissanter blevet så inderligt ligegyldige. Min nye ”sport” er at gætte min vægt om morgenen. Det har overrasket mig, hvor god jeg faktisk er, til at ramme ret præcist ud fra min kropsfornemmelse.\nMed det ekstra kilos udfordring planlægger jeg at stramme spisevanerne lidt ekstra, så jeg hurtigt kan komme af med det igen. Jeg har længe kørt en model, hvor jeg fokuseret på at øge proteinindtaget til frokost og især til aftensmaden. Helt konkret betyder det, at jeg går lidt uden om brød, pasta, ris, kartofler mv, når jeg henter frokost i kantinen, samt at jeg forsøger at tilrettelægge aftensmaden, sådan at jeg har mulighed for at spise mig i mæt i primært proteiner og grønt, mens resten af familien stadig kan nyde kulhydrater.\nJeg vil gerne understrege, at jeg ikke er fanatisk med at undgå kulhydrater. Jeg er generelt af den opfattelse, at man sjældent får noget godt ud af at være fanatisk med sin mad, og så er jeg også meget opmærksom på, at det er vigtigt at blive mæt. Ellers hævner det sig bare med en insisterende sukkertrang senere på dagen/aftenen.\nNåh, men med mit ekstra kilo som udfordring har jeg nu fået mod på at se nærmere på min ellers urørlige morgenmad - havregryn med rosiner, mandler og selvfølgelig mælk. Jeg elsker det måltid, og havregryn har nu engang altid været det bedste for mig at starte dagen på.\nNu må havregrynene vige - for en tid; for de kommer helt sikkert tilbage - til fordel for mere proteinrige alternativer. Foreløbig kan jeg kun komme i tanke om spejlæg og fedtfattig græsk yoghurt toppet med lidt branflakes som nye morgenmadsmuligheder - så hvis der er nogen, der ligger inde med nogle andre spændende alternativer, så giv endelig lyd.\nJeg trives rigtig godt med at have øget mit proteinindtag, så jeg overlever nok også at skulle undvære havregrynene i en periode. Spørgsmålet er, hvor meget det reelt bidrager med i det samlede vægttab. Det vil vise sig.\nIndtil da vil jeg se det som et spændende eksperiment, hvor jeg endnu engang vil blive klogere på, hvordan min krop og psyke reagerer på mad og ændringer heri.\nMin akilleshæl; social (over)spisning\nJeg øver mig i at være tålmodig for tiden, for det går kun langsomt fremad på vægten. Vægten har svinget både op og ned siden sidste rapport, og status er at jeg (kun) har tabt 0,4 kilo siden sidst.\nSpørgsmålet er så, hvorfor har vægten svinget ret voldsomt, og hvorfor har jeg ikke tabt mere, selvom jeg egentlig synes, jeg har holdt mig til mine strategier?\nHovedårsagen er – igen (øv!) – en række sociale arrangementer (polterabend, brylllup og besøg hos mine forældre), hvor jeg ikke har forberedt mine strategier godt nok og er blevet fristet af både virkelig lækker mad (fx bryllupskage) og af dødsyg og ligegyldig mad (fx billige chips kl. 3 om natten)\nJeg bliver nødt til at være skarpere på det med de sociale arrangementer. Jeg har jo en hovedstrategi, der siger, at der skal være plads til at ‘skeje ud’ i social sammenhæng. Men det kan jo af gode grunde ikke være i enhver social sammenhæng. Jeg er med andre ord nødt til at sondre mellem forskellige sociale sammenhænge – hvornår er arrangementet (læs: maden) så særlig, speciel og indbydende, at jeg vil prioritere at nyde den i fulde i drag, og hvornår er det bare ‘mere almindeligt’, så jeg i stedet skal fastholde mine strategier og takke nej til overflødige kalorier, der skubber mit mål længere ud i horisonten.\nBryllupskagen falder i første kategori; den var det hele værd. Den halve pose matadormix, der på nul-komma-fem og af ren vane røg indenbords, da jeg besøgte mine forældre, var det i den grad ikke!\nDe næste 14 dage byder på endnu et besøg hos mine forældre. Et slaraffenland af lækker mad, slik og en mor, der kan få det frygteligste skuffede udtryk i ansigtet, hvis jeg siger nej tak til nogle af alle herlighederne.\nJeg skal have mine strategier på plads. De sidste par måneder har jeg forsøgt mig med at sige nej tak til anden portion, søde sager og lignende. Det har ikke været nogen vellykket strategi, fordi jeg dels bliver alt for fristet, og fordi jeg også flere gange ender med at spise for min mors skyld fremfor min egen.\nDerfor overvejer jeg, om jeg denne gang i stedet skal ringe i forvejen og sige det som det er: Jeg har et mål om at tabe mig, og derfor vil jeg spise mindre end normalt. Det er ikke udtryk for, at jeg ikke kan lide eller sætter pris på maden, men blot at jeg gerne vil nå mit mål om et slankere jeg.\nDet skal prøves! Og så vil jeg samtidig bruge mere tid på Slankestudiet - på at dykke dybere ned i det med at spise for andres skyld – studere hvorfor mit udtalte pleaser-gen igen og igen sætter fælder for mit vægttab.\nJeg glæder mig til næste gang at fortælle jer om, om den nye strategi virker...\nOpgør med en hæmmende overbevisning\nVægten står stadig stille. Æv! Men jeg tror, jeg nu endelig har regnet ud hvorfor.\nDet kom sig af, at jeg var på kursus hos Lone i fredags: Nye tanker, nye resultater. Vi arbejdede blandt andet med at skifte hæmmende overbevisninger ud med støttende overbevisninger. Det havde jeg glædet mig til, og det opfyldte til fulde mine forventninger.\nLige siden har jeg været på jagt efter mine hæmmende overbevisninger. Det er faktisk gået hen og blevet lidt af en sport af tjekke tankerne for overbevisninger, der modarbejder mig i vejen mod i mit slanke jeg.\nOg det er her, jeg tror jeg har fundet en af årsagerne til, at jeg nu gennem nogle måneder har kredset om den samme vægt – lidt op, lidt ned. Når jeg gransker mig selv, så har jeg nok gået rundt med en hæmmende overbevisning, der har sagt, at de ca. 75-76 kilo, jeg vejer nu er ‘godt nok’, og at det måske ikke er besværet værd at komme længere ned. Jeg har i mange år ønsket mig netop at nå ned på 75 kilo, hvor jeg er nu, så måske sidder det mål stadig i mig.\nJeg tænker også, at måske vil det aldrig lykkes mig at komme længere ned, og derfor kan jeg måske ligeså godt stille mig tilfreds med at være nået så langt, som jeg er. Det er da også flot...\nJa, det er flot – men det er IKKE godt nok! Erkendelsen af denne hæmmende overbevisning har sat ekstra fut under mig. Jeg har taget det første opgør med den, og blevet enig med mig selv om, at den hæmmende overbevisning er udtryk for misforstået omsorg for mig selv – et forsøg på at efterrationalisere, så jeg undgår fiasko, og et forsøg på at slippe for det arbejde, der trods alt er forbundet at komme helt i mål.\nJeg har derfor arbejdet med at vende overbevisningen til en støttende overbevisning: Jeg fortæller mig selv, at jeg nu ‘er SÅ klar til at smide de sidste 5 kilo’! Jeg håber og tror på, at det virker. Det har foreløbig givet mig nogle stærkere følelser omkring mit fremtidsbillede, og mon ikke det er udtryk for, at jeg er på rette vej?\nJeg skylder lige at følge op på mit sidste indlæg. Jeg skulle jo på besøg hos mine forældre (=lækker mad og søde sager) og havde en ny strategi: Jeg ville fortælle min mor direkte, at jeg var i gang med en slankeproces. Det ret interessante var hendes respons: “OK, jamen det bestemmer du jo selv”! Ja, netop! Jeg bestemmer selv, hvad jeg spiser – længere er den sådan set ikke. Det betød, at jeg dels forpligtede mig selv på mit mål ved at dele det med hende, og det betød at jeg kunne øve mig i en ny strategi: Lidt-men-godt. Jeg er normalt alt-eller-intet typen. Når slikskålen står på bordet, så helmer jeg ikke, før den er tom. Så under dette besøg øvede jeg i på forhånd at aftale med mig selv, hvor meget slik, jeg måtte spise. Det lykkedes mig faktisk at overholde de aftaler, jeg lavede med mig selv, og det alene var en ny og fantastisk oplevelse\nVil du ha' nye tanker der får dig ned i vægt?\nSammenhængen mellem følelser og mad\nVægten siger 75,1 kilo! Med andre ord kun 100 gram før jeg endegyldigt bryder igennem min mentale barriere på 75 kilo. Efter jeg sidst fik sat de 75 kilo på ‘museum’, så er det begyndt at gå støt nedad. Jeg glæder mig allerede til næste rapport, hvor jeg skal fortælle, hvor befriet, motiveret og jublende lykkelig, jeg bliver over for første gang i så-længe-jeg-kan-huske at være nået ned på 74 kilo. Det bliver helt vildt!\nI mellemtiden har jeg fordybet mig i lektion 11 på slankestudiet om sammenhængen mellem mad og følelser. Foreløbig må jeg konstatere, at det nok er en lektion, jeg ikke er helt færdig med endnu. Jeg spiser typisk på følelser som kedsomhed, træthed, stress, hygge, ligegyldighed, frustration, bekymring OSV.\nLones ”Ugens-fokus-mail-kursus”, som jeg følger, handlede i denne uge også om mad og følelser (det kan ikke være en tilfældighed), og der kunne jeg læse, at vi overordnet set har tre måder at takle følelser på: 1) Vi kan ignorere dem, 2) Vi kan lade os overvælde/overtage af dem, 3) Vi kan registrere, mærke, anerkende dem og bevidst vælge den reaktion, vi synes passer til dem.\nLige nu er jeg blot i den fase, hvor jeg prøver at identificere og kigge på de følelser, der dukker op til overfladen hos mig, før jeg ‘gør noget ved dem’. Når jeg har lært at mærke følelserne, identificere dem og holde dem lidt ud i strakt arm, så skulle jeg gerne få lejlighed til at forholde mig lidt mere bevidst til, hvordan jeg vil takle dem, før jeg automatisk rækker ud efter rosinbøtten, lakridserne eller hvad jeg nu ellers plejer at undertrykke mine følelser med.\nFor det er nemlig det jeg gør; undertrykker mine følelser. Nogle gange når jeg at mærke dem, andre gange ikke. Det hænder dog også, at de overvælder mig og overtager hele situationen. Jeg stod fx for blot en måned siden og hylede i en køkkenbutik, fordi min kæreste og jeg var gået galt af hinanden. Ikke nogen vanvittig moden eller effektiv måde at reagere på; men der flød bægeret for en sjælden gangs skyld over.\nDen sidste uge har jeg derfor gået og holdt øje med mine følelser. Det har såmænd været lidt sjovt sådan at studere mig selv udefra som en anden forsker. Med tiden - og her mener jeg virkelig med tiden, for det her lærer jeg nok ikke lige sådan ‘over-night’ - så håber jeg at blive bedre til at finde gode reaktioner på mine følelser og til at skille følelserne og mad fra hinanden.\nForeløbig har jeg haft lidt succes med det ift. aftenspiseriet. Liselotte skrev i sidste uge, at hun havde lært at holde af ‘den lille sult’. Det gav inspiration til at prøve det samme. Og det har betydet, at jeg har måtte se følelser som træthed og kedsomhed i øjnene, som tidligere har ført mig til at spise om aftenen. Nu øver jeg mig i at slappe af og samtidig underholde mig selv på anden vis - samtidig med, at jeg mærker den lille sult. Det er et lille - men væsentligt - skridt i den rigtige retning for mig.\nEndelig under 75 kilo\nHurra, hurra, hurra! Vægten er endelig under 75 kilo. Helt præcis 74,8 kilo. Det er (kun) 300 gram mindre siden sidst, men det er alligevel nogle af de bedste 300 gram i hele mit liv! Jeg har ærlig talt ingen anelse om, hvornår jeg sidst har vejet så lidt.\nTøjet sidder stadigt mere løst på mig og flere og flere er begyndt at bemærke, at jeg har tabt mig meget. For første gang nogen sinde, har jeg det fint med komplimenterne og fortæller gerne, at det har været en helt bevidst proces. Tidligere ville jeg have fundet på noget med, at det vist bare var stress eller lignende, fordi jeg var bange for at fortælle åbent om mit ønske om at tabe mig. Så ville jeg have erkendt problemet åbent, og - endnu værre - alle ville kunne have taget del i, at det formentlig igen ikke ville lykkes for mig. Det er nok derfor, at jeg gerne vil fortælle om det nu. Fordi jeg er fuldstændig overbevist om, at det vil lykkes denne gang. Så kan jeg jo ligeså godt tage de beundrende blikke og anerkendende kommentarer med!\nJeg er super glad og taknemmelig for, at vægten nu falder igen. Til gengæld er jeg træt af, at jeg endnu engang har måttet revidere min plan, dvs. rykke mit slutmål længere ud i fremtiden. At det var nødvendigt at gøre, indså jeg i en samtale med Lone. Hun spurgte, om der var behov for at revidere mit fremtidsbillede. Jeg kunne med det samme mærke modstanden mod at ændre på det, selvom jeg i et stykke tid havde gået og tænkt på, om det nu også var realistisk at nå mit mål midt i august (læs: det var det helt sikkert ikke!). Da Lone bad mig om at forestille mig målet lidt længere ude i fremtiden, så vidste jeg med det samme, at det var det rigtige at gøre. Det gav øjeblikkeligt ro i maven (og maven er der, hvor mine følelser sidder)! Al modstand forsvandt og vejen dertil så nem og behagelig ud. Og det er jo sådan det skal være, hvis det skal virke. Det skal føles rigtigt og godt; og det gør det nu!\nI det hele taget er jeg blevet meget bedre til at mærke efter i maven; ikke kun når det gælder mad. Lone spurgte ved samme lejlighed også om, hvor min ‘overligger’ skulle være, når jeg når målet (70 kilo). Hun foreslog 72 kilo, så min vægt havde lov at svinge mellem 70 og 72 kilo. Det kunne jeg med det samme mærke var helt forkert. Tallene 69 og 71 kilo føltes meget bedre og mere rigtige. Endnu en positiv sidegevinst ved slankestudiet; jeg er simpelthen kommet bedre i kontakt med mig selv og mine behov og ønsker.\nDer er nu kun 4,8 kilo til målet. Det virker som ingenting. Jeg har allerede - på relativt kort tid og uden de store afsavn - tabt mig 8,2 kilo, så 4,8 kilo skræmmer mig ikke (mere). Og jeg er lykkelig for, at jeg fik flyttet mit fremtidsbillede lidt længere væk, så jeg i mit eget tempo og uden stress lige så stille kan finde i mål.\nJeg har - overraskende nok - styr på det!\nTo uger med flytning, sygdom og istandsættelse af nyt hjem har betydet kaos i mit indre. Jeg trives bare dårligt, når mine rutiner bliver slået i stykker - eller gør jeg?\nDen første uge var min vægt blevet væk, så jeg følte mig aldeles ude af kontrol. Havde en fornemmelse af, at jeg spiste alt for meget og var samtidig stresset over, at jeg ikke kunne følge med i konsekvenserne for min vægt. Jeg forestillede mig det værste!\nOg jeg spiste helt sikkert mere end jeg plejer. Dels fordi jeg var i mange uplanlagte situationer - hvad spiser man fx til frokost i IKEA? Dels fordi jeg bare var stresset og følte mig sulten hele tiden.\nDa jeg så endelig - efter en ihærdig indsats - fandt min vægt, så havde jeg til min overraskelse alligevel tabt 300 gram, så vægten nu står på 74,5 kilo. Det er stadig ikke meget, men i lyset af at jeg havde forventet at have taget mindst et kilo på, så var det en meget positiv overraskelse!\nNoget må virke, selvom jeg har følt mig helt ved siden af mig selv. Jeg tror selv, det handler om, at jeg har fået en meget større bevidsthed om, hvad jeg spiser - og en bedre fornemmelse for, at hvis jeg spiser meget den ene dag, så må jeg holde lidt igen den næste. Og måske handler det også om, at jeg er blevet bedre til at lytte til, hvad min krop har brug for. Når jeg har spist mere end jeg plejer, så er det måske helt enkelt, fordi jeg har haft brug for det. Den ekstra sult skyldes nok, at der har været skruet op for både tempo og aktiviteter.\nMed Lones hjælp har jeg derfor vendt endnu et par hæmmende overbevisninger til støttende overbevisninger: “Jeg føler mig stresset og ude af kontrol” er ændret til “Jeg har styr på det!”, og “Afvigelser slår mig ud af kurs” er ændret til “Jeg elsker afvigelser”.\nBegge nye overbevisninger er ret centrale i mig liv lige nu, hvor jeg kan se frem til minimum fire måneder i bygge-/flytterod. I stedet for at gå rundt med en sky af stress i maven og føle mig uden for min krop, vil jeg i stedet forestille mig, at jeg er en klippe, der tåler alle afvigelser og alt virvaret og derfor er i stand til fortsat at tabe mig og ikke mindst at bibeholde mit gode humør og mit nærvær. Det er utroligt så stor forskel det gør, at tænke det sidste fremfor det første.\nSommeren står for døren. Jeg skal ikke ud at rejse; der er rigeligt at se til herhjemme. Jeg glæder mig. Og jeg glæder mig især til at komme skridtet videre ned på vægten, så jeg kan nå frem til mit fremtidsbilledet, der er rigtig, rigtig lækkert - mere om det næste gang...\nKom ind på Slankestudiet og kom ned i vægt\nSommer med øl, pølser og is - og vægttab!\nSikke en sommer. Vil nok mest huske den for regn, regn, regn og mere regn. Men vil også huske det som den sommerferie, hvor jeg tabte næsten et kilo uden nogen særlig indsats!\nOg det er ikke sket fordi jeg har arbejdet på det nye hus - det meste af min ferie er gået med at passe min dejlige datter. Det er heller ikke fordi, jeg har talt kalorier eller nægtet mig selv hverken is, øl eller grilpølser. Til gengæld er jeg ved at få styr på min ‘skeje-ud’-filosofi; altså en måde at spise på, hvor der nogle dage er plads til det hele, mens der andre dage holdes mere igen.\nFør ferien skrev jeg om min nye overbevisninger: Jeg har styr på det, og jeg elsker afvigelser. Den første overbevisning har været rigtig god for mig, og den passer fortrinligt sammen med min skeje-ud-filosofi. At jeg nu er overbevist om, at jeg har ‘styr på det’ betyder, at jeg ikke som tidligere går i panik, hvis jeg ‘kommer til’ at spise for meget en enkelt gang - en panik der ofte resulterede i, at jeg gav los og spiste ‘for meget’ en lang periode efter en sådan episode. En slags sneboldseffekt - når jeg først havde taget to gange af desserten til en middag var al min selvdisciplin tabt, og jeg havde ikke længere nogen begrænsninger med hensyn til mad.\nDet er heldigvis anderledes nu. Nu ved jeg, at når jeg har spist boller med smør og lagkage til en børnefødselsdag sidste weekend, så har jeg ‘kompenseret’ ved at spise mere fornuftigt både før og efter. Følelsen af at have styr på det har vundet over panikken, og på den måde bliver der plads til at skeje ud (afgivelser). Alene det at slippe bekymringerne og stressen over at miste kontrol føles som at have tabt 20 kilo med et snuptag!\nJeg har samtidig ændret lidt på min anden nye overbevisning - at jeg elsker afgivelser - den faldt aldrig helt i hak hos mig. At ‘elske’ afvigelser (når det kommer til mad) kunne jeg bare ikke rigtig finde ro med. Derfor har jeg ændret overbevisningen til ‘at jeg har plads til afvigelser’. Det er utroligt, hvor stor betydning et lille ord (tanke!) kan have!\nOg så er der en anden ting, som jeg også tror har haft en positiv betydning for vægten henover sommeren. Jeg har som sagt haft min datter full-time i fire uger. Det betyder blandt andet, at jeg har overtaget hendes spiserytme, da jeg synes det er hyggeligst at spise sammen med hende frem for blot at se på. Det betyder, at jeg har spist langt oftere end jeg plejer, og som konsekvens heraf formentlig lidt mindre til hovedmåltider. Jeg har fx flere gange været overrasket over, at jeg har måttet levne til aftensmaden, fordi appetitten var mindre end normalt.\nSå når arbejdet starter igen i denne uge, så bliver det for mit vedkommende med en plan om at få indarbejdet flere mellemmåltider i dagen, så jeg ikke nødvendigvis kaster mig ulvesulten over maden hver aften!\nDet er menneskeligt at fejle, men dumt at begå den samme fejl to gange...\nHvordan kan jeg tage 1,5 kilo på over sølle 14 dage? Det spørgsmål har plaget mig hele weekenden. For en vejning fredag morgen viste tallet 75,5. Og jeg der troede, at jeg endegyldigt havde sagt farvel til nr. 75...\nIndtil nu har jeg taget det rimeligt pænt, når vægten ind imellem er gået op. Men denne gang må jeg ærligt indrømme, at jeg faldt tilbage i et gammelt adfærdsmønster med selvbebrejdelser, ærgrelse og trøstespisning. “Det er menneskeligt at fejle, men det er dumt at begå de samme fejl to gange” er den sætning, der hele weekenden har tæsket løs på mig.\nFor sagen var nemlig den, at når det kan lykkes at tage 1,5 kilo på over 14 dage, så skyldes det meget velkendte ‘fejl’, som jeg har begået før, og som jeg jo synes jeg burde have lært af og aldrig begå igen. Først og fremmest har jeg ikke fået vejet mig hver morgen, som jeg ved er helt centralt i min strategi. Og samtidig har jeg igen troet jeg kunne gå på vandet efter en sommer med vægttab på trods af masser af dejlig mad. Og sidst men ikke mindst, så er mit fremtidsbillede blevet utydeligt - det er nok i virkeligheden det værste.\nNåh, men på trods af, at jeg i et par dage faldt tilbage i et gammelt negativt adfærdsmønster, så må jeg jo her mandag morgen konstatere, at jeg alligevel ikke opfører mig helt som jeg gjorde engang.\nEfter min første - negative - reaktion fulgte nemlig noget nyt. Jeg kom nemlig til at tænke på, at jeg jo flere gange i løbet af mit slankestudieforløb har været i den situation, at vægten er gået op. Hver gang er jeg vendt tilbage til mine strategier og har tabt mig igen. Min (nye) erfaring er altså, at vægtstigninger ikke behøver at udløse selvdestruktive perioder med tvangsspisningsagtige tilstande; vægtstigning er blot et signal om, at jeg skal vende tilbage til mine velfungerende strategier - så skal det nok gå nedad igen.\nSamtidig har jeg indset, at jeg er nødt til at give slip på min gamle overbevisning om, at ‘det er menneskeligt at fejle, men dumt at begå den samme fejl to gange’. Den gør ikke noget godt for mig. Og jeg har erkendt, at de ‘fejl’, der er skyld i den aktuelle vægtstigning, er fejl jeg har begået før, og som jeg uden tvivl vil begå igen. Det vigtige er blot, at jeg nu ved, at de ikke behøver at ende med panik - roen har (igen) fået overtaget. Og det giver endnu mere ro at vide, at jeg vil komme til at være i denne situation igen, men at jeg har de rigtige værktøjer og ikke mindst tanker til at håndtere det (også selvom det måske lige tager et par dage at finde dem frem).\nSå efter et par dages ærgrelse er jeg igen ved godt mod. Jeg har repeteret mine strategier, så de igen sidder på rygraden. Jeg er efterhånden begynt at indse, at den måske vigtigste strategi er at veje sig HVER morgen. Det er vigtigt for mig at følge med i, hvordan vægten udvikler sig, så jeg hurtigt kan gribe ind og ikke ‘pludselig’ sidder med 1,5 kilo ekstra på sidebenene.\nOg så er jeg ved at udvikle et nyt fremtidsbillede. Det gamle har mistet sin magi og kraft, og jeg har brug for et nyt, stærkt billede af, hvor det er jeg skal hen. Jeg håber at kunne fortælle mere om mit nye fremtidsbillede næste gang. Og så satser jeg selvfølgelig på, at de 1,5 kilo ryger af ligeså hurtigt som de kom på!\nMig og min (dårlige) samvittighed\nVægten er heldigvis gået ned. Et kilo har jeg tabt siden sidst, så vægten siger i dag 74,5 kilo.\nEn konsekvens af (endnu) en tur op og ned i vægtgyngen er, at min tidsplan (igen) skal ændres og et nyt fremtidsbillede skal tegnes. Det har jeg haft det lidt svært med. Og det handler ikke om mig selv. Jeg kan faktisk sagtens acceptere, at der bliver lagt et par måneder oveni planen - for hvad betyder et par måneder fra eller til i et langt og slankt liv?\nDet er min dårlige samvittighed over for en række andre mennesker, der har gjort det svært denne gang. Jeg synes simpelthen, det var pinligt over for Lone (som jeg jo oprindeligt lavede en plan om, at jeg skulle være færdig i juni) over for jer (der læser med på bloggen og som gang på gang skal opleve, at jeg ikke kan holde mine aftaler med mig selv) og endelig men ikke mindst over for min familie (som nu igen oplever, at jeg 'saboterer' mig selv).\nØv, øv, øv. Det er en træls fornemmelse at sidde med. Men det er i sådanne situationer det virkelig vigtigt at holde fast. Det er nu, jeg skal bruge alle de ting, jeg har lært til at vende de meget negativt, nedgørende og hæmmende tanker til gode tanker, der giver gode fornemmelser og leder mig i den rigtige retning.\nJeg var så heldig at have en samtale med Lone i sidste uge. Hun formår altid at vende mine tanker 180 grader, og jeg oplever i virkeligheden også, at jeg selv bliver dygtigere og dygtigere til det efterhånden som jeg øver mig på det. Lone mente, at jeg havde brug for at fejre mine successer. Fx at jeg siden oktober har tabt næsten 10 kilo. Samtidig foreslog hun, at det ikke var mig og min selvdisciplin, der var noget galt med. Måske var det den plan vi oprindeligt havde lagt, der ikke havde været god nok. Når jeg ser tilbage, kan jeg se, at jeg har tabt ca. 1 kilo om måneder (succes!), så hvis planen havde været tilrettelagt efter mit tempo, så ville den have været fin nok.\nJeg havde engang en chef, som sjældent lod sig slå ud af noget. I modsætning til mig som ofte tog selv små ting meget alvorligt og kunne tro, at alt arbejde var tabt på gulvet, hvis jeg mødte modstand. Chefen har siden fortalt, at det gælder om at have blikket stift rettet mod det langsigtede mål og opleve den modstand, der opstår på vejen som små ubetydelig bump på vejen mod slutmålet. Og jeg synes egentlig, at det ofte kendetegner succesfulde mennesker, at de formår at holde fokus på slutmålet og ikke lader sig slå ud af de småting, som de på forhånd ved vil opstå på vejen dertil.\nOg hvis jeg skal holde fast i at fejre mine successer, så synes jeg, det er en af de ting, der har medvirket til at slankestudiet har virket for mig. Slankestudiet har hjulpet mig til at holde fast i det langsigtede mål og komme op på hesten igen hver gang, der har været lidt slinger i valsen.\nSå jeg har valgt at se min dårlige samvittighed i øjnene og anerkende den, men derefter har jeg puttet den på 'museum'. Fokus og kræfter investerer jeg i stedet i at lægge en ny plan og vigtigst af alt et nyt fremtidsbillede, som kan være min ledestjerne. Slutmålet er rykket til januar, og jeg er ved at tune mig ind på et stærkt billede, som indeholder al den ro, lethed og varme, som et godt fremtidsbillede for mig skal have.\nDerfor glæder jeg mig ekstra meget til på onsdag, hvor jeg skal på workshop hos Lone, der netop handler om, hvordan man finder sit helt fantastiske fremtidsbillede. Og ikke mindst glæder jeg mig til at gå igang med det nye onlineforløb - forhåbentlig ses vi derinde i det nye forum!\nNed i vægt for altid\nKlædeskab med indbygget fremtidsbillede\nVægten står stille. Eller det vil sige, den går lidt og og lidt ned, men det samlede resultat er status quo. Der må med andre ord være noget, jeg skal ‘lære’ eller ‘opdage’ på dette sted, før jeg kan komme videre.\nForeløbig har jeg skrevet mine strategier ned og hængt dem op på køleskabet: 1) Jeg spiser kun én portion morgenmad, 2) Min frokost og aftensmad består hovedsageligt at protein og grønt, 3) Jeg husker at spise to mellemmåltider om dagen og 4) Om aftenen mærker jeg den lille sult, men fodrer den ikke.\nDerudover har jeg fået endnu en ny overbevisning, som jeg tror vil være banebrydende for mig. “Jeg hader at være overmæt”. Det var et udsagn, jeg læste i et blad, og ikke har kunnet glemme igen. For jeg hader sådan set også at være overmæt. Jeg har bare ikke tænkt over eller erkendt det på den måde før. Det har ligget for meget i vanerne at spise, spise og spise og så pludselig være fyldt til op over begge ører.\nDet vigtigste jeg arbejder med for tiden er dog (stadig) fremtidsbilledet. Jeg var på en super workshop hos Lone, hvor der netop var fokus på fremtidsbilledet, og hvor jeg heldigvis fandt et nyt. Men fremtidsbilleder kan være vanskelige at styre, og siden da er mit billede allerede skiftet igen. Og så har jeg fået et mere - et på kort sigt og et på lang sigt. På kort sigt skal jeg til bryllup i en meget fin (og stram) kjole; på lang sigt skal jeg på vinterferie på La Santa Sport og ønsker mig brændende at være nået i mål til den tid.\nDerfor har jeg også taget et nyt våben i brug i kampen om at sikre, at fremtidsbilledet hele tiden er med mig. Efter i mange år at have delt garderobestang med min kæreste, så har jeg fået opfyldt en stor drøm - jeg har fået mit helt eget klædeskab! Det er indrettet, så det passer lige til mig, og der er rigtig god plads. Der er rigtig mange positive følelser forbundet med det klædeskab. Derfor har jeg hængt mit ‘fremtidsbillede-collage’ op på indersiden af skabet. Collagen er bygget op af billeder, jeg har klippet ud af blade mv., og som giver mig den rigtige fornemmelse i maven. Den er - som det måske kan anes på billedet - ikke færdig, og tanken er, at den løbende kan udbygges efterhånden som jeg finder billeder, der illustrerer mit fremtidsbillede.\nMed placeringen på indersiden af garderobedøren er det i hvert fald helt sikkert, at jeg ser den hver dag. Forhåbentlig kan det være med til at sikre, at jeg har bevidstheden om min målsætning med mig hele dagen. Samtidig får jeg knyttet fremtidsbilledet til noget for mig ret afgørende; nemlig tøj, stil, udseende. Det er ret banalt, men når jeg skal tilbage til udgangspunktet; til det der motiverer mig, så er en stor del af det at kunne købe lækkert tøj og føle, at jeg ser godt ud.\nSå med det in mente brugte jeg hele lørdag på at købe nyt tøj. Det var simpelthen nødvendigt. Og det var jo en sand fornøjelse at kunne shoppe ubekymret i butikker, hvor jeg før vanskeligt har kunne finde tøj, der passede mig. Egentlig burde jeg nok være lidt for nærig til at købe en masse nyt tøj på et tidspunkt, hvor jeg stadig gerne vil smide 4-5 kilo, men det nye - lækre - tøj giver mig en god fornemmelse og understøtter min motivation for at tabe mig yderligere. Så det kan vist godt gå hen og blive et dyrt efterår....\nVejer mindre - fylder mere?\nEt halvt kilo har jeg tabt siden sidst; dvs. på 14 dage. Og det er jo det, jeg planlægger efter - 1 kilo om måneden - så det er rigtig fint!\nDe sidste par uger er jeg et par gange stødt på en ny tanke og lidt ubehagelig tanke. Jeg tror, jeg har registreret den, fordi jeg i forbindelse med 14-ugers kurset gennemgik første lektion på slankestudiet, hvor man i en af øvelserne skal svare på, hvad det vil betyde at tabe de ønskede kilo.\nJeg tror nu, at jeg er stødt på en af de konsekvenser af vægttabet, som jeg ikke tidligere har været bevidst om ville blive et problem. Eller det vil sige, jeg er ikke sikker på, at det ER et problem, men lige nu FØLES det som et problem.\nSagen er, at jeg et par gange er stødt på følelsen af, at jeg i en social sammenhæng har talt for meget, fremhævet mig selv eller måske ligefrem pralet. Hver gang er jeg gået derfra med en dårlig fornemmelse i maven, følt mig stærkt pinlig og har ønsket, at jeg havde holdt min mund!\nNår følelsen af pinlighed har lagt sig lidt, er jeg kommet til at tænke på, om det kan være noget andet, der er på spil. Måske betyder det, at jeg vejer mindre, at jeg til gengæld - som person - fylder mere! I takt med at kiloene er faldet af, så føles det som om, der er mindre, der hæmmer mig i at udfolde mig, som den jeg er. Og det er så nok en person, der taler mere og er lidt mindre ‘den pæne pige’ end tidligere.\nJeg har næsten altid været en ‘lytter’, der har lagt ører og rigtig mange timer til ‘talerne’. Jeg har tit siddet i selskaber, hvor jeg høfligt har spurgt ind til andre menneskers liv og levned, men ikke mælet et eneste ord om mig selv; i hvert fald ikke andet end almindeligheder.\nMåske har de ekstra kilo, der har plaget min krop i mange år, fungeret som en slags ‘dæmper’. Hensigten har måske været, at lægge en ‘dyne’ på mig selv, så jeg ikke fik stukket næsen for langt frem og risikerede at støde på ‘holdninger’ til min person. Ja, måske har jeg endda oplevet noget sådan, og derfor dækket mig til med et ekstra fedtlag. Hvem ved?\nJeg har noteret mig, at Liselotte et par gange har skrevet om, at hendes proces blandt andet har betydet, at hendes nærmeste har måttet vænne sig til, at hun er bedre til at sætte grænser og nogen gange kan have en lidt mere kontant facon. Måske oplever jeg en tilsvarende udvikling; blot sådan at mine nærmeste (og fjerneste) må vænne sig til, at jeg tillader mig at fylde mere og måske i virkeligheden være mere mig selv - på godt og ondt! Jeg begynder så småt at fornemme, at jeg i virkeligheden er ved at finde tilbage til mig selv; og det føles rigtig godt!\nSå næste gang jeg går med følelsen af at have været lidt for frembrusende, så håber jeg, at jeg i stedet kan vende det til en glæde over, at jeg giver mig selv plads til at være den jeg er. Og næste gang jeg føler, at jeg har talt for meget, så vil jeg huske på, at hvis der findes et større regnskab over tale-lytte-tid, så kan jeg være enetaler igennem de næste hundrede middagsselskaber og stadig have taletid på kontoen!\nAnne Marie: Jeg er blevet en "levner"\nEndnu et halvt kilo er røget. Vægten siger 73,5 kilo. Så nu er jeg kun 0,5 kilo fra at have tabt 10 kilo. Vildt!\nDet går med andre ord godt - rigtig godt. Og det til trods for, at jeg har haft absurd travlt på både arbejde og hjemme. Sammenhængen mellem stress og overvægt ser ud til for alvor at være brudt. Hurra for det!\nJeg var - for første gang i virkelig lang tid - ude at spise med kæreste og barn i lørdags. Det var på en sushi-restaurant efter devisen ‘spis alt hvad du kan for 199,-’. Jeg både elsker og hader buffet - elsker det fordi, det giver mig lejlighed til at smage på mange forskellige ting; hader fordi jeg stort set altid kommer til at spise for meget.\nMen i lørdags oplevede jeg noget nyt. Jeg fik smagt på mange ting UDEN at blive overmæt. Det viser sig nemlig, at jeg er blevet en ‘levner’. Det havde jeg slet ikke opdaget, men i lørdags gik det pludselig op for mig, at jeg er i stand til at efterlade mad på en tallerkenen. Det tror jeg aldrig rigtig jeg har prøvet før.\nKender I fornemmelsen af at sidde på fx café med en veninde og få lækker frokost, og så halvvejs inde i måltiddet, så lægger veninden pænt kniv og gaffel til side og er færdig med at spise? Det har jeg altid undret mig såre over. Hvordan kan man undlade at spise resten af maden, når det nu smager så godt.\nDet forstår jeg nu. Eller jeg er i hvert fald begyndt at forstå det. Det handler om bevidsthed, og om at denne bevidsthed giver adgang til at føle, hvornår jeg er sulten og hvornår jeg er mæt. Og endelig at bevidstheden også minder mig om, hvor skrækkeligt det i virkeligheden er at være overmæt.\nMen at være en levner handler ikke kun om at kunne lade god mad stå, fordi man er mæt og ikke har brug for mere. Det handler også om at kunne lade virkelig dårlig, træls og kedelig mad være, fordi man ikke vil byde sin krop dårlig mad uanset, hvor sulten man er.\nDet er jeg også blevet bedre til. Kantinen på mit arbejde serverer generelt mad af jævn kvalitet. Jeg har taget en bevidst beslutning om alligevel at spise der, da det simpelthen er nemmest (og jeg er en stor tilhænger af nemme løsninger). Med snilde kan jeg få samlet en rimelig god tallerken de fleste dage, men nogen dage ender jeg også med mad, der bare ikke smager godt. Og så kan jeg faktisk godt lade det stå, og så spise nogle stykker af mit ‘reserve’-knækbrød i stedet for.\nSå jeg tror, at jeg endegyldigt har meldt mig ind i en ny klub: ‘Levner’-klubben’. Og jeg satser på et livslangt medlemskab.\nLær at levne og spise hvad kroppen har brug for\nSådan tabte jeg 10 kilo\nSå røg der lige et halvt kilo mere. Vægten siger 73 kilo, og det betyder, at jeg nu har smidt 10 kilo i alt! Jeg gentager 10 kilo! Jeg var lige ved at skrive, at det havde jeg sgu aldrig troet skulle ske for mig. Men det har jeg jo netop troet på, og det er en vigtig forklaring på, hvorfor det er lykkedes.\nJeg støder af og til på folk, der spørger: "Hvordan har du gjort?", "Hvad er din hemmelighed?" og "Kan du ikke komme med nogen gode råd?".\nJeg tror som udgangspunkt ikke på, at der findes nogen universalløsning til vægttab, men spørgsmålene har alligevel fået mig til at tænke over, hvorfor det er lykkedes for mig denne gang\nFørst og fremmest har jeg for første gang fundet en tankegang, som har ramt plet i forhold til mine udfordringer i forhold til mad og vægt. Jeg har været igennem både et ensidigt fokus på kost og et ensidigt fokus på motion, men først da tankerne kom med ind i billedet, faldt det på plads for mit vedkommende. Jeg er tit stærkt taknemmelig over at være stødt på Slankestudiet og Lone, fordi det ikke alene snart har ført mig til min ønskevægt, men også fordi det har haft en helt utrolig stor positiv afsmitning på resten af mit liv.\nMen hvad er det så for nogle indsigter, jeg personligt har fået ud af at bruge Slankestudiet?\nJeg er et ret utålmodigt menneske. Hvis jeg beslutter, at jeg skal tabe mig, så skal det helst være i morgen. Det har tit ført til stramme kure, som jeg kun har overholdt i en uge.\nI Slankestudiet blev jeg spurgt til, hvordan jeg i andre sammenhænge, fx på arbejde, greb en opgave an. Det har betydet, at jeg på en meget mere struktureret (og følelsesfri) måde har forsøgt at lave en realistisk plan for mit vægttab. Konsekvensen er, at jeg har måttet se i øjnene, at det kom til at tage MEGET længere tid, end jeg havde håbet på. På den anden side så har det givet en helt afgørende indre ro at vide, at den plan jeg havde lagt var realistisk og måske endda lidt konservativ. Med den ro i maven har jeg ikke som tidligere haft trang til at ’smide det hele på gulvet’, når vægten er gået i den forkerte retning, fordi jeg vidste, at jeg havde tid til at rette op på det.\nDenne erkendelse fører mig frem til en anden meget vigtig ting. Uanset hvor realistisk en plan, jeg har lagt, så er den alligevel blevet ændret (forlænget) flere gange. Også her har jeg fundet ro i at drage paralleller til mit arbejde, for jeg kan faktisk ikke komme i tanke om et eneste projekt, jeg har arbejdet med, som har fulgt den oprindelige tidsplan. Der opstår altid noget, der betyder at tidsplanen forrykkes. Det har været helt afgørende for mit vægttab, at jeg har accepteret, at det samme gør sig gældende for at nå i mål rent vægtmæssigt.\nBevidsthed og nysgerrighed\nHelt centralt står selvfølgelig bevidsthed om, hvordan mad og vægt er forbundet med tanker og følelser. Det er vist et livslangt studie, som jeg stadig hygger mig med. I første omgang handler det om at putte et splitsekund ind mellem det øjeblik, hvor jeg får en impuls til at spise noget mad, til det øjeblik hvor jeg rent faktisk gør det. I det lille splitsekund skal bevidstheden på banen og forholde sig til, hvorvidt min krop har brug for den mad eller om jeg blot fodrer mine følelser.\nI denne sammenhæng er jeg også nødt til at nævne noget, der har gjort denne helt centrale del af Slankestudiet nemmere at gå til. Det er Lones filosofi, at vi skal gå til opgaven med nysgerrighed og studere os selv uden fordomme. I stedet for at slå mig selv oven i hovedet og spørge, hvorfor jeg nu igen har spist en hel plade chokolade på 2 minutter uden at smage ordentligt på den, så spørger jeg i stedet nysgerrigt mig selv, hvorfor jeg gjorde det? Denne tilgang tager presset væk; det bliver sjovt at studere sig selv, og det er min erfaring, at det gør det lettere at være åben for de erkendelser, der er så afgørende for at komme videre.\nEn helt særlig øjenåbner i mit forløb har været henholdsvis hæmmende og støttende overbevisninger. Det er gået op for mig, at jeg har slæbt rundt med en række overbevisninger, der har modarbejdet mit mål om at nå min naturlige vægt.\nDet hænger sammen med den nysgerrige tilgang. Den hjælper med at få bevidsthed om de tanker, der knytter sig til en særlig overbevisning – for mit vedkommende fx at “når jeg er stresset, har jeg brug for at spise” - og dernæst forholde sig undrende til den og spørge, om det nu også behøver at være tilfældet. Jeg har efterhånden skiftet flere hæmmende overbevisninger ud med støttende overbevisninger. Fx tror jeg nu på, at “Når jeg er stresset, spiser jeg, hvis jeg har brug for det”. En anden hæmmende overbevisning, jeg har sat på museum er “Når jeg bliver slank, skal jeg leve i askese og undvære alle de gode ting (mad), som jeg holder af”. Den overbevisning er lagt på hylden, fordi jeg nu har erfaring, der viser, at jeg kan holde min vægt stabil, selvom jeg indtager mad, som min gamle overbevisning ville have ment var strengt forbudt. Jeg tænker nu i stedet, at “Når jeg er slank, har jeg styr på min vægt og spiser det, jeg har brug for og lyst til”. Sjovt nok virker det som et rarere sted at komme hen...\nEn anden ting jeg har haft glæde af at indse, er at der ikke findes én universel strategi til vægttab. Der er hver vores opgave at finde ud af, hvilke strategier der virker for os.\nJeg fandt ret hurtigt ud af, at hvis der skulle være plads til MIG både i vægttabsprocessen og bagefter, så var jeg nødt til at have en strategi, hvor der var plads til udskejelser. Eller en noget-noget-strategi kunne man også kalde det: Hvis jeg skal have lov til at give den fuldt gas i forhold til mad og drikke til en selskabelig lejlighed, så kræver det, at jeg ’sparer sammen’ til det forud og efterfølgende. På den måde kan jeg stadig nyde selskabelighed og mad, som for mig er tæt forbundne og en væsentlig del af det ‘gode liv’, uden at det går ud over vægten.\nJeg er kommet til at holde af min vægt. Det er blevet min nye bedste ven. Det er en tæt allieret, der næsten hver dag holder mig orienteret om, hvordan det står til med min vægt. Vægten giver mig besked om, hvad der virker og hvad der ikke virker. Og så giver den mig vigtigst af alt besked – i tide – når jeg har brug for at skærpe min bevidsthed og finde tilbage til mine strategier. Jeg har til en vis grad fået pillet følelserne ud af vægten. Det vil sige, at når beskeden er, at vægten stiger, så prøver jeg at lade være med at skælde mig selv ud over den croissant, jeg spiste i går. Jeg forsøger i stedet at fokusere på, at jeg må undvære croissanter det næste stykke tid, indtil vægten igen er på ret kurs.\nDer er mange flere ting, der har hjulpet mig på vej, men det her er nogle af de vigtigste. Udover det kan jeg kun anbefale at bruge lektionerne på Slankestudiet og muligheden for telefonisk support; jeg vil vove at påstå, at uanset hvordan man griber det an, så vil det altid rykke noget og guide på vej til at finde ens helt egen strategi for at nå den naturlige vægt.\n10 kilo ned?\nMin indre sabotør er på besøg\nVægten går stadig nedad. 72,6 kilo står vægten på, dvs. et vægttab på 400 g. siden sidst.\nMen jeg er bange for, at jeg snart må vinke farvel til det vægttab. Siden sidst har jeg nemlig haft besøg af en gammel ven, eller en gammel vane skulle jeg måske sige. Jeg tror, jeg vil kalde det ‘min indre sabotør’. For det er nemlig præcis, hvad det er. Når det går godt og vægten bevæger sig støt og roligt nedad, så dukker sabotøren altid op.\nSabotøren udfordrer min succes ved hele tiden at få mig til at spise mere og mere for at se, hvor langt jeg kan gå, før det har konsekvenser på vægten. Det er en slags indre stemme, der siger: “Kom nu; du spiste et stykke kage i går, uden at det betød noget for vægten - i dag skal vi prøve at spise masser af hvidt brød med tandsmør på!”\nJeg har prøvet det før. Det ekstra spiseri eskalerer lige så langtsomt, mens jeg hver dag står på vægten og undrer mig over, at den stadig falder. Men så lige pludselig - bang - så har jeg taget et par kilo på. Fordelen ved at veje sig næsten hver dag er blandt andet, at jeg nu ved, at hvis jeg fraviger mine strategier, så har det ikke betydning lige med det samme; konsekvensen for vægten kan komme en hel uge senere.\nJeg har forsøgt at observere sabotøren og prøvet at regne ud, hvad det handler om. Jeg er ikke sikker på, at jeg endnu helt forstår, hvorfor jeg gang på gang har brug for at stikke en kæp i hjulet på min egen succes og på den måde gøre hele processen længere. Jeg tror dog, at jeg er nået frem til, at det har noget at gøre med, at jeg forbinder vægttab og slanke mennesker med disciplin, kedsomhed og mangel på spontanitet.\nMåske slæber jeg rundt med en hæmmende overbevisning, der lyder noget i retning af, at “Hvis jeg bliver slank, skal jeg leve meget disciplineret, og derfor bliver det hele alt for planlagt og kedeligt (og derfor må jeg hellere spise en masse, så jeg kan blive ved med at være tyk og have det sjovt!).\nEfter at have tabt mig løbende gennem et helt år, så ved jeg jo heldigvis nu, at det simpelthen ikke er rigtigt. I mit vægttab har der været plads til masser af sjov og ballade, så det bliver der vel også, når jeg er slank. Jeg glemmer aldrig en samtale, jeg en dag havde med Lone, hvor vægten var gået op, fordi der - af de årsager jeg netop har beskrevet - var røget for mange croissanter indenbords. Lone forsikrede mig om, at livet som slank ikke var ensbetydende med et endegyldigt farvel til croissanter. Da hun sagde det, blev det helt tydeligt for mig, at det var præcis, hvad jeg havde forestillet mig: At livet som slank er et liv uden croissanter - og hotdogs, heksehyl, tandsmør og alle de andre ting, der nogen gange kan gøre mig helt lykkelig indeni.\nJeg må med andre i gang med at finde en ny støttende overbevisning. Jeg ved ikke helt, hvad der skal være. Måske noget i retning af, at “når jeg bliver slank, så holder jeg øje med min vægt, og derfor kan jeg roligt spise en croissant, når jeg virkelig har lyst til det”. Nok lidt for langt, men det er da en start.\nDen kommende uge byder efter alt at dømme på en vægtstigning, men jeg er forberedt på det, og ved hvorfor det sker. Det afgørende er, at jeg nu har snuden i sporet igen!\nNy opgave (og nyt navn) til sabotøren (balancebarometret)\nAnne Marie har tabt 10 kilo med SlankestudietSom forudset er vægten steget. Dog kun ganske lidt. Vægten siger 72,9, hvilket svarer til et vægtøgning på 300 gram. Den har været højere indenfor de sidste 14 dage, men nu er den på vej ned.\n2 nye erkendelser\nTo ting er gået op for mig i de sidste fjorten dage:\nFørst og fremmest har jeg opdaget, at min indre sabotør (som jeg skrev sidste gang) i virkeligheden er min mest loyale hjælper! Godt hjulpet af en samtale med Lone er jeg begyndt at tale med mindre indre sabotør og det viser sig, at den kun vil mig det godt.\nDen vil gerne have, at jeg skal være mere spontan og først og fremmest have det sjovt. Den er træt af, at livet nogle gange føles som én lang to-do-liste, og at jeg hele tiden befinder mig i et kontrol- og planlægningstilstand, som betyder at jeg flagrer rundt ude i fremtiden et sted, og derfor ikke er tilstede og mærker efter lige nu og her. "Sabotøren" har set det som sin opgave at hjælpe mig ved at gøre oprør engang imellem - et oprør der knytter sig til at spise.\nFor det andet har jeg indset, at jeg de sidste fire uger har været helt ude af balance. Det handler ikke om vægt, vægtstrategier, mad eller andet. Det handler om, at balancen mellem arbejds- og privatliv, og måske især balancen mellem tid for mig selv og tid sammen med andre, er forrykket. Denne ubalance forplanter sig til alle dele af mit liv, og jeg føler mig derfor også ude af vægtbalance, selvom vægten egentlig ikke lider så meget under det, som jeg kunne have frygtet.\nDet har egentlig været en selvstændig aha-oplevelse, at denne ubalance ikke (nødvendigvis) har konsekvenser for vægten. Men jeg bryder mig ikke om at være ude af balance på den måde; det er ikke et rart sted at være. Det er ikke ‘det gode liv’, for nu at sætte nogle ord på det, som jeg kan mærke helt ind i det inderste af maven.\nSabotøren er blevet mit balancebarometer\nDerfor har jeg talt med "sabotøren" om, at den skal have en ny opgave. Den skal hjælpe mig med at løse en af de allervigtigste opgaver i mit liv: Den skal være mit helt personlige balancebarometer! Den skal hjælpe mig med at mærke efter, hvornår balancen er ved at forrykkes, sådan at jeg kan gribe ind lidt hurtigere.\nSamtidig vil jeg gerne have den til at hjælpe mig med at mærke efter, hvad der skal til for at rykke balancen tilbage. På den måde håber jeg, at jeg hurtigere opdager, når jeg er på vej i ubalance, så jeg ikke hver gang ender i fosterstilling på sofaen. Mig og mit indre balancebarometer har et fælles mål om at udsvingene skal være mindre, og at vi sammen skal være rigtig gode til at finde ud af, hvad der skal til for at få balancen tilbage.\nPå vej til min indre ro\nFor mig handler det rigtig meget om ro. Jeg vender hele tiden tilbage til det med roen. I min kerne er jeg nok det, man kalder et introvert menneske, som ideelt set har brug for en del alenetid for at lade op til alle de ekstroverte ting, som det moderne liv kræver af os. Liselotte har flere gange beskrevet noget tilsvarende om behovet for at få ro, kigge indad og mærke efter. Denne erkendelse har indtil videre betydet, at jeg har sagt mere fra og nej tak til invitationer, hvor jeg med det samme ved, at det kræver for meget energi at deltage i. Energi der bliver taget fra mig selv og min familie.\nSå i den kommende tid vil jeg bruge mine kræfter på at se indad og på mine allernærmeste. Med min nye makker "balancebarometret" på skulderen, er jeg sikker på, at jeg snart vil genfinde den ro og balance, der er et nøglepunkt i min version af ‘det gode liv’.\nP.S. Da jeg talte med Lone, mindede hun mig om en genial øvelse til at finde/genfinde roen. Det handler om at bruge et par minutter på at sætte fortid og fremtid på plads, så de ligger hvor de skal (i mit tilfælde på en lige linje foran og bagved mig). Så kan fortid og fremtid nemlig ikke forstyrre hverken hjerne, hjerte eller mave lige nu og her; så bliver der plads til nuet - og hermed følger roen helt automatisk. For de interessede findes der en rigtig god instruktion til øvelsen og tankesættet i lektion 3 på Slankestudiet.\nJulepause uden stress\nVægten er steget igen. Nu siger den 73,3 kilo. Det er ligesom jeg ikke rigtig kan slippe de 73 kilo? Eller også er det kombinationen af travlhed og decemberstemning, der betyder, at det tit er noget junk eller knas, der ryger indenbords for tiden, når planlægningen desværre er gået fløjten.\nI lyset af at jeg har så meget i mit hoved for tiden, at det kniber med at få planlagt blot de mest basale ting i mit liv (jeg lever sådan lidt fra dag til dag i øjeblikket) har jeg truffet en vigtig beslutning. Jeg vil ikke stresse over min vægt frem til og i julen.\nIkke dermed sagt, at jeg har givet mig selv carte blanche til at spise løs, slet ikke. Det betyder blot, at jeg ikke vil tæske løs på mig selv, hvis vægten også stiger marginalt de næste på par uger. Og jeg ved godt, at jeg aldrig skal tæske mig selv, hvis vægten stiger, men det betyder alligevel, at der sniger sig en lille smule mere julefred ind i hovedet på mig, at jeg har taget den beslutning.\nJeg slapper lidt mere af; og på mærkelig vis, så tror jeg egentlig det vil betyde, at det ikke får de helt store konsekvenser for vægten. Nu må vi se. Det er i hvert fald en god beslutning; det kan jeg mærke i maven.\nSiden sidst har jeg været til en af Lones rigtig gode workshops. Det handlede om følelser. Et emne, jeg stadig bakser lidt med. Da vi gik hjem spurgte Lone, hvad vi havde fået med os; hvad vi ville gå igang med, når vi kom hjem. For mig handlede det om at blive bedre til at registrere mine følelser og prøve at sætte ord på dem. Jeg synes faktisk det er svært. Jeg er blevet bedre til at registrere mine følelser, men jeg har nogen gange svært ved at sætte ord på. Men jeg øver mig.\nLige nu har jeg fx en følelse af at være ‘overvældet’, ‘ude af balance’ (mit balancebarometer har lyst rødt hele sidste uge). Heldigvis føler jeg mig ikke modløs. Men jeg registrerer tit de førstnævnte følelser, og næste skridt er jo så at finde ud af, hvordan jeg skal håndtere dem på en anden måde, dvs. ikke at gribe til mad for at få roen tilbage. Også det er svært. Indtil videre er et kerneord for mig ‘overblik’. Jeg vil prøve, at se om jeg kan genfinde balance og ro ved at få overblik - nørde med at lave lister og sortere mit rod for eksempel.\nMit vigtige fremtidsbillede\nDen anden ting jeg tog med mig hjem fra workshoppen var, hvor vigtigt fremtidsbilledet er. Jeg har faktisk efterhånden et ret godt fremtidsbillede. Jeg ser det bare ikke nok. Midt i al hastværken og ubalancen er det ligesom om fremtidsbilledet forsvinder lidt i al det anden mit hovedet er fyldt med. Jeg har brug for nye metoder til hele tiden at minde mig selv om det. I skrivende stund har jeg været ude at sætte en totallavpraktisk post-it på min køleskabsdør, hvor der bare står ‘fremtidsbillede’. Jeg tror det vil hjælpe. Men jeg er helt sikker på, at jeg er nødt til at flytte den igen om 14 dage, for hvis noget har været for længe et sted, så ser jeg det ikke længere.\nSå ja, jeg har stadig mange gode planer her op mod jul. Men den bedste beslutning er at give mig selv en lille ‘pause’, som jeg som sagt ikke tror vil få de store konsekvenser. Til gengæld vil det gøre de næste to uger rarere at se frem til, fordi det gør følelserne af ubalance og overvældethed lidt mindre. Og når det er sagt, så glæder jeg mig faktisk til jul; for jul er jo heldigvis meget mere end mad. Rigtig god jul til alle!\nMinus 10 kilo med Slankestudiet - indtil videre!\nDet har været et vildt år; der er sket en masse - men jeg er helt sikker på, at når det kommer lidt på afstand, så vil jeg huske det som året, hvor jeg tabte 10 kilo. Af alle forandringerne er det nok den bedste og vigtigste.\nSiden sidst har jeg haft en lidt træls juleaften (var syg og smittede hele familien). Til gengæld havde jeg et fantastisk nytår. Bedst af alt er dog, at jeg har været hjemme hele julen og er kommet helt ned i gear. Det trængte jeg til.\nVægten er steget fra 73,3 kilo til 73,5 kilo. Og i lyset at at jeg kort før jul bevilgede mig selv julepause, så synes jeg egentlig det er meget godt gået.\nMen nok om fortiden; nu til fremtiden. 2012 er nemlig året, hvor jeg når mit vægtmål. Det er rigtig underligt at tænke på, at det er lige om hjørnet. Pga af seneste vægtstigning har jeg igen flyttet mit mål, så nu ligger mit fremtidsbillede i slutningen af marts (min fødselsdag). Jeg glæder mig vildt meget.\nJeg vil finde min ro andre steder end i maden\nJeg har et enkelt fortsæt for 2012, som jeg satser på vil bringe mig det sidste skridt på vejen: I julen læste jeg en avisoverskrift, der lød noget i retning af, at ‘Hver fjerde kvinde har ondt i livet”. Det handler om, at 25% af danske kvinder er stressede og overvejer at sygemelde sig eller søge hjælp. Jeg har selv haft stress for nogle år siden, og selvom jeg heldigvis er kommet igennem det, så lider jeg stadig jævnligt af den fornemmelse af at været ‘overvældet’ af opgaver, som jeg skrev om før jul.\nPå Lones kurser har jeg mødt rigtig mange fantastiske, kompetente og for mig at se succesfulde kvinder. Men mange af dem har - som jeg - lidt under byrden af at skulle leve op til alt for mange forventninger; måske i særdeleshed vores egne. Jeg er slet ikke i tvivl om, at en del af min overvægt skyldes, at jeg har forsøgt at håndtere presset ved at spise. Og det har hjulpet; helt bestemt. At spise giver mig ro. Og derfor har det sådan set virket efter hensigten. Det har bare skabt et andet problem; overvægt.\nFor mig handlede stress om at være en ‘pleaser, der havde brug for - og var (er!) stærkt følsom overfor - andre menneskers anerkendelse. Derfor oksede jeg rundt i hamsterhjulet for at prøve at stille andre tilfreds. Det underliggende drive i mit liv var en frygt for at begå fejl og blive afsløret som inkompetent. Det er super trist at indrømme, men sådan var det.\nSlankestudiet og ha-det-godt-filosofien\nI dag er det heldigvis anderledes. Mit underliggende drive er snarere ‘at ha’ det godt’ (med god samvittighed). Det lykkes det meste af tiden. Men som sagt er jeg stadig tit offer for at være ‘overvældet’ af af mine egne og andres forventninger (eller måske snarere mine forestillinger om andres forventninger).\nPå mange måder har Slankestudiet været et fantastisk supplement til denne proces. Tidligere slankekure var en slags forstærkning af min stresstilstand; jeg stillede nogle mål og forventninger op til mig selv, som jeg alligevel havde en forventning om ville mislykkes. Samtidig var slankekurene en kamp med fokus på begrænsninger, kontrol og straf. Slankestudiet ligger mere i tråd med ‘ha-det-godt’-filosofien, fordi der her bliver lagt vægt på tillid, omsorg, tilgivelse og nydelse. Slankestudiet er for mig ikke bare en slankemetode; det er også blevet til et anti-stress værktøj.\nSom jer der kender til stress vil vide, så er det ikke noget, man slipper lige fra den ene dag til den anden (ligesom overvægt...) Derfor vil jeg i ‘12 arbejde videre med det og gøre det til min mission at finde ud af, hvordan jeg får skabt den ønskede ro på en anden måde end ved at spise. Jeg vil afprøve forskellige alternativer indtil, jeg finder noget der virker. Og så vil jeg øve mig, indtil det nye er blevet til en vane.\nSå lad os skære ned på stressen i 2012! Lad os i stedet vise omsorg for os selv og tillade os selv nydelse, uanset hvilken form den har. Jeg tror på, at det vil lette vores hjerter og løsne vores fedtdepoter!\n400 gram har jeg tabt siden sidst. Fra 73,5 kilo til 73,1 kilo.\nJeg er nødt til at erkende, at jeg ikke er helt tilfreds. Selvom det jo egentlig på papiret er ok; så havde jeg håbet på mere.\nOg hvorfor er det så ikke blevet til mere? En helt konkret årsag er det, jeg efterhånden har lært at kende som ‘forsinkelsesfaktoren’.\nDet handler om, at hvis jeg i en periode har spist lidt mere eller anderledes end jeg gør i ‘normale’ perioder, fx i julen, så har jeg været positivt overrasket hver gang jeg steg op på vægten, fordi den holdt sig stabilt eller måske sågar faldt.\nMEN hver gang har det efterfølgende vist sig, at vægtøgningen er forsinket med ca. en uges tid. Og det er jo i sig selv træls - men det er ekstra træls, fordi vægtøgningen så typisk indtræffer præcis på det tidspunkt, hvor jeg igen er vendt tilbage til min ‘normale’ stil og derfor forventer stabil og faldende vægt. Det er stærkt demotiverende.\nJo tættere på målet - jo svagere er motivationen\nOg motivation har faktisk ligget lidt lavt her i januar. Det er ligesom, at jo tættere jeg kommer på målet, jo svagere bliver min motivation. Og det er jo lidt paradoksalt. Egentlig ville jeg have troet det var anderledes; at jo tættere jeg var på målet; jo mere sulten ville jeg være efter at nå helt hen til fremtidsbilledet.\nDerfor har jeg gået lidt og funderet over, hvad det var der i sin tid motiverede mig. Og her har jeg haft fat i både den bevidste og den mindre bevidste motivation. Den bevidste motivation og det, der i sin tid fik mig til at skrive til Lone; det var det forhold, at jeg var blevet mor.\nTanken om at min overvægt og mit usunde forhold til mad skulle gives videre til min datter var helt uuholdelig. Den mere ubevidste motivation, som jeg først siden er blevet opmærksom på, og som jeg måske har været lidt pinlig over, har været af den mere forfængelig karakter; jeg ønskede mig brændende at komme til at ‘se godt ud’, og især ønskede jeg mig at få mulighed for at købe og klæde mig i lækket tøj; noget jeg aldrig rigtig har prøvet før.\nÅrsagen til min faldende motivation er givetvis det faktum, at det gælder for begge motivationsfaktorer, at de er ved at være indfriet: Jeg synes efterhånden godt, jeg kan være mine spisevaner og mit forhold til mad bekendt, og jeg er rolig ved tanken om at være rollemodel for min datter på dette felt.\nSamtidig kan jeg nu handle rimeligt ubesværet i de tøjbutikker, der før var langt uden for min rækkevidde. Jeg købte forleden dag en nederdel i str. 40 i Designers Remix. Det er i rigeligt for mig; jeg har aldrig drømt om str. 38 og gør det fortsat ikke.\nMen hvad så? De to ting, der primært har drevet min motivation er væk. Er det i virkeligheden et signal om, at jeg har det godt, hvor jeg er? Jeg behøver ikke tabe mig de sidste 3 kilo?.\nNej, jeg er helt overbevist om, at jeg skal tabe mig yderligere. Jeg er dog ikke fuldstændig fast i sværen på, hvor mange kilo det præcis skal være - det må i sidste ende blive afgjort at følelsen i kroppen snarere end tallet på vægten.\nOg måske er det, der jeg skal tage fat, når jeg skal finde ny motivation til at få mig helt i mål. Følelsen i kroppen, for den er bare ikke heeelt på plads endnu. Den er der næsten. Det er svært at forklare, men det handler fx om, at der stadig er øjeblikke, hvor jeg får trang til at løfte lidt op i min bluse, når jeg sidder ned, så de to deller på maven bliver mindre tydelige mv. Jeg har egentlig ikke noget behov for, at dellerne kommer væk. Jeg har mest behov for at komme derhen, hvor jeg ikke har brug for at løfte op i trøjen.\nSumma summarum så er min motivation i øjeblikket ikke så stærk som den har været tidligere, og det forklarer jo meget godt, hvorfor vægten over en periode har stået stille. Målet for den kommende uge er derfor ret enkelt; jeg skal ind på Slankestudiet og gennemgå de første lektioner igen, så jeg kan bliver klogere på blandt andet min motivation, så jeg kan finde nogle nye drivkræfter, der kan få mig helt og godt i mål.\nFor dælen det går langsomt for tiden; jeg kan næsten ikke holde det ud. fra 73,1 kilo til 72,8 kilo. Men det går trods alt nedad.\nSom jeg skrev om sidste gang, så skal årsagen til mit langsomme tempo findes i en dalende motivation, der skyldes, at mange af fordelene ved mit vægttab allerede har indfundet sig. Det har jeg arbejdet med siden sidst - med Lones gode hjælp:\nFørst og fremmest har jeg selvfølgelig lavet et nyt fremtidsbillede. Fremtidsbilledet er og bliver den mest simple, men til tider også vanskelige, motivationsfaktor. Det er ikke nogen hemmelighed, at jeg løbende har haft vanskeligt ved at danne mig et tilstrækkeligt skarpt og motiverende fremtidsbillede, men når det er lykkedes, har det virkelig gjort en forskel.\nHvordan maven ser ud\nDenne gang har det ikke været nok med ét fremtidsbillede, jeg har været nødt til at lave to. Det skyldes, at den virkelige motivation for at nå i mål med mit vægttab ikke er knyttet sammen med den dag, hvor jeg når vægttabet.\nMotivationen knytter sig til et sted længere ude i fremtiden. En af de få ting, jeg endnu ikke har nået og stadig brændende ønsker mig, er følgende ret simple ting: At kunne sidde ned (med rank holdning) i stram hvid top og jeans til sommer - uden at føle mig utilpas, og uden at (alt for mange) deller vælter udover bukslinningen.\nDet handler for mig om at føle lethed omkring maven og slippe for den evige bevidsthed om, hvordan min mave ‘ser ud’.\nKontakten med maven\nDerfor har jeg nu ét fremtidsbillede i april, hvor jeg når min målsatte vægt, og ét fremtidsbillede i juli, hvor jeg har den følelse i kroppen, som jeg beskriver ovenfor. Det fungerer egentlig overraskende godt med to fremtidsbilleder (bortset fra, at det endnu ikke rigtig har givet resultater på vægten).\nSamtidig har arbejdet med de to fremtidsbilleder klart vist, at det jeg bør have fokus på i den sidste spurt er min mave - på mange måder: Dels selvfølgelig hvor meget, den fylder, og hvordan den ser ud ‘udefra’. Men måske ligeså meget, hvordan den føles og opfattes ‘indefra’.\nNår jeg ser tilbage på mit vægttabsforløb, så bliver det ret tydeligt, at de perioder, hvor det er gået langsom eller måske sågar opad, har været perioder, hvor jeg har mistet kontakten med min mave. Ja, måske endda mistet kontakten med min krop. Det bliver tydeligere og tydeligere for mig, at det er netop det, der sker, når jeg bliver stresset. Så lever jeg i mit hoved, og ikke i min krop.\nNu vil jeg træne igen\nDerfor har jeg også brugt lidt tid på at fundere over, hvornår jeg har været bedst i kontakt med min mave og min krop. Og det er sådan set ikke så svært at svare på; det har jeg været, når jeg har trænet (typisk løbetrænet og dyrket pilates). Det har jeg ikke gjort i lang tid; faktisk overhovedet ikke i den periode, hvor jeg har været igang med Slankestudiet.\nMen nu skal det være. Jeg tror, det er det, der skal til for at nå helt i mål. Derfor har jeg meldt mig ind i et træningscenter, hvor jeg har mulighed for at dyrke pilates 1-2 gange om ugen, før jeg møder ind på arbejde.\nOg jeg skyder det hele i gang med at tage til Club La Santa på fredag og en uge frem. At mærke solens varme på sin hud, er nu også en meget god måde at genfinde kontakten med sin krop på. Jeg krydser fingre for, at solen også finder vej til Danmark snart...\nFå et fremtidsbillede, der viser dig vejen\nStress - igen, igen!\nJeg er nødt til at sige det som det er: Det er ikke gået så godt, som jeg havde håbet siden sidst. Faktisk har det været tre temmelig trælse uger, og det kan desværre ses på vægten. Fra 72,8 til 74,5 kilo giver en vægtstigning på 1,7 kilo. Øv, øv, øv!\nDerfor bliver jeg nødt til at skrive lidt om stress - igen! Jeg håber, I kan tåle at høre om det én gang til? Jeg har mødt en del kvinder på Lones kurser, som lider af samme overansvarlige kompleks som jeg selv, så jeg håber, at der er nogen, der kan have gavn af at høre om mine erfaringer på området.\nJeg tror nemlig, at hovedforklaringen på vægtstigningen er, at jeg har bevæget mig fra at have travlt til at være egentlig stresset. På det seneste har jeg nemlig haft vanskeligt ved at sove; dvs. jeg vågner ca. kl. 01.00 om natten og kan så ikke falde i søvn igen. Et typisk stress-symptom.\nJeg vil handle øjeblikkeligt\nSom jeg vist har fortalt, så har jeg prøvet det før. For ca. 5 år siden måtte jeg se i øjnene, at jeg var så stresset, at jeg var nødt til at gå til både at tage sovepiller og gå til psykolog. Det tog 1,5 år før jeg nåede ud på den anden side og fik et velfungerende arbejdsliv igen. Den gang lovede jeg mig selv, at hvis jeg nogensinde fik søvnproblemer igen, så ville jeg handle på det øjeblikkeligt!\nNu er søvnproblemerne tilbage - og med sig har de taget en voldsom trang til at spise; hele tiden. Den klassiske trang til at dynge sine bekymringerne til med mad. Det værste er, at det jo faktisk virker - dog kun for en stund. Når jeg spiser noget, får jeg ro i kroppen og hovedet; men ikke ret længe ad gangen.\nDet er i den slags situationer, at det ikke nytter så meget at lave planer for, hvad jeg skal spise. Stress er nemlig lig med svigtende koncentration og manglende kontakt med min krop, og derfor vil jeg formentlig ikke kunne overholde de planer, jeg lægger. Derfor er jeg først nødt til at have styr på stressen og få adrenalinen ud af kroppen.\nSortere groft ud i opgaverne\nOg så er vi tilbage ved det dér med at ‘handle’ på det, før det bliver meget værre. Min instinktive reaktion er at sætte mig selv til at arbejde ekstra hårdt de næste par uger, så jeg kan komme på omgangshøjde med mine opgaver. Men jeg tror desværre ikke det vil løse problemet; det vil blot gøre mig endnu mere træt og udkørt.\nDet eneste der hjælper er hurtigt at få reduceret mængden af opgaver (arbejdsmæssige såvel som private). Derfor vil jeg prøve at gøre noget andet, som før har hjulpet mig. Jeg vil først skabe mig et overblik over alt det, der stresser mig - altså simpelthen helt lavpraktisk skrive det hele ned i én lang pærevælling.\nDernæst vil jeg sortere det og - meget kritisk - forholde mig til, hvad jeg skal lave nu; hvad der kan udsættes, og ikke mindst hvad der kan uddelegeres eller overdrages til andre. Og når jeg har gjort det, så vil jeg se på den første kategori igen (altså det jeg selv skal lave) og endnu engang kritisk spørge mig selv, om der er noget jeg kan slippe af med på den ene eller den anden måde.\nJeg ved, jeg kan\nFordelen ved at have prøvet det her før er, at jeg ved, at jeg kan slippe ud af det igen. Jeg er lykkelig for, at jeg engang imellem skal rapportere om mit forløb; det giver mig mulighed for at stoppe op og analysere og konstatere, hvad der egentlig foregår i stedet for bare at give slip på det hele.\nPå den måde bliver jeg også bedre i stand til at tage skridt til at få vendt en dårlig udvikling, som den jeg er inde i nu. Det bliver godt at komme igang; jeg vil starte med det samme...\nHer går det heldigvis fremad. Jeg er næsten tilbage ved udgangspunktet på 72,8 kilo. Det betyder, at jeg har smidt 1,7 kilo på godt fire uger, hvilket egentlig er meget godt gået.\nProblemet er blot, at når jeg allerede har været nede på en lavere vægt tidligere, så oplever jeg altid, at det går utroligt langsomt, når jeg skal derned igen. Utålmodigheden har været min nære følgesvend de sidste fire uger!\nMen utålmodigheden er for mig også et tegn på, at motivationen for alvor er tilbage. Når jeg er så utålmodig for at nå tilbage til udgangspunktet, hvor jeg så igen skal til ’rigtigt’ at tabe mig – altså at nå endnu længere ned på skalaen, end jeg har prøvet før, så er det samtidig udtryk for, at jeg RIGTIG gerne snart vil nå mit mål, og at jeg igen brænder for at mærke den helt utrolige dejlige fornemmelse det er, at jeg har succes med det jeg er i gang med, og – bedst af alt – at bukserne sidder lidt løsere end de plejer.\nDen gamle badevægts hårde liv\nMidt i al utålmodigheden har vægten også svinget noget op og ned, synes jeg. Så meget at jeg kom til at tænke på, om det var min badevægt, der trængte til at komme på pension.\nDen har levet et hårdt liv hos mig igennem mange år – tynget i gulvet af for mange kilo og stærkt hadet af sin ejer. Sådan er det heldigvis ikke længere; jeg har tilgivet vægten dens mange virkelig kedelige overraskelser, når jeg efter al for lang tid har taget mod til mig og igen trådt op på den. Nu er den min gode, uundværlige ven, som løbende holder mig på sporet, og giver mig besked, når der er behov for at justere mine strategier.\nMen altså; alligevel en ven, der nok trængte til en afløser. Jeg har derfor bestilt en ny badevægt. Og det var en hel ny oplevelse. Når jeg før i tiden har købt badevægte, så har det typisk været i relation til, at jeg (igen) havde besluttet, at nu skulle jeg godt nok tabe mig, og det kunne kun gå for langsomt. Indkøbet var derfor forbundet med et vist pres, og lysten til at bruge vægten aktivt har altid været minimal.\nTo kilo's udsving på vægten er kun sjovt den ene vej\nDenne gang derimod gik jeg seriøst til værks. Vægten er jo et af de vigtigste redskaber for mig – både i vægttab, men også i det der forhåbentlig snart bliver til en vedligeholdelse af min naturlige vægt. Så den skal være i orden. Det skal ikke være noget billigt skrammel. Det skal være kram, der er i orden, og som sikrer mig pålidelige informationer – hver dag.\nDerfor er indkøbet blevet grebet an på samme måde, som hvis jeg skulle købe en ny computer, bil eller lignende. Jeg har søgt på nettet – sammenlignet anmeldelser og priser. I første runde har jeg desværre måttet konstatere, at den er gal fat med rigtig mange badevægte, der ikke blot vejer forkert, men også gør det uregelmæssigt, hvilket vel er det værste.\nDer sker jo ikke noget ved konstant at veje 2 kilo for lidt, men hvis det den ene dag er 2 kilo for lidt, og den anden dag 2 kilo for meget, så dur det jo ikke. Det bekræfter mig blot i, at min gamle vægt måske har været årsag til både unødigt store glæder og sorger, fordi den i sig selv har været forklaringen på mange vægtudsving.\nVægten på hæderspladsen\nNåh, men beslutningen er nu taget. Jeg har bestilt en ny vægt på nettet, som ifølge anmeldelserne skulle veje rigtigt – hver gang. Jeg glæder mig til at få en ny ven, som ikke bare skal skubbes brutalt ind under sengen, men i stedet skal have den fornemste plads i soveværelset.\nEt sted hvor jeg ser den hver dag - dels for at blive mindet om, at jeg skal huske at veje mig, men ligeså meget for dagligt at blive mindet om, hvor meget jeg har tabt mig, og hvor godt det føles!\nAllermest glæder jeg mig til at se, hvad min nye vægt fortæller mig, at jeg vejer. Det er jo ikke sikkert det er præcis det samme som den gamle - det bliver temmelig spændende, synes jeg!\nBliv ven med din sult\nHelt i mål inden sommerferien\nJeg nærmer mig målet. 72,3 kilo siger vægten. Det er et halvt kilo mindre end sidst, så det går stadig lidt for langsomt til mit temperament.\nPå den anden side så må jeg også konstatere, at jeg med 72,3 kilo vejer mindre end... ja, jeg kan faktisk ikke huske, hvornår jeg har vejet så lidt.\nMen der mangler altså stadig 2,3 kilo, før jeg er helt i mål. Det skal jeg tabe inden, jeg går på sommerferie, og det skal jeg nok også nå. For motivationen er vendt tilbage. Jeg må erkende, at den havde forladt mig i en periode, men nu den heldigvis tilbage igen.\nMotivationen er stærk\nEn af de ting, der har bragt motivationen tilbage er ‘hende den gamle ude i fremtiden’. Det vil sige, det billede jeg har af mig selv, der som ca. 65 årig sidder på vores terasse og drikker en kop formiddagskaffe. Jeg havde helt glemt hende, men hun har spillet en stor rolle for, at motivationen er kommet tilbage. Da jeg spurgte hende, om det virkelig kunne betale sig at fortsætte arbejdet for at komme helt i mål, var hendes svar et helt klart JA!\nHun fortalte mig, at jeg skyldte mig selv at prioritere at komme helt i mål. At opleve den sejr det vil være. Men endnu vigtigere; at vide at sejren også er et symbol på, at jeg midt i det kaos, der tit udgør mit liv, har turdet at prioritere noget, der var vigtigt ene og alene for mig. Og at jeg - modsat hvad jeg normalt går og tror - faktisk godt kan være temmelig målrettet og vedholdende, når jeg har sat mig et mål.\nHolde fast eller være opmærksom?\nSom Liselotte har jeg derfor også sat den sidste slutspurt ind. Jeg VIL være i mål inden sommerferien, og det kræver, at jeg virkelig holder fokus og holder fast. Eller gør det?\nJeg talte med Lone en dag, og hun er rigtig god til at fange de nogengange uheldige formuleringer, jeg bruger om det projekt, jeg har gang i. Hun spurgte, hvilken følelse det gav i maven at tale om at holde fokus og holde fast? Jeg måtte erkende, at det gav en lidt tung fornemmelse af at skulle stramme sig an og være meget disciplineret.\nJeg nåede frem til, at det jeg i virkeligheden havde brug for var at skærpe min opmærksomhed. Det jeg har brug for for at nå i mål inden sommerferien er at være ekstra opmærksom i forhold til mig selv om mine behov. Jeg skal mærke efter, hvad jeg har brug for - om det er mad (og i givet fald hvilken mad), eller om det er noget helt andet? Søvn, stilhed, at gå en lang tur, spille klaver. Ja, der er mange muligheder. Og min krop og min hjerte ved præcis, hvad jeg har brug for - jeg skal bare være opmærksom og lytte.\nSå nu er jeg ekstra opmærksom. Og jeg vil sørge for at skabe tilstrækkeligt meget stilhed i mit liv til, så jeg er i stand til at høre, hvad min krop og mit hjerte fortæller.\nDet bliver et spændende forår og en fantastisk sommer!\nFinjustering af strategierne\nSiden sidst har jeg været nede på 72 kilo, men er nu svinget tilbage på 72,3 kilo igen.\nI stedet for at gå rundt og bruge energi på at være frustreret over, at det går så langtsomt, så har jeg i stedet lagt energi i at fundere over, hvorfor jeg egentlig er nået så langt som jeg er:\nDet er evnen til - hver gang jeg er stødt på udfordringer - at være nysgerrig og se det som en spændende opgave at regne ud, hvad der bremser mig i at komme videre. Og derefter justere mine strategier.\nOg når det nu har virket før, så er det jo bare med at gøre det samme igen!\nMindre rum til at skeje ud - større behov for planlægning\nJeg er nået frem til, at hovedudfordringen lige nu er, at de strategier, der har virket fint tidligere, ikke længere er tilstrækkelige til at bringe mig videre nedad på vægten.\nNogle vil måske erindre, at kernen i min strategi var, at der skulle være plads til at ‘skeje ud’ ift. mad, når der var en anledning til det. Sagen er blot den, at der ikke er helt samme plads til at skeje ud som tidligere.\nHvad gør jeg så ved det; hvordan finjusterer jeg min strategi? Mit svar er umiddelbart, at jeg har brug for i højere grad at planlægge. Indtil nu har jeg ‘på øjemål’ kunnet sikre en fornuftig balance mellem at spise meget opmærksomt og på den måde ‘spare op’ til mine fuldt bevidste udskejelser, så jeg samlet set stadig tabte mig.\nNu er jeg nødt til at skifte min strategi fra ‘bevidste udskejelser’ til ‘planlagte udskejelser’. Min strategi er nu, at jeg på ugebasis vil sætte mig ned og se på, hvad der ligger og venter af potentielle udskejelser og så på forhånd vurdere, om der er plads til at skeje ud, eller om jeg eventuelt vil undlade at deltage.\nPermanent travlhed - behov for at komme fra hovedet tilbage i kroppen\nEn anden løbende udfordring for mig har været den permanente mangel på et tilstrækkeligt antal timer i døgnet. Til tider har det karakter af egentlig stress, andre gange er det bare travlhed og en almindelig følelse af kaos omkring mig.\nDet er dog gennemgående et spørgsmål om, at jeg i de fleste timer af døgnet mest er i kontakt med mit hoved. Hovedet kommer af og til vejen for at spise opmærksomt og lytte til, hvad vil krop har brug for. Så foruden antallet af udskejelser, så er forekommer der også en del ‘udfald’ på sendelinjen mellem krop og hoved, der betyder, at jeg ikke altid spiser helt så opmærksom, som jeg gerne ville.\nOg hvad gør jeg så ved det; hvordan finjusterer jeg min strategi på det punkt? Jeg ved af erfaring, at jeg føler mig mest i kontakt med resten af kroppen, når jeg har dyrket motion - noget jeg har brugt en del tid på tidligere. Jeg har taget en del tilløb til at få motion ind i hverdagen igen uden at det rigtigt at lykkedes.\nJeg har derfor brugt en del tid på at regne ud, hvilken motionsform, der passer bedst til mit behov og mit liv lige nu. Valget er faldet på yoga - og jeg starter på søndag!\nSå ja, selvom jeg i princippet godt kunne tænke mig at være i mål allerede nu, så synes jeg alligevel, at der ligger noget merværdi i at skulle finde løsningen på, hvordan jeg ændrer mine strategier, så jeg også kan smide de sidste to kilo.\nDet er et spørgsmål om hele tiden at blive lidt klogere på sig selv...\nNæsten i mål; kun ét projekt tilbage ...\nLad mig sige det med det samme: Jeg er nået frem til en vigtig erkendelse. De 72 kilo, jeg har kredset om rigtig længe, er min naturlige vægt.\nDe 70 kilo, jeg længe har prøvet at tvinge mig selv ned på, er et tilfældigt tal, som jeg pegede på for snart 2 år siden.\nDet har været en svær erkendelse, fordi en del af mig (mit hoved) synes det er en falliterklæring ikke at nå det mål på vægten, som jeg oprindeligt har sat mig.\nMen det har også været en enormt lærerig erkendelse, fordi det samtidig betyder, at jeg har accepteret, at det er fornemmelsen i min krop, der afgør, hvad der er min naturlige vægt - ikke tallet på vægten.\nFrihed og lethed - og ikke noget vægtproblem\nOg fornemmelsen er god. 72 kilo er for mig ensbetydende med frihed og lethed. Jeg kan købe det tøj, jeg vil. Jeg føler mig tilpas i min krop, og føler ikke længere behov for at gemme den væk og være flov over den.\nJeg har fået et naturligt forhold til mad (næsten - se nedenfor), og har sluppet den daglige kamp med kalorierne. Kort sagt, så har jeg ikke længere et vægtproblem! Og det er en kæmpe lettelse - ikke kun på vægten, men i høj grad også i hovedet!\nOg med den erkendelse, giver det sig selv, at motivationen for at smide yderligere kilo er væk. Derfor betragter jeg mig selv som være i mål vægtmæssigt.\nAt mestre spisestrategien\nMen jeg er ikke helt færdig med min proces på Slankestudiet. Og helt færdig med slankestudiet bliver jeg nok aldrig; det er livslang læring på den fede måde at få lov til hele tiden at blive klogere på sig selv. Nu hvor jeg har nået min naturlige vægt, føler jeg alligevel, at jeg mangler én ting, før jeg kan sige, at jeg er helt i mål (i denne omgang). Jeg synes nemlig ikke, at jeg endnu helt mestrer ‘de slankes spisestrategi’.\nJeg synes godt nok, at jeg har fået et rimeligt naturligt forhold til mad. Men jeg er ikke helt der, hvor det er en fuldstændig naturlig og ubevist rutine for mig at mærke efter i min mave og i min krop, om jeg er sulten, og hvad jeg i givet fald har brug for at spise.\nDet sker stadigvæk lidt for ofte, at jeg hælder mad indenbords uden at forholde mig til om jeg egentlig er sulten, eller hvornår jeg holder op med at være sulten. Det sker også stadigvæk lidt for ofte, at jeg glemmer at forholde mig bevidst til, hvad jeg vil spise og hvordan det smager, og hvordan det føles i maven bagefter.\nMin krops signaler\nNu hvor jeg ikke længere skal tænke på kiloene har jeg derfor tænkt mig at søsætte et sidste projekt her på slankestudiet. I en måned vil jeg være bevidst og opmærksom før, mens og efter, jeg spiser. Jeg vil rette fokus mod min mave og min krop og prøve at mærke og studere de signaler, de sender til mig om sult (eller mangel på samme), og hvad for noget mad, jeg har brug for at spise.\nJeg vil så og sige være totalt i min maves vold i en måned. Det er den, der bestemmer. Jeg følger blot efter.\nDet er et rigtig spændende projekt, som jeg allerede har været igang med i et par dage. Jeg har (igen) haft stor glæde af lektion 7 i slankestudiet, der er en fænomenalt god guide til netop dette projekt. Første erfaring er, at jeg der gik en hel dag (frem til aftensmad), før jeg mærkede sult. Tankevækkende! Det må vel betyde, at jeg spiser så meget til alle måltider, at jeg aldrig rigtig, når at blive sulten inden det næste. Det er jo interessant, for så spiser jeg aldrig på sult - men mere på vaner; fx frokost kl. 12.00, hvor kollegerne også spiser, mv.\nEn måned med fuldt fokus\nDer er med andre ord meget at lære. Det er et stort ønske for mig at komme fuldstændig på bølgelængde med min mave, så overspisning i fremtiden kun vil høre til sjældenhederne. Jeg ønsker mig det brændende, og derfor har jeg også lavet et nyt fremtidsbillede, hvor jeg vejer de 72 kilo, men herudover også mestrer at mærke efter og lytte til min mave, og hvor jeg her nået den erfaring, at jeg har det bedst, når jeg følger de signaler kroppen giver mig.\nEn måned med fuldt fokus og bevidsthed i maven og kroppen; det er hvad der ligger forude. Måske er der andre, der vil være med?\nHar du også lyst til at komme i mål med vægten?\nEndelig har jeg knækket koden helt\nNaturlig vægt - og naturlig Anne Marie\nDin tur næste gang?