V březnu skončila velká výstava Petra Nikla v pražské Městské knihovně Hra o čas. Pokud jste ji navštívili, pak víte, že Petr Nikl tu během tří měsíců prakticky žil, hrál o čas s robošváby, jakýmisi elektrobrouky, které nechával šmejdit po podlaze pokryté papíry a roznášet barvu. Nepředvídatelně rozmatlané pigmenty postupně tvořily plátna, která byla v den zakončení vystavena.\nDlouhý kontinuální pobyt v galerii ale Petr Nikl využil i k tomu, že každou sobotu pořádal koncert, téměř pokaždé s jinými hosty. Taky se tu poprvé prodávaly jeho nové nahrávky. Jsou součástí dvojknihy Kudlanka čas / Noty mollové (Malvern), kterou musíte otočit vzhůru nohama, abyste přečetli obě poloviny sbírky písňových textů.\nTakhle nenápadně Nikl vydal dvojalbum, které přitom rozhodně stojí za pozornost. Vlastně to dělal vždycky: malíř, divadelník, performer a vynálezce kolem své hudby jaksi mlží už léta. Od roků strávených na vojně se mu shromažďovaly písně, aniž by je publikoval: přitom všechny ty performace v devadesátých letech ukázaly, jaký má Nikl cit pro zděděný strunný nástroj brač, jak umí poslouchat echo prostoru, jak mu to jde s vlastními záhadnými objekty i s vybranými spoluhráči. Trumfem pak byly písně, ve kterých jinými prostředky pokračovala témata jeho maleb: od ambivalence dětství po vysněné fantaskní bytosti, v nichž můžeme najít odraz sebe sama.\nKdyž konečně vydal debutové album Nebojím se smrtihlava (2004), naředil svůj styl spoluprací se spřáteleným sborem Lakomé Barky: každý producent nebo dramaturg by rozpoznal, že nedokonalost a obyčejnost sboru tu nepomáhá umocnit sílu Niklovy poetiky. Ale Nikl do světa hudebních producentů nikdy nenakoukl. Druhý titul Přesletec (2007) pojal jako napěchovaný dvojkompakt: člověk by nejradši klel, nádherná místa se tu střídají s průměrnými, uposlouchat vcelku se to nedá, kdyby to byl přísný výběr na jednu desku, byla by to jiná káva. Což prosím neberte jako opravdovou kritiku Nikla: kdyby jeho potrhlost měla méně dimenzí, určitě bychom přišli i o část jeho díla. Svérázný styl vydávání hudby je vlastně mírná daň.\nPak už vyšlo jen pár nahrávek jako přílohy knih Pohádka o Rybitince a Jělěňovití (obě 2008). Až teď, po zdatné pauze, vycházejí dva disky, vykukující dvěma otvory ze dvou titulních stran knihy Kudlanka čas / Noty mollové. Každé z dvou alb má jiné obsazení. Zásadní je, že se Nikl potkal s multiinstrumentalistou Miroslavem Černým: hraje zrale a cítíme tu najednou pevné, univerzální muzikantství schopné Nikla skutečně obohatit a přitom nepřebít. Na druhé desce sborově pějí (uf) Lakomé Barky, ne však stále. Výrazné je, jak se Nikl, který písničky zprvu pojímal jako součást scénické akce, naučil pracovat s médiem nahrávky: osvojil si další z forem, s nimiž si začal hrát až jako dospělé dítě. Takže – pro jedno z českých „alb roku“ do knihkupectví? Docela příhodná ilustrace chaosu na hudebním trhu.\nZbývá pár řádků na zmínku o nejblíbenější písni. Nikl se mírně rozběhl do šířky v tématech, ale pořád se „dětsky“ vciťuje do všeho možného. Nechává skrze sebe letět ptáky, cítí jaguára pod kůží, jako struna klavíru sní „měkce se nechám kladívkama mlátit“. A nakonec, nekonec chce pocítit i to, jaké je být zárodkem sebe sama: „Už se vidím jako spermie, kterou jsi poslal na mamku. Už se vracím z prérie, ocáskem mrskám ve spánku...“\nMeredith Monk, americká minimalistická skladatelka, zpěvačka, tanečnice, scénická a filmová režisérka má ve své nadaci pořádek. Díky tomu můžeme snadno dohledat informace, že když před dvaceti lety, v roce 1994, poprvé osobně zavítala do Česka, napsal o ní Jan Rejžek ve svém Deníčku a taky kritik Jiří Cieslar: jeho text Kouzelnice Meredith Monková je asi tím nejpozoruhodnějším, co o ní česky bylo napsáno.\nHodnotit druhou tvůrčí část života skladatelů bývá ošidné. Je tak přirozené, že ty silné, jedinečné věci ze sebe vyzáří tvůrci během prvního vzestupu, v blahém mixu instinktivního hledání a narůstající zkušenosti. Ale občas se někomu podaří zrát zdařile: vedle jejích kolegů minimalistů, kteří se autorsky hlavně úspěšně recyklují (Philip Glass, Michael Nyman) je pozdější osud Monkové nadějí, že to jde i jinak.\nLetos je jí jednasedmdesát a právě ji vyšlo album klavírních skladeb Piano Songs (ECM). Posledních dvacet let strávila nelehkým úkolem: navázáním na své osobní zpívání, hledání netradičních technik pro vokální ansámbl a scénické akce. Někdo by řekl, že přece všechno to prozpěvování, vytí, smích a šepot už vymyslela a zazpívala. Jak dál, když v tíhnutí k rituálu donesete na scénu svoje zrání, pocit spojení s mrtvými, víru v horečnaté vize i v neexistující hranici mezi snem a skutečností?\nMilé Meredith, myslitelce tělem s kořeny na Ukrajině a v Peru, hrála do karet její otevřenost. Na albu Volcano Songs vypadala svého času závažně skladba věnovaná obětem AIDS a „ztrátám všeho druhu“ New York Requiem, ale čas nakonec vydělil z desky jiný tajemný vrchol: zhudebněnou „báseň“ malé holčičky Three Heavens and Hells. Text přesně míří do bezhraničního světa, který skladatelka cítí jako svůj domov:\nExistuje trojí nebe a peklo.\nNebe a peklo pro lidi,\nnebe a peklo pro zvířata,\nnebe a peklo pro věci.\nJak ta tři nebe a pekla vypadají?\nJsou všechna stejná.\nZmíněný motiv ztráty doprovázel Meredith Monkovou dál: po odchodu své celoživotní partnerky, nizozemské choreografky vytvořila představení o smrti. Impermanence (Nestálost) je patrně jejím nejlepším albem posledních dekád: do zásvětí se tu jezdí na jízdním kole, proto se tu taky bicykl používá vedle lidských hlasů jako druhý hlavní hudební nástroj. Nezní tu hudba smutku: spíš očekávání, napjaté cesty, proměny, návratu.\nPomalé tempo alba Songs of Ascension vyplývá z konkrétní okolnosti: jsou to opravdu „písně vzestupu“, při kterých zpívající sbor zvolna stoupá po schodech. V Americe vznikla výjimečná stavba se speciální akustikou – věž navržená výtvarnicí Ann Hamiltonovou, přímo určená ke vzniku a provádění hudebních děl. Vertikální tunel, zakončený dole bazénem a nahoře průzorem do nebe, otevírala v roce 2007 právě Monková s ansámblem stoupajícím po spirále vzhůru.\n„Vlastně nejde o nic jiného než o rozhodnutí, jak strávit svůj čas na Zemi,“ shrnula před lety Meredith Monková své úmysly v hudbě. Snad to nezní moc vznešeně: její valčíky pro dva klavíry na zmíněné nové desce Piano Songs žádnou duchamornou noblesou neoplývají. Jsou hravé, absurdní, mají v sobě něco ze Satieho a Bartóka, dělají z dvou klavírů spiklence, soupeře i partnery v jakémsi slovním fotbalu beze slov. A je to první album kouzelnice M. M., kde ona sama nezpívá. Je vám doufám jasné, pro čí hlas se tím pádem otevírá prostor. Pro náš: poselství Meredith Monkové vždycky říkalo, že to nejdůležitější si pořád nosíme s sebou.\nVystavil Pavel Klusak v 11:01 Žádné komentáře: Odkazy na tento příspěvek\nI galerijní kurátorství má své hvězdy. Jednou z těch nejzářivějších se během uplynulého čtvrtstoletí stal Hans-Ulrich Obrist (* 1968). Švýcar z Curychu dnes vede renomovanou londýnskou Serpentine Gallery; v uplynulých dekádách nejen že uspořádal významné expozice po celém světě, ale pomohl upoutat pozornost ke kurátorství coby hybatelské profesi, která - v překryvu teorie a akčnosti – črtá mapu scény a upoutává k centrálním tématům, kontextům, umělcům, dílům. Obrist je dnes vlivný, jeho popularita z něj zároveň udělala kritizovanou osobnost.\nLidská spojka // Nepochybně mu pomáhá jeho schopnost myslet a vyprávět v příbězích. První výstavu uspořádal u sebe v kuchyni: jeho rodiče si tehdy mysleli, že slovo kurátor znamená „pečovatel“ a že syn se chce připravovat na medicínu (paradoxní je, že péče ve slovním základu kurátorství skutečně je a aspekt pečování je tu evidentně přítomen). Ještě předtím, od raných teenagerovských let, trávil odpoledne na výstavách: „Nechtěl jsem nic víc než být s uměním.“ Když slavný kurátor Harald Szeeman vytvořil výstavu Sklon ke gesamtkunstwerku (1983), pro patnáctiletého Obrichta to byl iniciační zážitek. Spatřil tu výstavu jako encyklopedii svého druhu: jeho náklonnost k tomuto přístupu pak dorazil filozof Jean-François Lyotard, který dal svým tezím formu labyrintu na výstavě v pařížském Centre Pompidou.\nObrist píše, že jedním z jeho hrdinů v letech dospívání byl Sergej Ďagilev: „Sám netančil, nebyl choreograf. Neměl zájem komponovat. Ale byl, abych použil termín, který mi v rozhovoru řekl spisovatel J. G. Ballard, „lidská spojka“. Založil taneční soubor Ballets Russes, propojil Stravinského s chreografy, Picassem, Braquem a Cocteauem. Způsobil, že výtvarné umění se setkalo s divadlem a tancem.“ Vůle propojovat se stala silným aspektem jeho práce: stejně tak vytvářet umělcům advokáta a archiváře. Přesvědčení, že „umělci jsou nejdůležitější lidé na planetě“ může znít jako stavovské heslo, Obristovi však vždycky pomáhaly v jeho cestě pevné, relativně vyhrocené názory.\nKurátorství s sebou pochopitelně nese rizika. Podle vlastních slov nebyl Obrist nikdy v pokušení vnímat kurátora (tedy sebe) jako rivala samotných umělců. Snažil se být autorům blízko, rozeznávat jejich potřeby, nepřebíjet význam artefaktů gestem, které jim vnutí kurátor: na výsledek té snahy se názory různí. „Od italského konceptualisty Boettiho vím, že je potřeba všímat si nerealizovaných děl umělců. Mnozí umělci nedokázali realizovat projekty, na kterých jim nejvíc záleželo. Jsem tu od toho, abych jim pomohl.“\nMezi výstavy, v nichž se kloubí novátorství s obecně atraktivní nápaditostí, patří projekt Do It (Obrist ho připravil spolu s Christianem Boltanskim and Bertrandem Lavierem). Inspiroval ho dopis Marcela Duchampa sestře, když jí psal z Argentiny, jak má v galerii sestavit obejkty do „jeho“ ready-made díla. Mnoho umělců tedy přispělo instrukcemi, co a jak se má udělat v galerii nebo na jiném místě. Bytostně interaktivní výstava se konala za dvacet let ve stovce měst, včetně takových, kde je jinak umělecký život čímsi vedlejším.\n„Dnes znamená profese kurátora přinejmenším čtyři věci,“ napsal Obrist pro list Guardian. „Jednou je zachování, ve smyslu střežení uměleckého odkazu. Znamená to vybírat mezi novými věcmi. Znamená to vytvářet spojení s dějinami umění. A znamená to vystavovat nebo uspořádávat umělecká díla.“\nNekonečná konverzace // Nová kniha rozhovorů s hudebními skladateli je v Obristově díle první svého druhu, zároveň je střípkem do rozlehlé mozaiky. Už téměř dvacet roků publikuje rozhovory, které zastřešil pod jediný generální The Interview Project.\nPřilnul k metodě orální historie a někdy vede rozhovory na pokračování v průběhu dlouhých let. Obrist mluví s umělci s pílí, obsesívností i plánovaně: díky tomu byly nahráno na 2000 hodin rozhovorů. Publikovat je začal v roce 1996 v časopise Artforum. Později přibyla knižní řada The Conversation Series, kde zatím vyšlo osmadvacet rozsáhlejších rozhovorů s umělci (Matthew Barney, Ólafur Eliasson, Robert Crumb a další). Iniciály HUO, jimiž je uvozená každá otázka, se staly známým kódem. Rozhovory rozesívá „pan HUO“ i jinam, do periodik, sborníků, katalogů: je to způsob jeho otiskování do kontextů, s nimiž se chce propojit. Rozhovor s významným českým výtvarníkem a hudebním experimentátorem Milanem Grygarem vyšel nedávno (anglicky) v časopise Electronic Beats – inteligentním, relativně náročnějším periodiku o popkultuře, které se zadarmo distribuuje do míst mladé klubové kultury.\nObrist se na jednu stranu stal jakousi institucí, továrnou na rozhovory. Někdy se navíc ptá na fakta způsobem, který u známých umělců nemusí odkrýt mnoho nového. Časový tlak přece jen dělá své. Dvojice jeho novějších „oborových“ knih má však zvláštní úlohu. V roce 2011 vyšla A Brief History of Curating, což žádné Stručné dějiny kurátorstvív pravém slova smyslu nejsou: je to další kniha rozhovorů, tentokrát s jedenácti významnými kurátory (vlivnými především v šedesátých a sedmdesátých letech). Fakta, pohled zevnitř z oboru, mnoho osobních vzpomínek a atmosféra vášnivého sepětí s uměleckou scénou dělá z knihy silné čtení i pro laiky, kteří chtějí nahlédnout do zákulisí výtvarného provozu na světové úrovni. Nyní, v téže grafické úpravě, vychází rozsáhlejší volné pokračování A Brief History of New Music - soubor rozhovorů s významnými hudebními inovátory, počínaje Karlheinzem Stockhausenem a konče Brianem Enem, skupinou Kraftwerk a brazilským Caetanem Velosem.\nRoboti v opeře // Sedmnáct rozhovorů vznikalo v různých letech na různých místech. Výběr těch, kteří posouvali hudební vyjádření vpřed, tu není dokonalý (je prostě podmíněn tím, s kým se Obrist setkal), ale je velmi slušný. Tazatel „HUO“ se opakovaně ptá na propojení se světem výtvarna, architektury či filmu a v téhle sféře je insidersky informovaný. Na mnoha dalších místech se ptá nikoli naivně, ale velmi obyčejně, snad proto, že stojí mimo hudební scénu. Přináší to překvapivě dobré výsledky: v opakujících se otázkách („Máte nějaké nerealizované plány?“ „Jakou roli má ve vašem díle ticho?“) se zjevují rozdíly mezi jednotlivými osobnostmi, které nejenže mají různé hodnoty, ale přímo si vykládají tytéž formulace různě.\nVýklady Karlheinze Stockhausena patří k těm, které překvapí. Vypráví o tom, jak poválečné Německo občas oficiálně podpořilo jeho elektroakustický hudební výzkum, aby ukázalo mezinárodní scéně německý pokrok. Poutavá je jeho nechuť ke klasickým koncertním síním: věcně vykládá o architektuře katedrál a původním umístění hudebníků na kůru: echem prostoupený „zvuk nebes“ měl věřícím evokovat ty správné konotace. Sám hledal s architekty mnohostěnné varianty sálů, kde by posluchači přecházeli a vnímali multikanálové instalace z různých míst. „Američané chtěli dělat hudbu, aniž by museli platit orchestr,“ popisuje Stockhausen suše rozdíl mezi evropským a americkým přístupem k hudební elektronice.\nDuchem, který se dotkl celého dvacátého století, je Elliott Carter, který zemřel ve věku 103 let v roce 2012: po devadesátém roce života publikoval ještě na čtyřicet skladeb. Carter tedy mohl vzpomínat i na dvacátá léta minulého století, své kolegy Edgara Varése a Charlese Ivese. Přelétavost tohohle hovoru ukazuje ambivalenci orální historie: v proudu řeči jsou váhání, náhlé změny tématu, nedořečenosti. Ale přímá řeč má taky své odměny: náhlé nápady, tematická propojení s jinými konverzacemi, která ospravedlňují knihu jako celek.\nCenné je vyprávění Iannise Xenakise o jeho spolupráci s Le Corbusierem na pavilonu bruselského Expa 1958; radikálně pak působí jeho vize opery, v němž by mytické postavy ztvárňovali roboti („Zničili by na konci sami sebe?“ ptá se HUO, Xenakis to odmítá). S minimalisty Stevem Reichem a Terrym Rileym bylo publikováno moře rozhovorů – přesto jsou ty Obristovy zdařilé, mimo jiné proto, že oba muži jsou suverénní myslitelé. Reichovo chrlení, kdy odpověď na jednu větu zabere tři stránky, potvrzuje pověst tvůrce, který ani po pětasedmdesátce neztrácí energii. Na jeho pražské vystoupení (14. 10., festival Struny podzimu) se lze právem těšit.\nKdyž přes Pierra Bouleze, Yoko Ono, Philla Niblocka či Briana Ena dospějeme až ke konci, vystane nám napříč pár společných motivů. Jedním je jakási permanentní soustředěnost, která i na otázku-klišé odpoví čímsi inspirativním a překvapivým. Druhým je přátelskost, často i k zastáncům jiných estetik. A za třetí: nápady na první pohled potrhlé nebo přehnaně radikální vysvětlují skladatelé coby logické reakce, které při bližším ohledání dávají větší smysl než následování zaběhaných modelů. Když se mluví o Elliottu Carterovi, který ve věku 103 let ještě pořád cítil potřebu komponovat, vzpomene si Terry Riley na cellistu Pabla Casalse. „Bylo mu devadesát, když se ho v rozhovoru ptali, proč ještě v tomhle věku cvičí na nástroj tři hodiny denně. Odpověděl: ´Myslím, že se zlepšuji.´“\nMnoho knih vzniklých v angličtině dnes proudí globálním trhem bez ohledu na hranice. Vydat Obrista česky by bylo prima, ale překladová kultura by možná měla být pozorně aplikována hlavně na krásnou literaturu. Než čekat na vydání v jazyce malého národa, je lepší pěstovat kontakt s některými rychlými mysliteli rychle, v angličtině. Anebo takhle dobré hovory s globálními osobnostmi vést sami: vždyť Švýcar HUO nemá mezi zpovídanými ani jednoho Švýcara.\nHans-Ulrich Obrist: A Brief History of New Music. 301 stran, JRP Ringier (Zurich) a Les presses du réel (Dijon), 2014.\nVystavil Pavel Klusak v 10:10 Žádné komentáře: Odkazy na tento příspěvek\nZ deníku: „Zkoušíme, pak se jdeme projít. Venku je mínus padesát. Ale hlavně že přibývá světla: každý den po zimním slunovratu ho tu je o sedm minut víc.“ No vida! Po letech, kdy byla Pulitzerova cena za hudbu udělována zdvořilým dílům (buď společensky uvědomělým, nebo přiměřeně moderním), přišlo v pondělí rozhodnutí, které lze jen uvítat. Ocenění dostal muž, který si zásadní porci kreativity a silného životního postoje už odkroutil. Je to John Luther Adams – chlapík, který se v 70. letech odstěhoval na Aljašku, aby tvorbu a zájem o přírodu spojil v jedno.\nNesmíme si ho plést s Johnem Adamsem, slavnějším minimalistou, autorem oper Nixon v Číně nebo Klinghofferova smrt. I když se oba muži přátelí – a oba mají společné to, že se nepřipojili k tvrdé avantgardě, ale popocouvli k tonální hudbě. Jako skladatel je John Luther Adams doma na širokých pláních, ve spojitém spektru mlh, na moři, s horizontem na dohled. Existuje agorafobie, strach z velkých prostor: Adamsova hudba je naopak agorafilní. Jednašedesátiletého skladatele původně přivedl na Aljašku jeho environmentální aktivismus: ale zjistil, že tam chce zůstat natrvalo, což v sedmadvaceti letech udělal. Láska k tomu prostředí je dodnes hnacím motorem jeho hudby. Skladby vyzařují různou inspiraci: ptačí zpěvy, mýtus o hromu, tance arktických národů, polární záři, velké bílé ticho.\nRespekt k prostředí, jehož vyjádření Adams nechce bůhvíjak skladatelsky opentlovat ozdobami, vedl i k jeho permanentní instalaci v Muzeu severu ve městě Fairbanks. Je nazvána podle místa na pobřeží, kterému kmen Iňupiaků dal ve svém jazyce jméno Místo, kam chodíš naslouchat: do architektonicky čistého interiéru se sbíhají aktuální geofyzikální data Aljašky a instalace je překládá do pozvolna proměnlivého proudu zvuku. (Diváci MFF Karlovy Vary viděli tuhle část Adamsovy tvorby v dokumentu The Reach of Resonance.) Jindy ale chce Adams svou hudbu venčit přímo v exteriérech a určuje, že má být poslouchána uprostřed jiných projevů života: skladba Inuksuit pro devětadevadesát bubeníků byla provedena v newyorském parku nebo v centru Haagu.\nAdams žije v arktickém pásu dost dlouho, aby na vlastní oči viděl projevy změny klimatu. Pulitzerovu cenu dostal za loňskou symfonickou skladbu Become Ocean (Stát se oceánem), k níž připsal: „Život na zemi vzešel z moře. Když dnes roztávají ledové oceány a hladina moří stoupá, čelíme my jako lidstvo perspektivě, že se z nás časem znovu doslova stane oceán.“ Během třičtvrtě hodiny se pomalu vzedmou tři mohutná crescenda, skladba jako by připomínala rozlehlou hladinu, pod níž cítíme všechnu tu masu, proudění a sílu. Partitura je nadepsaná pokynem: Neúprosně.\n„Dost možná je to nejkrásnější apokalypsa v dějinách hudby,“ napsal do New Yorkeru velký zastánce Johna Luthera Adamse, vlivný kritik Alex Ross (české vydání jeho ústředního spisu Zbývá jen hluk je třeba doporučovat zas a znova). Ano – Adamsův styl má sklon k půvabnosti. I to byl jistě důvod pro Pulitzerovu cenu. Pokud by někdo zíval nad oceněním hudby spojené se změnou klimatu, ať si vzpomene, že Adams se jí zabývá od 70. let, dávno před konjunkturou. A ať si ji dobře poslechne: když se volá po hudbě současné, která by ale neděsila širší publikum přílišnou odtažitostí, není Adamsův meteorologický symfonismus velmi soudnou odpovědí? Být dramaturgem orchestru, už bych o tom uvažoval.\nHoši, děkujem! // Vzpomínka na V. Ch. a jednu desku\nPřed pár dny umřel Vítězslav Chromek z Uherského Hradiště, pitomá nehoda, mohl tu ještě dlouho být. Nekrology o něm psaly hlavně jako o pořadateli koncertů, měl agenturu Vichr. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že tenhle Víťa je taky protagonistou jednoho z nejbizarnějších alb, které u nás od roku 1989 vyšla. Ten svérázný vtip je starý sedmnáct let a jeho jedinečnost neslábne.\nPetr Čtvrtníček patrně nikdy neprodukoval jiné album než Hoši, děkujem! - tedy vlastně ještě Ivánku, kamaráde, ale to není muzika. Humor typu „zajatce nebereme" se ale koná v obou případech. Tehdy se spřáhl se zdánlivě neřízenou střelou, partou z Uherského Hradiště, která si s extatickou rozkoší oblékala kůži socialistického diskopopu (Víťa Vávra, Bartošová & Sepéši, svěřenci Františka Janečka). Mírový sbor, jak si kapela říkala, v reálu neuměl moc hrát, ale hardrockové verze písní, které jejich generace nesnášela a fetovala zároveň, živě sjížděl s úplným odevzdáním. V těch letech ještě nebylo retro vytěžené mainstreamem: ta hra na blbá osmdesátá byla radikálním, neotřelým a osvobozujícím kameňákem.\nImpresário Čtvrtníček, který se s Mírovým sborem rychle sblížil, sezval profíky včetně Petra Maláska. Natočili dobře znějící album, které vydala oficiální firma Polygram. Deska má rámec estrády Ein Kessel Buntes, slizké a duté veselí oficiálního popu odráží hospodským humorem. Track Správné holky, hlaste se, který náladu textu doplňuje „směšným“ psím štěkáním a myslím že i prděním, by měla obsahovat družice s poselstvím o Češích pro vesmírné civilizace.\n„Náš Víťa“, jak uvádíval Čtvrtníček s pouťově-janečkovskou hurónskostí Chromka, tedy patřil k téhle partě, která cosi pocítila velmi brzy: a totiž, že se chtějí vyrovnat s popem socialistických let tím, že ho osquatují, torpédují, vyzkouší jeho kůži. Pak plynul čas a přišlo vážně míněné retro. A ten crazy souboj, který si Mírový sbor s Víťou Chromkem tak užil, mnozí nepodstoupili dodnes.\nVystavil Pavel Klusak v 9:26 1 komentář: Odkazy na tento příspěvek\nTenhle text vznikl pro Lidové noviny k výročí Krylova úmrtí. Nenapadlo mě, že vzbudí vášnivější reakce: ukázalo se, že leckdo se chce hádat o Kryla porevolučního. V textu si hledím jeho písňového díla, případně veršů: proto hodnotím poslední etapu jeho tvorby tak, jak ji hodnotím, a ne jinak. Musím říct, že nutkavě zlostné a osobní výpady kvůli Krylovi mě překvapily: připomínaly reakce, jaké zažívám kvůli kapele Kabát nebo jiným zasloužilcům českého zábavního průmyslu.\nPísničkář, básník a jedinečná osobnost našich moderních dějin Karel Kryl zemřel 3. 3. 1994. Kdo se k jeho odkazu dnes hlásí? Co tato spojenectví post-mortem vypovídají o Krylovu dílu? A co říkají o dnešku?\nPíše se rok 1979 a společnost Sony právě začala šířit do světa walkmany. V zašedlé Praze, kam občas někdo nějaký doveze ze Západu, poslouchá dítě rozhovor dospělých o malém přístroji se sluchátky. Jeden říká: „To je fantastická věc! Umíš si to představit? Jdeš po Václaváku, posloucháš Kryla – a nikdo nic neví!“\nTahle vzpomínka s příchutí komična i zbabělosti je mi dnes odpovědí na otázku, kdo se tehdy k písničkáří Karlu Krylovi hlásil: masy obyčejných lidí, ale nikdo veřejně. Léta 1969-1989, která strávil Kryl v exilu (nikdy nepřijal slovo emigrace), z něj udělala lidový mýtus.\nNebyl tu osobně, jeho písněmi však tepal život, kopírovaly se na páscích, nejslavnější repertoár z LP Bratříčku, zavírej vrátka umějí zazpívat celé generace. Nikdo nikdy nespočítal, kolik set tisíc kopií Bratříčka, Rakoviny, Maškar či Karavany mraků mezi lidmi kolovalo. Dějinná situace udělala z písničkáře přirozenou hvězdu: počtem „nosičů“ však nepochybně konkuroval i hvězdám showbyznysovým. Akceptovaný strach z postihu však vedl většinu lidí k mlčení o něm. Porušovalo se to jen v kruhu blízkých, nebo když se někdo ožral: to pak mizel strach, že člověka někdo udá.\nTenhle moment je pro pozdější vnímání Kryla podstatný. Neudělali jsme si totiž z Kryla zpěváka revolty: jeho „ryjeme držkou v zemi“ a „tato noc nebude krátká“ jsou texty poetické, emotivní, silné – ale nejsou o bouření, nýbrž o konstatování poroby. Lidé se opravdu naučili „modlit se, jak si přálo veličenstvo Kat“ a (u Kryla výjimečně akční) příklad klauna, který „oklamal stráže a nemaje páže, sám burcoval lid“, zrovna dvakrát nenásledovali. K tomu patřilo i mlčení o Krylovi, zpěv polohlasem a poslech do sluchátek. Dobrá, když Jiří Černý hrdě pouštěl v klubech jeho písně, říkal jejich autoru Vítězslav Jasný: tak vypadal vrchol tehdejší drzosti vůči režimu.\nTo byl jeden z důvodů, proč se Kryl, hlásající „pokoru bez područí“, po návratu do Československa choval, jako by chtěl bezhlavě rozbít ten pomník, kterým se stal. Měli lidé rádi Kryla, nebo své projekce, které si do něj vložili? Jeho chování bylo pro mnohé obtížné rozkódovat: už proto, že byl ojedinělý. Nepatřil totiž k rock´n ´rollové hemisféře hudebního undergroundu, pro kterou se svobodné propojení se Západem stalo splněním životního snu. Nejen okruh Plastic People, ale všichni, kdo vyrůstali na rocku, dylanovském folkrocku, svobodě tvorby a dynamické zábavě popkultury, vítali přiblížení angloamerickému scénu, jako by jim někdo konečně odemkl dveře domů. Nezapomeňme, že Reagan pomohl „uzbrojit“, tedy vysílit Brežněvův režim: takže zatímco američtí umělci a společenští kritikové snili o jeho odstranění, jejich čeští kolegové k němu logicky cítili vděk. (Jiná otázka je, proč někteří nedokázali během následujících dekád zaujmout širší pohled.)\nKryl měl jinou zkušenost, od roku 1969 žil v západní Evropě a nasával její zkušenost. „Chleba je tu stejnej jako doma, lidi jsou dobří i zlí jako doma,“ vzkazoval odtamtud. Měl dost času ztratit iluze o univerzálním dobru západoevropského kapitalismu, nesnil o něm, jako lidé v Čechách, ale žil ho. Navíc skutečně nešel ve stopě Dylana či Simona, byl spíš zpívajícím básníkem, bardem slovanského typu: od melodiky, přes patos až k přijaté pozici hvězdy, mluvčího lidu. (To všechno na něm koneckonců vždycky přitahovalo Jaromíra Nohavicu.)\nJakou poetiku rozvíjel v letech 1990-1994, víme. Víme? Mnozí dnes prezentují Kryla jako vědoucného kritika imperialismu, který všechno prokoukl o dvacet let předem. Ale když čteme konkrétní texty (sebrané do knih Země lhostejnost a Rýmované komentáře, žádné ideové polemiky tu nevidíme. Kryl mnohem spíš anarchisticky nadával na novou vládu: „Čeká Danton na popravu, ještě nečet Brechta: nežli staré setneš hlavu, je tu nová šlechta.“ V rýmech té doby se přetlačují vztek, absurdita, bezmoc, rozmrzelost oslyšeného a křečovitý výsměch odstrčeného. Kryl byl častuškově osobní, myriády výpadů s sebou ovšem nenesou žádné argumenty – byť někdy je jejich vtip trefný. Levičák? Ne, ideologům se posmíval jako prvním ze všech. Mnohem spíš Kryl prostě i tentokrát nutkavě odmítal loajálnost.\n„Přeju vám lásku – neboť nenávist je averzem této ctnosti,“ loučil se Kryl ve své poslední rozhlasové relaci. „Mám vás rád.“ Ti, kdo si v dalších letech začali půjčovat jeho písně, si je ovšem brali bez lásky - jako klacek, jako zbraň k vymezení. Je zvláštní, že právě porevoluční období, které je v Krylově umělecké dráze – marná sláva – úplně okrajové, zavdalo záminku, aby se k němu záhy začali hlásit radikálové různého druhu, od nacionalisticky planoucího Daniela Landy po tlampače volebních akcí ČSSD.\nTi všichni si z Kryla vybrali emotivní výkřik, odtažení se od porevolučního pořádku, stav, který jako by říkal „vidíte, k čemu až jste mě dohnali“. Ve verších té doby ale vedle negace nebylo žádné světlo, vedle urážek žádný respekt, vedle citové ublížené reakce žádná rozvaha. Co nescházelo nikdy, byly mistrné, vtipné rýmy – ale copak to je priorita? Navíc Kryl ztratil schopnost okouzlit a podmanit si písničkou široké publikum. I kdybychom se shodli, že viděl dopředu, musíme dodat podstatnou věc: byl při tom nesrozumitelný. A to nikoli proto, že by volil složitou formu: jeho brblání bylo prostě moc zahleděné do sebe.\n„Úloha osobnosti v dějinách sestává prakticky z ochoty dotyčné osobnosti zemřít nebo nechat se zabít dříve, než stačila odvolat,“ říká se v jedné z nejlepších Krylových písní Marat ve vaně. Sám se stal osobností, které různé skupiny dnes přisuzují různou úlohu. Koneckonců i on sám napsal song o mrtvém, jehož chtějí pozdější garnitury využít pro svoje ideje a pro svou moc. Jmenuje se Píseň neznámého vojína – a nepochybně je odpovědí na otázku, jak by asi Kryl reagoval na to, že si ho naivně a účelově berou do úst „pokračovatelé“ z politiky i showbyznysu. „Co mi to říkáte, že šel bych zas rád? Odpověď čekáte...“ Poslední slova té písně všichni známe.\nVystavil Pavel Klusak v 9:19 1 komentář: Odkazy na tento příspěvek\nPři smutné příležitosti úmrtí Shirley Temple-Blackové se hodí připomenout historku zábavnou, ale hlavně pořád svěží ve své překvapivosti. Týká se hudby a rozděleného světa.\nIniciály byvší dětské hvězdy a dlouholeté diplomatky zněly STB. Velmi si tenhle moment v Československu užívala: nechala si je vylakovat na kapotu auta, jímž u nás jezdila jako ambasadorka od srpna 1989 do roku 1993. V čerstvě popřevratové době byla její pozice zásadní a iniciační a paní Temple-Blacková své české spolupracovníky naučila – díky nadhledu, zkušenostem a diplomatickému talentu - mnohému. O tom se v posledních dnech napsalo dost.\nV roce 1990 se přihodila taková náhoda: Shirley Temple-Blacková se ocitla na pražském letišti právě ve chvíli, kdy měl přiletět Frank Zappa. Svobodomyslný rocker a garant umělecké nezávislosti byl ikonou pro široké vrstvy Čechů: na letišti jich bylo hodně, a taky televizní štáb. Ten pohotově zaregistroval velvyslankyni a obrátil se na ni s kamerou: co říká na osobnost, které se konečně dočkáme, čím je pro ni Zappa?\nV tu chvíli kamera zachytila něco mezi bezradností, malým šokem a chmurou: Shirley Temple-Blacková se odvrátila od kamery, schovala tvář do dlaní a v panice hledala vhodnou odpověď. Český štáb položil v nevinné nevědomosti otázku, kterou by v USA nikdy nedostala. Tam každý věděl, že Zappa patří do opačné hemisféry než byvší hvězdy Holywoodu. Že jeho nekorektní humor, ostrá krtičnost, občasná vulgarita a přemýšlivá neloajálnost z něj dělají silně problematickou figuru. Pro nás, vítající pro převratu Shirley i Franka jako mosty k svobodnějšímu světu, byli oba na jedné lodi. Ale to byla iluze.\nPaní Temple-Blacková si pak s úlevou vzpomněla, že Zappa má dceru s romantickým jménem Moon (tedy Luna), a něco o ní řekla. Ale podstatná byla první část odpovědi, platná dodnes: ten signál o rozděleném světu i po skončení studené války.\nVystavil Pavel Klusak v 9:11 Žádné komentáře: Odkazy na tento příspěvek\nKdyž vloni hrál v pražském kostele Na Prádle rakouský kytarista Burkhard Stangl, přišlo strašně málo lidí: jistě to bylo i slabou propagací. V týchž dnech vydal Stangl v Londýně album, které zasnubuje fyzicky příjemnou hudbu se záhadným, zcela osobním stylem. Přestavme si melodie jako sníh, který taje, ale ještě se drží. Tak zní album Unfinished (Nedokončeno), jehož dosti nadšené recenze z USA, západní Evropy, Polska, Maďarska, Japonska a Peru mám právě před sebou.\nProč z mnoha zajímavých nových nahrávek mluvit právě o té Stanglově, vydané uznávaným labelem „pro organické struktury v hudbě“ Touch? Dlouholetá cesta čtyřiapadesátiletého Vídeňana snad vypovídá o dnešních časech a hudbě, ke které tíhnou. Stangl se vyprofiloval jako muž zběhlý ve světě současné hudby. Improvizuje, jako autor vytváří konceptuální projekty (pro svou operu nahrával zvuk v ještě stojícím newyorském World Trade Centru), přitom má mohutné teoretické zázemí: jistě má v sobě řádný kus intelektuála. Ovšem možná právě proto se díval za horizont „normálních experimentů“, tam, kam si jiné pokusy netroufnou. Aby prostě doznal, že má rád písničky a melodie.\nK novému albu připojuje příběh, koneckonců Unfinished je přímo věnováno anglickému romantickému malíři, krajináři Josephu M. W. Turnerovi (1775 – 1851, pozor, neplést se slavnějším Williamem Turnerem). Stangl viděl před časem jeho výstavu v Tate Modern, a zvlášť jeho předsmrtná, nedokončená díla pro něj byla formativním zážitkem. „Z jeho pozdních pláten,“ píše Burkhard Stangl, „se uvolňuje světlo, je v nich básnická imaginace a výsostný tekutý klid. Volnost čisté malby: nic než světlo, vzduch a voda. Odcházel jsem z výstavy a bylo mi jasné, že právě začínám hledat k těm obrazům svou hudební paralelu. Přibližování k Turnerově nejednoduché prostotě a překlad jeho tajemných atmosfér do osobních krajin zvuku pro mě v dalších letech představovaly hledání, které jsem si velmi užil.“\nStangl neopustil zkušenost experimentátora: ale jako jeho jiní dnešní kolegové, a to i ve filmu nebo literatuře, už dnes dobře zná historii mainstreamu i excentrických a nezávislých scén. Bere si odevšad. V jeho Unfinished se beze spěchu vpíjejí jednotlivé tóny do časové osy, pod kytaru Stangl zároveň pouští jakési reálné záznamy, jako by ke scénické hudbě přidával děj neviditelného filmu. Nejcennější je na tom cit „Old Slowhanda“ Stangla pro pomalý timing, jenž se ale neutrhne pryč od melodického světa a od návrhů velmi jemných emocí. Takhle vyhraněné polohy lze dosáhnout jen v sólové tvorbě: jak by se na ní mohlo shodnout víc různých lidí?\nKdyž si nahráváme hudbu do počítače, systémy jako iTunes umějí alba rozeznat. Přidávají k nim z jakési své databáze žánrové označení. U hudby ráže Stangla (nebo také Briana Ena či Christiana Fennesze) se vynořila dříve nepoužívaná kategorie: domácí poslech („home listening“). Dává to smysl: do téhle hudby odchází člověk jako do abstraktního azylu, kontrastujícího se vším hlukem, neustálými impulsy a přepínáním pozornosti. Lze spekulovat, že schopnost vnitřně jít s delším hudebním kontinuem (nejen elektroakustickým ambientem, třeba i symfonií) člověka posiluje vůči ADHD, tedy poruše pozornosti. Tedy: nejde o to, že by hudba měla být „funkční“, jak se posluchačům snažili prodat svůj styl zakladatelé new age. Jenže její vedlejší efekt to vždycky bude: co delší dobu posloucháme, to se do nás ukládá.\nVystavil Pavel Klusak v 9:05 Žádné komentáře: Odkazy na tento příspěvek\nMezi autorskými alby si už Svetr Martina Kyšperského stihl získat prestiž a nominaci na cenu. Vedle jeho „zvukového deníku“ jsou tu však další alba, jimž je společná překvapivost: velká proměna byvší hvězdy Jiřího Štědroně a terapeutovo album plné snů.\nPo zmínce, že jednu z nejpřekvapivějších nových desek natočil Jiří Štědroň, následuje reakce v lepším případě nevěřícná. Cože?!? Štědroň, ten lyrický popař ze socialistických časů, princ z televizní Popelky? Byvší hvězda, na jejíž hit Belinda se musíme chvíli rozpomínat? Jde o to, že na novém albu Jsem jen herec Štědroň těžce uhnul od toho, jak jsme ho mohli znát.\nNepochopitelný návrat Jiřího Š. // Osobně jsem na Jiřího Štědroně narazil, když jsem v prosinci vedl děti na vánoční představení v Semaforu. Štědroň hrál krále Heroda, s komikou v textu Jiřího Suchého se nemíjel a nevypadal na jednasedmdesát. Během večera zpíval výbornou písničku, jen s bendžem, vyprávěl ji jako reklamní esemeska. Bylo to úplně jiné, než by člověk čekal od „toho Štědroně“. Jeho zdrženlivé komice nesmírně prospěl věk. Jiří Štědroň totiž dnes dělá minimum grimas (jakoby v lehké únavě, ale věřím, že i skrze zkušenost na scéně): převládá seriózní, trochu nepřítomný výraz tváře. Doma jsem u YouTube zjistil, že dobrý text esemeskové písně nepsal Jiří Suchý, ale sám zpěvák. Štědroň mě začal zajímat.\nZáhy jsem už nevěřil svým uším, když jsem poslouchal kompakt Jsem jen herec – loňské album, první, které Štědroň vydal od roku 1977 (nepočítáme-li výběry), a hlavně – jeho první ryze autorské a jaksi nezávislé. „Dole je nahoře a nahoře je dole / pár dnů před koncem světa na nic není spoleh / čemu se divíš...“ Takovýhle text by člověk čekal spíš od Ivana Wernische než od středoproudaře ze zlaté supraphonské éry. Ale „co přešlo zenit, musí se změnit“, jak se tu zpívá v písničce Chce to změnu. A změna je to slušná.\nLze tu najít řadu písní napsaných s citem pro vystižení životních paradoxů, ale taky pro jednoduchou, volně plynoucí řeč: „Až staré ideály prodáš nastojato, / nové už nenakupuj, nestojí to za to.“ Štědroň to zpívá se skromností a klidem, které naznačují, že od kariéry sedmdesátých let se odstřihl – ovšem frázuje pořád se zjevnou zkušeností. Větší půlka alba je dobrá sama o sobě, ale ve spojení se Štědroňovým příběhem vyznívá ještě překvapivěji: vždyť některé písně si tu lze představit v repertoáru skupiny Květy nebo Nebřenského Vltavy.\nTitulní písnička Jsem jen herec by mohla názvem evokovat vyznání řemeslu „bláznů z povolání“, ale Štědroň míří jinam: „Ptali se: pravý, nebo levý? / Ptali se: kruh, anebo čtverec? / Řekl jsem: Promiňte, já nevím, / věřte mi, nevím – jsem jen herec...“ Celé to lze číst jako píseň o alibismu, o lpění na iluzi a o závislosti na popularitě. V jakémsi záchvatu se tu Jiří Štědroň uchyluje k hýkání a řvaní, je to nelítostné, kurážné, snad v tradici radikálního šansonu, ale na české popové scéně tedy neslýchané. Kdo chce po tomhle songu slyšet nějaký klidnější, má možnost – viz řádky, které si obehrávám dokola s nadšením fanouška: „Poslouchám deště šumění – konečně pravé umění...“\nŠtědroňovo album není dokonalé. Zvuk, mnohdy sycený lacinými syntezátory, by asi měl být označen za příšerný: je to však taky příznak určité nevinnosti, byvší pěvec hitů se už úplně vymkl popovým „profi“ kruhům a osahává terén spíš amatérsky. Jsou tu songy jaksi nedotažené, ale i v nich lze najít leccos zajímavého, viz Jsou nesnesitelní, píseň samotáře pozorujícího milence. Pokud budete po albu pátrat, zjistíte, že Štědroň i tady uniká tu a tam do lyrických poloh, které se podobají jeho dávnému repertoáru. To lze z hlediska dobrodružnějšího poslechu klidně přeskočit: ovšem zajímavě to naznačuje, že autor (místy skutečně výtečných songů) tak úplně neví, s čím zachází.\nKdo si prožil normalizační éru českého popu, dodnes možná čeká na určité příznaky odkletí. Neckářův comeback přišel pozdě: zpěvák, oslabený zdravotními problémy, je spíš pasivním vykonavatelem vůle druhých. Od Karla Gotta jsme už skutečný „update“ či „refreshment“ přestali čekat: bohužel nemá povahu na to, aby se otevřel novým stylům. A teď se tu, naprosto nenápadně a bez velkých ambicí, vyloupl Jiří Štědroň, který přešel na pozice skromné autorské tvorby, plné malých pádných myšlenek a nesené sympatickou intimní dikcí. Nevíme, jak k tomu došlo: ale dokázal to, co nedokázali Neckář a Gott. A natočil nejpřekvapivější českou desku uplynulého roku.\nSuvenýry z vysypané kabely // Album Svetr se už stihlo dostat do nominací na výroční cenu Vinyla: Martin Evžen Kyšperský do něj nashromáždil písně a nápady za několik let, které se mu nezdály vhodné pro jeho hlavní působiště, kapelu Květy. „Jednoduše jsem točil doma písničky, kdykoliv to šlo,“ píše. „Když toho začínalo být hodně, už jsem věděl, že udělám desku, a natočím si ji sám. Sobě basákem, bubeníkem, perkusistou, vokalistou, kytaristou, krabičkářem...“ Svetr je ovšem i přetaveným zvukovým deníkem: Kyšperský do písní vpletl nahrávky pořizované průběžně pro radost a ze zvídavosti, lze tu více či méně zřetelně slyšet „sirény, vrzající vrata, čajovou soupravu Fikty Kaprála, hračky, holku rozezpívávající se ve vlaku, Kobzovo piano v Praze na ulici“ a leccos dalšího.\nNení to samoúčelné: osobní reflexe se tak ocitají v osobním prostoru, sbírce zvukových suvenýrů. Trochu to působí, jako by básník vysypal příruční kabelu a svoje verše doprovodil zjevenou směsí dokladů, tužek, popsaných papírků, novin, paragonů a smetí. (Smysl pro veteš osvědčily Kyšperského Květy i v nedávném vynikajícím klipu Pavly Kačírkové My děti ze stanice Bullerbyn: je cenný tím, že v přehlížených věcech z normalizačního dětství se hledají kořeny dnešních traumat.)\n„Vlasy jsou ta nejvíc důležitá věc / ze všech těch nejmíň důležitejch věcí“: Kyšperský umí kombinovat pečlivou, vážně branou práci na písničkách, a zároveň nebýt přehnaně seriózní, nezatěžkávat písně něčím, co nemohou unést. V tom asi tkví jádro úspěchu Svetru, na němž je množství nápadů „režírováno“ zkušenou rukou, a který má zároveň poťouchlou lehkost popěvků. Určitá posmutnělost, která Kyšperského po léta neopouští, se projevuje nápaditě: viz Video, song o sledování videokazety s kýmsi, kdo tu už není. V Děvčeti se zpěvák zakouká „do příběhu do kterýho nepatřím“, do náhodou potkané dívky, aby se v refrénu ujišťoval: „Vždyť já přeci nejsem sám, já nehledám, já už mám, já – jenom se dívám...“\nMelodie jsou tu spíš jen takové mile povědomé, ale Kyšperský zato umí dobře odhadnout doprovod, ať už brnká na ukulele, nechá odťukávat bicí automat, případně kombinuje akustiku s laciným casiem. Podstatou Svetru je studiová koláž, ale jednak podpořená evidentní schopností hrát akusticky (viz živá vystoupení), a pak jaksi nestrojová, spíš připomínající nástěnku plnou vystříhaných obrázků. I coververze písničky od folkrockové kapely Listolet připomíná zásah nůžek: Kyšperský nechal refrén (asi se mu líbil jen on), text slok silně „prostříhal“ a do volných míst vlepil třeba útržek bavičského výstupu Vladimíra Menšíka.\nMartin E. Kyšperský je šťastný typ muzikanta: má jak básnický a textařský cit, tak chuť jít po zvuku a objevovat další a další podoby „písně“. Ono by se to mohlo zdát samozřejmé, že písničkář má být doma jak v říši slov, tak hudby, ale rozhlédněte se po české scéně: většinou převažuje buď jedno, nebo druhé. Není divu, že si Kyšperskému říká o texty Lenka Dusilová. Kapelník Květů má dobré období, do kterého patří i Svetr.\nTerapeut a tajemství snů // Album Otisky příběhů ze snů patří k těm přehlédnutějším nahrávkám, jež u nás vloni vyšly. Možná proto, že víc než jako hudební album funguje tahle deska Jana Jeřábka jako svébytný psychologický projekt, který si hudbu zvolil jako médium, aby pomohla navodit stav polospánku a snění. Jeřábek sice píše a vydává písně už od osmdesátých let, profesí je však grafolog a terapeut. Ke svému rozhodnutí zhudebnit sny (záměrně neuvádí, které mu sdělili klienti a které jsou jeho vlastní) píše: „Ze stovek snů, s nimiž jsem jako terapeut pracoval, jsem jich vybral několik, které mě oslovily svými příběhy, básnickými obrazy i hlubinnou dynamikou. Podle mého názoru se jedná o sny, které zachycují některé typické duševní struktury člověka dnešní doby.“\nAlbum ve výsledku netvoří písně, ale jakési zvukové bazény, v nichž přizvaní hosté jako Petr Váša, Petr Nikl a Jan Burian mluví a šeptají záznam snu. Všechno se děje velmi, velmi zvolna, jako by při konverzi snu do bdělé řeči všechno vláčnělo a generovalo opatrné pauzy. V pozadí navíc znějí šeptem jiné části téhož snu: jako by se čas rozlámal a existoval všechen najednou, byť nám dovoluje zaostřit na ten či onen moment. Pomalé kytary zní echem ambientní hudby i Neila Younga, přesypávání kamínků v dešťové holi evokuje spád času v přesýpacích hodinách.\nA sny? „Jedu po sjezdovce velkou rychlostí / A v tom se srazím / s jakýmsi neschopným lyžařem /Koukám / že mi přitom vypadl mozek / Musím tedy do nemocnice...“ To je začátek jednoho ze snů: pomalé odvíjení dějové linky tu má černohumorné odlehčení, jindy se spíš tísnivě ošíváme (motivy zapomenutých dětí) nebo cítíme otevřenost, která nás vyzývá, abychom nezapřeli sami sebe a rozhodli jak celou věc vnímat.\nTo je na Otiscích příběhů ze snů nejlepší: vyzývá k aktivní spoluúčasti. Kdo chce kolem tématu snu brousit ještě uvědoměleji, má u alba přiložený sešitek, rozsáhlý rozhovor autora s Boženou Správcovou nazvaný Klesnout ke snu. Čistě hudebně: pokud člověk nepřistoupí na „snové“ zpomalené tempo, začne z něj za chvíli nervózně lézt po zdi a odhlašovat se z tohoto výzkumného projektu. Všemi skladbami tu prochází přece jen příliš týž princip, na čemž nic nezmění ani zajímaví mluvčí, Jeřábkovi písničkářští kolegové (Marka Míková ze Zubů nehtů, Jiří Smrž, Martina Trchová).\nAle Jan Jeřábek bezpochyby nechtěl natočit popovou, ba ani „nezávisle popovou“ desku: dřív otiskoval svou zkušenost z psychologie do textů (Nemůžeš mu to říct, Další konec světa), nyní ji přenesl do celého tvaru. Evidentně mu záleželo na jiných aspektech, než většině muzikantů, kteří dnes u nás točí desku, a na ty se dost poctivě soustředil. Konzumovat Otisky příběhů ze snů po více než dvou vvllááččnnýýcchh sskkllaaddbbáácchh najednou dá práci: ovšem zase si člověk uvědomí, že různé motivace hudebníků vyžadují různé způsoby poslechu. A to už není věc snu, ale bdělosti.\nJiří Štědroň: Jsem jen herec. CD vydala Socha (distribuuje Popron), 2013.\nMartin E. Kyšperský: Svetr. CD vydalo Polí pět, 2013.\nJan Jeřábek: Otisky příběhů ze snů. CD (s rozsáhlou textovou přílohou) vydal Galén, 2013.\nPsáno pro Orientaci LN, vyšlo v lednu 2014.\nVystavil Pavel Klusak v 9:00 Žádné komentáře: Odkazy na tento příspěvek\nTohle je ranní glosa psaná pro Český rozhlas Plus, necelý týden před koncertem, kterého se týká. Vyprovokovala vnitrorozhlasovou kauzu díky tomu, že jsem jako přizvaný externista promluvil o rozhlasu polemicky. Na webu vidím, že někdo publikoval následný dopis generální ředitele Duhana všem zaměstnancům (což, opakuji, já nejsem, jsem externista), připojuju jeho část.\nGlosu otiskuju tak, jak jsem ji napsal, včetně několika odlišností od vysílané verze. Do vysílání se nevešel poslední odstavec, ale i tam zůstal smysl zachován.\nPár slov o chystaném koncertu na počest Karla Kryla jsem si šetřil právě sem, na území Českého rozhlasu. Právě rozhlas přece pořádá koncert ke Krylovým nedožitým sedmdesátinám ve Velkém sále Lucerny.\nKdyž poslouchám Krylovy písně z jiných desek, než jsou ty první dvě, Bratříček a Rakovina, nedovedu si představit, že by vyprodaly Lucernu. Mají jinou povahu, některé jsou dost skeptické, jiné naopak rychlou srandovní slovní hříčkou, ještě další při své hloubce přecházejí do krve pomalu. Naopak když čtu na krylovském plakátě jména Tomáš Klus, Divokej Bill, Xindl X či Aneta Langerová, vůbec se nedivím, že ta Lucerna byla vyprodaná týdny před koncertem. V tomhle směru byla úvaha dramaturgů Radiožurnálu přesná a velmi úspěšná. Otázka, která zbývá, je jasná: co s popovým mainstreamem naší éry má co dělat Karel Kryl.\nProtože silné kulturní projekty mají mít vždycky několik vrstev: měly by fungovat v rovině zábavnosti i silného tématu, dobré srozumitelnosti i vnitřního smyslu, a taky by měly stát ekonomicky pevně na nohou. To poslední rádiu vychází bez problému – celek ne. Vytvořit projekt, který má jen část jmenovaných ctností, to není těžké: každý druhý umí přece vymyslet něco specializovaného pro pár lidí, anebo naopak spíš jen populistického, co si publikum najde natošup.\nVytvářet poctu pro Kryla není snadná věc. Vzpomeňme si, jak se zpětně vztekal a trápil pro svůj rychlý souhlas zazpívat v duetu s Karlem Gottem: tohle spojení pro něj bylo nereprezentativní a zavádějící. Nebyl otevřená povaha, která by se spojovala s kdekým: souviselo to i s jeho sebestředností, ale když uvážíme, jak skvělé jsou jeho vrcholné písně, jak dobře uměl písňové a zpěvácké řemeslo, co všechno si právě pro svou hudbu zažil a jak zatvrzele se držel svých hodnot, není divu. Proč by měli být romantik Klus nebo opatrná interpretka Aneta jeho následníky? V jakém smyslu? Dobrá, současný pop se ke Krylovi hlásí: jako k hodnotě z minulosti, která mu pomůže získat kredit. Kdyby ta hodnota mohla dnešní situaci okomentovat, nechtěl bych být v kůži komentovaného.\nAby bylo jasno: Nechci říct, že někdo nemá právo zpívat Kryla. Naopak: zpívat si ho může každý, naprosto každý – a tak bych asi pro tu pravou poctu Krylovi postavil malou scénu někde na rynku a nechal zpívat kohokoli, kdo by chtěl. Nebo určoval zpěváky losem: vedle Slavíků nějaké lidi z ulice, tak, myslím, žijí Krylovy songy.\nMimochodem, jednu koncertní poctu Krylovi jsem letos už zažil. V pražské Malostranské besedě, narvané k prasknutí, se na ní sešli Vladimír Merta, Dáša Voňková a Vlasta Třešňák. Krylovi známí, souputníci, tvůrčí příbuzní. Ani jeden z nich nepostavil svoje vystoupení na zpěvu Krylových písní: ve vzduchu visel pocit, že tenhle druh pocty vůbec není nutný. Byl to dost pěkný koncert, který by velkou Lucernu nikdy nevyprodal.\nZ dopisu gen. ředitele Petera Duhana zaměstnancům rádia:\nchci touto cestou poděkovat všem, kteří se podíleli na koncertu „Karel Kryl 70“. Především děkuji Radiožurnálu, Centru uměleckých těles, soutěží a přehlídek a jejich týmům za naprosto dokonalou akci, jak po programové, tak i organizační stránce. (...).\nTím spíš mě mrzí, že někteří z vás úsilí všech, kteří se na koncertu podíleli, výrazným způsobem znehodnocovali a zpochybňovali. A to ještě před tím, než se koncert konal a bylo co hodnotit. Dodržujme prosím kolegialitu, loajalitu a dodržujme kulturu naší mediální společnosti. Vždyť všichni jsme Český rozhlas, bez ohledu pro kterou stanici nebo centrum pracujeme. Úspěch jednoho je přece úspěch nás všech.\nHlavní komentář k dopisu si asi každý domyslí. "Ještě před tím, než se koncert konal a bylo co hodnotit" je pochopitelně legitimní mluvit o pojetí a dramaturgii celého projektu: a koneckonců, myšlenka, že propojení Kryla s popovým mainstreamem je víc byznys než kulturní projekt, je banální a sdílí ji spousta lidí.\nA především: vyzývat externisty k loajalitě je jaksi ošidné: proč je pak jako nezávislé zástupce svých oborů rádio vůbec zve ke spolupráci, když by si měli kritické myšlení sešněrovat loajalitou, že. Jenže k tomu je potřeba přidat druhou stranu mince: moje glosa byla psaná PRÁVĚ jako signál loajality. K povaze veřejnoprávního rádia, které by mělo znát svoje priority. Evidentně je to jiné pojetí rádia, než jaké pěstují někteří jeho šéfové. Přesto mi přijde směšné, že se kolem jedné glosy teď v rádiu tak nadělá.\nVystavil Pavel Klusak v 9:01 Žádné komentáře: Odkazy na tento příspěvek\nDvěma (první pád Dva, Bára a Jan Kratochvílovi) se daří: po „herním Oskaru“ za nejlepší hudbu k počítačové hře nyní vydávají desku na zavedeném labelu v New Yorku. Vedle všech úspěchů ale je tu ještě sama hudba: nové album Nipomo.\nVší vaší hudbou prochází taková rytmičnost a vřelost, až člověk musí myslet na hudbu v cirkuse. Máte k ní vztah?\nBára: Cirkusy vlastně rádi nemáme. Cirkusovou hudbu ano.\nJan: Varieté. Karneval. Masopust. Nino Rota a jeho filmová hudba. Konec filmu Osm a půl...\nMáte silný, rozpoznatelný styl. Nebáli jste se v některém období, že už jste všechno zahráli? Bylo těžké natáčet páté album?\nJan: Nebáli, i když já mám vždycky trochu strach. Abych se neopakoval a zároveň neopustil, co je mi vlastní. Ale přirozeně jsme si dali před natáčením trochu delší pauzu. Deska nakonec nemá žádný vnější koncept: dřív jsme našim albům říkali „folklór fiktivních národů“ nebo „pop z neexistujících rádií“.\nBára: Natáčeli jsme průběžně celý rok. Deska Nipomo nebyla přislíbená žádnému labelu, neměli jsme žádný deadline. Nesmírně se to vyplatilo, práce si hledala vlastní čas a tempo.\nNakonec vydáváte v Česku album Nipomo sami (Label Home Table) a pro Ameriku si o ně řekl newyorský label Northern Spy, což je zavedená značka s katalogem plným zajímavých autorů (Thurston Moore, The Necks, Mystical Weapons se Seanem Lennonem, Ceramic Dog Marka Ribota, Arnold Dreyblatt, nově Arto Lindsay...). Čím jste si je získali?\nJan: Vlastně se jen dohadujeme. Když jsme se s nimi po vší korespondenci osobně potkali, byli to podobně normální lidi, s jakými pracujeme doma. Nejdřív napsali – pracovní snímky se nám líbí, pošlete master, když se nám bude líbit taky, vydáme ho. No, líbil se jim. Jo – ti kluci říkali, že podíl na rozhodování mají i jejich partnerky. Jedna prý řekla, že jsme skutečně crazy. Myslela to v dobrém.\nBára: S labelem Northern Spy se teď vracíme na hudební festival a veletrh South By Southwest v Austinu. Byli jsme tam už jednou: ale teď hrajeme na scéně vyhrazené našemu vydavatelství, což znamená, že budeme viditelnější. Hrát tam na vlastní pěst, což jsme udělali v minulosti, je zážitek, ale jste jedna ze stovek kapel, které v tu chvíli hrají snad na všech místech Austinu...\nKdyž zpíváte svým fiktivním jazykem, kterému nikdo nerozumí, mají pro vás texty smysl?\nBára: Jasně. Ale najdeme ho tam až ex post. Až když text vznikne. Jinak je pro nás text hlavně nositel zvuku. Další hudební nástroj.\nJan: Tady je dobré říct, že text někdy vzniká přímo do nahrávky, při zpěvu na první pokus. V cizině se občas domnívají, že to je čeština.\nU songu Mulatu si lze domyslet vztah k slavnému africkému muzikantu Mulatu Astatke. Ale co název Javorníček?\nBára: Náš první název písně v češtině... No, to je smutný příběh. Když jsme projížděli vsí Javorníček, našli jsme kotě, samotné a nemocné. Vzali jsme ho ke zvěrolékaři, bylo u nás a při mixování téhle skladby chodilo po pokoji tak, že to bylo dohromady jako klip.\nJan: Mixoval jsem zvuk podle toho kotěte.\nBára: Už to s ním vypadalo dobře, ale pak to vzalo smutnej konec. Měli jsme ho den.\nA co je Nipomo?\nBára: Město v Kalifornii. Nebyli jsme v něm, jen projížděli kolem cedule. Ten název zní jako slova, která vymýšlíme my.\nNa albu lze slyšet zvuk hraní pingpongu, jinde jste vysamplovali varhany ze štědrovečerní mše ve vašem domovském kostele. Jaké zvuky jste ještě použili?\nJan: Hodně je tam chůze, po sněhu i jinde. V Austinu jsme slyšeli hrát jednoho člověka na balafon...\nCož je africký xylofon...\nJan: … tak jsme ho nahráli, neví, že je na desce. Je tam i vrtulové letadlo, které prolétá každý den ve třičtvrtě na devět nad naší chalupou.\nBára: Cvrčci z Lubné.\nJan: Některé ozvěny vznikly specificky. Na chalupě je v jednom rohu klavír a v druhé kamna s plechovým plátem. Když dáme mikrofon do určité pozice mezi kamna a klavír, vznikají dost zvláštní ozvěny.\nTenhle přístup, kdy využíváte blízké věci, je součástí hlubšího postoje? Nebo – pomáhá vám ušetřit?\nBára: To určitě. Ale spíš je to prostě přirozené.\nJan: Je to zábava. To, že místo do dobrého bubnu kopáku tluču do zdi, vzniklo ze zoufalství. Byl jsem sám na chalupě, potřeboval jsem dobrý zvuk, není tam internet, abych něco stáhl. Tak jsem obouchával zdi, zvlášť jednu, která dobře rezonuje. Nejlepší údery jsme pak použili jako zvuk bicích.\nV prosinci jste byli na Ukrajině. Hráli jste na kyjevském Majdanu.\nJan: Máme na Ukrajině řadu kamarádů, už léta. Zážitek to byl neuvěřitelný, mysleli jsme, že nás dají na nějaké pobočné pódium, ale ono je tam jen to centrální. Nebyl to pochopitelně normální koncert, bylo to na dvě písničky. Ale nechali jsme si do ukrajinštiny přeložit nejdůležitější vzkazy, které jsme tlumočili. Radost lidí, že o nich někdo z Evropy ví a podporuje je, byla v tu chvíli nejvýraznější. Na Majdanu se střídala obava a euforie: vyměňovaly se tu směny, aby nikdy nebylo prázndo, protože jednou denně to policie vždycky zkusila vytlačit. A přes den to byl permanentní mejdan, nekonečný sled řečníků, umělců, lidských bytostí.\nBára: Šíleně se těšíme do metra. James Murphy, co měl kapelu LCD Soundsystem, vymyslel skvělou věc. Vstupní turnikety, které pípají po protažení jízdenky, naplnil svými zvuky. Je to velký projekt, turnikety by měly namísto technického – trochu hnusného - pípance vydávat tóny, které dohromady ladí. Vlastně lidi, kteří se hrnou do metra, jsou použití jako zdroj akordu, dlouhého a pořád v proměně. Z vlezu do podzemky je najednou jemné, lákavé místo. Ten Murphy je geniální.\n(Psáno pro Lidové noviny, mezitím Dva absolvovali americké turné a blogovali odsud deník, viz http://dva.blog.respekt.ihned.cz/.)\nVystavil Pavel Klusak v 9:26 Žádné komentáře: Odkazy na tento příspěvek\nVystavil Pavel Klusak v 8:56 Žádné komentáře: Odkazy na tento příspěvek


Pstruh na másle s kmínem recept\nPstruh na másle s kmínem recepty, které budete milovat. Vyberte si ze stovek receptů na Pstruh na másle s kmínem, které se vám budou snadno a rychle vařit. Připravte si ingredience a můžete se pustit do vaření Pstruh na másle s kmínem. Užijte si objevování nových porkrmů a jídel z nejlepších Pstruh na másle s kmínem receptů z čech i ze světa. Dobrou chuť!\n19. březen 2009 Pstruha okořeníme rybím kořením, solí, drceným kmínem a obalíme jej v mouce. Rozpustíme máslo a zakápneme olivovým olejem a z každé ...\nPstruha omyjeme, vykucháme, dobře osolíme a okmínujeme i uvnitř, a povrch obalíme v mouce. ... Pstruh: 20 g másla: 2 cibule: sůl: kmín: hladká mouka. Recept ...\nPstruh na másle. Snadné ... Kmín, 1/2 lžička ... Takto připravené pstruhy obalíme v hladké mouce a na rozpáleném másle je opečeme z každé strany 5 minut.\n13. duben 2016 Rybku osolíme a opepříme. Změklé máslo smícháme s bylinkami, citronem a česnekem. Rybičku potřeme a necháme ... Ohodnoťte recept: Bylinková treska na másle a kmínu ... Pstruh na másle a na cibulce s bylinkovou solí ...\nOčištěnou rybu osolte, opepřete, posypte kmínem a osmažte na přepuštěném másle z obou stran dozlatova. Ke konci posypejte celým kmínem. Podávejte s br.. .\nPřed 6 dny Omyté filé pokapeme citronem, osolíme, opepříme a posypeme kmínem s nasekaným tymiánem. Necháme půl hodinky uležet.Rozehřejeme ...\nOčistené, vypitvané a umyté pstruhy zľahka narežeme na vnútornej strane pozdĺž chrbtice, osolíme, obalíme múkou a pomaly opekáme na masle z... ... A před obalením přidala trochu drceného kmínu. Výtečná ňamina :-! Odpovědět. 1 ...\nPstruh: sůl: kmín: koření na ryby: grilovací koření: hladká mouka na obalení ... Obalíme v hladké mouce a na mírném plameni smažíme na másle z obou stran do ...\n4 ks kapra: 10 dkg másla: koření na ryby: kmín. Recept si zatím oblíbilo 14 kuchařů. Recept se mi ... Ohodnoťte recept: Kapr pečený na másle a zeleninový salát ...\n4. listopad 2016 Filet osušíme, osolíme a přidáme na něj tymián.Rybu necháme odležet hodinu v lednici.Na pánvičce rozpustíme máslo a do horkého másla ...\nDáme do pekáčku, nakrájíme citrón na kolečka a do každého pstruha dáme 2 kolečka... ... se položit přes pstruhy): Příloha: vařené brambory: cibulka ( osmažená): máslo: sůl ... mého názoru je nejlepší jen, sůl,paprika a kmín, nakonec citrón.\n25. červen 2013 Treska tmavá na másle pečená · Luxusní balení z úseku chlazených ryb v Kauflandu ... Jo, ještě trochu drceného kmínu. ... Pstruh na másle ...\n28. listopad 2012 Pstruha omyjeme, osušíme a osolíme mořskou solí i vevnitř. ... Do roztopeného másla přidáme utřený česnek, med, ústřičnou omáčku a potřeme ... Posypeme grilovacím kořením a celým kmínem a vložíme do rozehřáté trouby ...\nvepřové na houbách podle mého manžela\nplněné muffiny s ovocem


Kolik bot mají Vaši předškoláci? - Diskuse - eMimino.cz\nNováček 4 příspěvky 03.04.19 11:52\nAhoj milé maminky, prosím Vás, mohly byste mi napsat kolik a jaké typy mají Vaši předškoláci (hlavně chlapci) bot? Nevím proč, ale neustále bojuji s botami pro mého šestiletého syna… má v podstatě dvoje boty teď na jaro. Jedny jsou takové celoroční uzavřené kožené na suchý zip, a druhé jsou plátěné kecky, které ale má převážně na cvičení v tělocvičně. Ale říkám si, že by měl mít třeba ještě nějaké další venkovní boty… Prosím, mohly byste mi poradit, jaké boty Vaši chlapci nosí? Takováhle blbina mě neskutečně trápí… Moc děkuji a přeji jen to nejlepší.\nHvězda diskuse 35653 příspěvků 03.04.19 11:55\nKluk míval na jaro bačkory do školky, jedny tenisky, gumáky. Teď je mu 8 a má jenom tenisky a sandály\nExtra třída :D 10971 příspěvků 03.04.19 11:59\nMam dceru a ma jedny kožené boticky na vše, pak backory a piškoty na tanecky. Až se dostaneme někdy do obchodu, koupíme sandály. Kdyby bylo nejhůř, dostane dočasně kotníčkové, co nosila v zimě (nejde vyloženě o zimní boty), než koupím nové.\nJo a ve školce ma ještě holinky, nevím ale, jestli nejsou malé, musíme je někdy vyzkoušet .\nExtra třída :D 14595 příspěvků 03.04.19 12:01\nbačkory do školky, tenisky a gumáky\nNováček 4 příspěvky 03.04.19 12:01\nDěkuji mockrát za Vaše příspěvky…to jsem se uklidnila, že celkem nijak výrazně se „botový park“ mého syna neliší! Krásný den!\nExtra třída :D 13683 příspěvků 03.04.19 12:09\nHoliny, backory (ty nenosí), kožené kotníčkové a kecky na pisek. Já kupuji nové až když se staré rozpadnou nebo z nich vyrostou\nEcht Kelišová 9517 příspěvků 03.04.19 12:09\nSyn (4 roky) má tenisky co nosí nejčastěji (hlavně na kolo, hřiště, do školky), pak má kožené botky na střídání (ty má spíš na zvlastnejsi události a do města). Pak gumovky, kdyby nějak víc pršelo, jedny bačkory na doma jedny ve školce, na léto dvoje sandály (jedny kožené na běžné nošení, a jedny takové spíš gumové třeba někde k vodě), na zimu dvoje teplé boty (opět jedny co nosí do města, školky, prostě skoro pořád a pak druhé nějaké obyc snehule, když má ty jedny moc mokré nebo třeba na boby). A pak máme haldu takových těch obyc platěných tenisek s různými motivy, ty mu nosí tchyně a moje sestra, protože na ně narazí někde v krámu a koupí mu je protože je nich postavička co se malému zrovna líbí, nebo se jim hodí k nějakému outfitu ale ty vezme na nohu párkrát a pro mě je to uplne zbytečný nakupování blbin… Každopádně sečteno podtrženo, syn má dohromady víc bot než já a můj chlap dohromady\nEcht Kelišová 8272 příspěvků 03.04.19 12:12\nI my jsme to v tomto věku dětí měli stejné. Jen byl občas problém, když venku pršelo a syn šlápnul do potoka… neměl do vyschnutí bot v čem chodit. Tenisky mu venku hned promokly, v holinách to na delší chození nebylo. Ale zas to se nestávalo často.\nAle taky jsem to řešila.\nGenerální žvanilka 21005 příspěvků 03.04.19 12:24\njá měla bot vícero,\nvždycky bačkory, gumáky, celoročky, crocsy, dvoje kecky (kdyby jedny zráchal nebo zničil, aby měl jedny do zásoby), a pak v létě sandále a v zimě zimní boty.\nSandále i zimní leckdy taky dvoje.\nAle je fakt, že ty druhý páry „pro sichr“ bývaly často z druhé ruky, za pár korun.\nJá si každý rok říkám, že jedny budou stačit, ale neukočíruju to a stejně koupím, a je fakt, že pak se kolikrát stane, že díkybohu za to, protože pak někam jedeme a náhradní se hodí…a my pořád někam jezdíme\nAktuálně má syn (1. třída) bačkory a kecky na tělák ve škole, nadoma crocsy, gumovky, celoročky nepromokavý, kotníčkové kožené a jedny kecky na lítání. Další botky keckovýho typu mám objednané, dorazí do měsíce, a pomálu okoukávám sandále.\nStálice 94 příspěvků 11 inzerátů 03.04.19 12:25\nKozene celorocky, sandale, ve skolce se prasi na nikdy neobute holinky. Pak jeste boty do vody, co mel akorat na vode.\nKecalka 417 příspěvků 03.04.19 12:29\nTenisky 2× - jedny má trvale ve školce na zahradu - takové odolnější a jetější , ve druhých normálně chodí.\nBačkory 2× - jedny na doma a jedny do školky.\nHolínky máme, ale měla je na sobě možná 2× (teď přemýšlím, že už vlastně možná budou malé)\nExtra třída :D 14595 příspěvků 03.04.19 12:30\nEcht Kelišová 8043 příspěvků 03.04.19 12:34\nNosíme všichni BF boty, takze nakup je financně narocný. Mam dvě dcery, obě ve školce.\nJedny nízké celoročky kožené, jedny balerínky, jedny zimní. Sandály na prezutí ve školce a tenisky siťované do tělocvičny. Sandále a tenisky pak nosí v létě ven.\nPlus mám pro každou záložní zimní a celoročky z aliexpresu, kdyby cokoli…(reklamace, ztráta, zničení…).\nZasloužilá kecalka 793 příspěvků 03.04.19 12:35\nSyn na aktuálně dvoje tenisky, jedny nové a druhé, ve kterých chodil přes zimu hrát fotbal do tělocvičny. Ještě má gumáky a „crocsy“. Přemýšlím ještě o koupi kožených bot a sandálů na léto.\nKelišová 6202 příspěvků 18 inzerátů 03.04.19 12:42\n@Niobara backory do skolky, backory na doma (kdyby je nahodou chteli, ale nenosi je, takze by nebyly nutne), kozene celorocky, prodysne tenisky na ven (to je nutnost, pri soucasnych teplotach uz se v celorockach zacinaji potit), gumaky a Decathlon cvicky do telocvicny. Takze 6 paru bot, backory na doma a cvicky bochom mohli ozelet.\nLidl - boty - mají je u vás?


Komplexní a zároveň kompaktní HMI - Technika a trh\nGoogle překladač: Domů\tČasopis T+T\tTechnika a trh Aktuality\tUdálosti Obrábění\tSvařování Elektrotechnika\tEnergetika Pohony\tAutomatizace Komponenty\tMateriály Kompresory\tVzduchotechnika Vytápění\tStavebnictví Manipulační\ttechnika IT ve výrobě\tSlužby Komplexní a zároveň kompaktní HMI\t10. Květen 2012\tSpolečnost Beijer Electronics spouští prodej několika nových operátorských panelů, které jsou zařazeny do tří produktových řad v závislosti na výkonu a velikosti displeje. Zákazníci si od nynějška mohou vybrat vhodný typ pro jejich aplikaci, ať už se jedná o malý či rozsáhlý projekt. Nové operátorské panely jsou optimalizovány pro novou softwarovou platformu iX 2.0.\nKompatibilita mezi hardwarem a softwaremNové operátorské panely společnosti Beijer Electronics jsou robustní a zajišťují spolehlivý chod platformy iX 2.0, mají hliníkové pouzdro, vysoké krytí IP a bylo využito součástek s velmi dlouhou životností. Všechny modely jsou vybaveny rozsáhlým počtem ovladačů, což umožňuje kompatibilitu s většinou dostupných zařízení.Výkonová úroveň pokrývá veškeré nárokyNové operátorské panely společnosti Beijer Electronics jsou vyráběny ve velikostech od 4 do 21 palců, jsou založeny na třech typech CPU v závislosti na požadovaném výkonu pro danou aplikaci. Menší TxA modely běží na procesoru ARM9 a nabízí cenově výhodné řešení se solidními HMI funkcemi pro malé až střední aplikace. Střední řada TxB je založena na výkonných procesorech Intel® Atom a je vhodná pro použití pro střední až rozsáhlé aplikace s důrazem kladeným na výkon operátorského panelu a počtu různých funkcí. Nejvyšší řada operátorských panelů TxC společnosti Beijer Electronics, založená na procesorech Intel® iCore, je určena pro velmi rozsáhlé průmyslové projekty s důrazem kladeným na nejvyšší možný výkon a veškeré dostupné funkce. Všechny modely nabízí displeje s vyskoým rozlišením. Některé modely s širokým formátem a ten největší s uhlopříčkou 21 palců podporují rozlišení full HD.Nejrychlejší cesta od myšlenky k provozu aplikaceNová generace softwaru iX 2.0 společnosti Beijer Electronics a nová řada operátorských panelů je předurčena pro rozsáhlé použití v různých oblastech průmyslu. Díky tomuto řešení se realizace myšlenky stává velice rychlou. Aplikace tak mohou být vyvinuty v mnohem kratších časech, jsou navíc více intuitivní a efektivní. Chytřejší inženýrské nástroje a vylepšené menu v prostředí Windows® zajišťuje úsporu cenného času při vývoji daného projektu.www.beijerelectronics.se\tČasopis T+T Technika a Trh\nIntegrované navrhování tvarů\nZvony a zvonky Petra Rudolfa Manouška


Mezi hlavní příčiny patří poruchy a závažná onemocnění jater. Aktivita enzymu v krvi se zvyšuje pouze v důsledku uvolnění enzymu nemocným orgánem. S rostoucí ALT lze hovořit o těchto onemocněních:\nDnes budeme věnovat článek patnácti nejběžnějším chorobám na světě (podle Světové zdravotnické organizace). Statistiky uvádějí, že tato onemocnění představují až 60% všech úmrtí nebo závažných komplikací, včetně zdravotního postižení.\nDiabetes typu 1, rozptylující mýty


Prodavačka do prodejny hraček DOMINO - detail pracovní nabídky | Peníze.cz\nNabízíme práci v příjemném prostředí a pohodovém kolektivu, praxe není nutná, důležitá je Vaše motivace a zájem o práci. V naší prodejně hraček Domino budete dělat radost malým i velkým zákazníkům. Náplň práce: zodpovědnost za chod prodejny obsluha zákazníků\nPráci v příjemném kolektivu na HPP, případně zkrácený úvazek, brigáda Pracovní poměr na dobu neurčitou a nástup je možný ihned!\nKomunikativnost a příjemné vystupování. Časová flexibilita spojená s prací v prodejně. Předchozí zkušenosti jsou výhodou, nikoliv podmínkou. Není nutná znalost cizích jazyků, nicméně požadujeme češtinu na komunikativní úrovni.


Děti v mateřských školách plzeňského centrálního obvodu dostaly mikulášskou nadílku – Novinky.cz\nPočet zhlédnutí: 160 Článek od uživatele Miroslav Knotek\nDěti v mateřských školách plzeňského centrálního obvodu dostaly mikulášskou nadílku\npátek 7. prosince 2018, 16:54\nCentrální plzeňský obvod samozřejmě nezapomněl na své malé občánky a spolu s nimi si tuto českou tradici, sahající až do středověku, připomněl. Stejně jako předešlé roky, přijeli zástupci obvodu přímo za dětmi do školek. Tuto tradici dodržují od roku 2015.\nStarosta David Procházka, I. místostarosta Petr Baloun a místostarostové Ondřej Ženíšek a Stanislav Šec celý tento týden postupně navštěvovali všechny mateřské školy na území centrálního obvodu, aby dětem předali mikulášskou nadílku.\nKaždé dítko se mohlo těšit z adventního kalendáře plného čokolády a ředitelky mateřských škol pak pro děti dostaly další dárky v rámci prevence bezpečnosti (BESIP), které využijí při výuce - např. reflexní vestičky, dopravní značky a kužele, semafory aj. Bezpečnostní vzdělávání u dětí předškolního věku Městský obvod Plzeň 3 dlouhodobě podporuje v nejrůznějších projektech.


Katalog knih Harlequin - svazek Vytoužená svatba\nZobrazuji údaje o svazku Vytoužená svatba\n2011/2 Special na přání 162 H A Darcy Maguireová (Maguire, Darcy) Zásnuby na objednávku Vytoužená svatba Tara miluje svou práci v rodinné firmě, která organizuje zásnuby a svatby. Sama však nemá v úmyslu v dohledné době vdát se, všichni muži ji zklamali. Ale pak se objeví pohledný milionář Patrik Keene a Tara pochopí, že tohle by mohl být jediný muž v jejím životě, kvůli kterému by ráda své rozhodnutí změnila.\n2011/2 Special na přání 162 H B Darcy Maguireová (Maguire, Darcy) I sny se plní… Vytoužená svatba Skye se po čtyřech letech setká náhodně se svým bývalým milencem, kterého opustila, když s ním otěhotněla, protože do plánů nelítostného právníka děti a rodina nezapadaly. Oba teď musí projít nelehkou cestou, než pochopí, že si jsou souzeni a že jejich místo je po boku toho druhého.\n2011/2 Special na přání 162 H C Darcy Maguireová (Maguire, Darcy) Holka na vdávání Vytoužená svatba Po bouřlivé noci najde Riana Andrewsová na prsteníčku zásnubní prsten a je více než překvapená! Zvlášť když zjistí, že oním mužem, který jí ho navlékl, je přitažlivý fotograf Joe Henderson. Marně ale hledá ve svých vzpomínkách, kdy ji Joe žádal o ruku.\nPočet přístupů: 1439


Veletrh S1 v roce 2009 – nové značky a výrobky, KALiMERA\nRedakce / 21.02.2009\nBrněnský veletrh Kabo & Style je již tradiční výstavou moderního oblečení. Veletrh outdoorového a zimního vybavení S1 se prezentuje vedle této tradice teprve druhým rokem a měl představit novinky sportovního odvětví. Zimní vybavení bylo zastoupeno minimálně - bylo poměrne silnější v paralelně probíhajícím veletrhu Sportprague v Praze, ovšem i v outdoorovém oboru bylo možné najít zajímavé novinky.\nArtiach a Trangoworld\nŠpanělská značka Artiach, vyrábějící celý sortiment outdoorového vybavení, postupně přejmenovává jednotlivé řady vybavení (karimatky, spacáky) na Trangoworld, pod kterou se v ČR již delší dobu prodává oblečení. Na stánku firma Yate (dovážející částečný sortiment Trangoworld) představila trekové hole vhodné pro skialpy.\nVelmi lehká nafukovací karimatka Neoair 3 s vloženou reflexní vrstvou a oddělenými vnitřními komorami vytvářející vnitřní opěrný systém je letošní novinkou značky Thermarest. Vyniká malou sbalitelností (1litrová PET láhev), hmotností (klasická délka váží 410 g), regulací tepla (reflexní vrstva odráží chlad od země a teplo od těla zpět) a také vysokou cenou – kolem 3800 Kč. Je Otázkou, zda s najde své fanoušky ve světě, kde se ceny i velmi lehkých a sbalitelných samonafukovacích karimatek dostaly pod 2000 Kč.\nČeský výrobce se pochlubil kromě předělávek u stávajících modelů také svoji novou řadou oblečení pro méně náročnou veřejnost, která připomíná spíše street fashion. Tyto novinky se objevují jak v zimním oblečení (zimní bundy dámské i pánské), tak v kalhotech z džínoviny a u lezecké mikiny s kapucou. Nechybí ani sympatická ekobunda, na které je při bližším prozkoumání vidět, že pochází ze směsi vlněných odpadových tkanin. Direct Alpine si jinak stále umí pohrávat se softshellem různých typů a druhů, které dle jejich funkce v jednotlivých modelech kombinují (tzv. bodymapping). Nejčastější je kombinace membránového a nemembránového softshellu, novinkou je použití zatepleného softshellu. Exkluzivním kouskem je třísezónní bunda sbalitelná do kapsy horního víka batohu. Pokud máte volných 4500 Kč, je tato bunda se 100g rounem z Primaloftu vaše. Novinkou je také použití primaloftového vlákna v zimních i celoročních ponožkách značky Direct Alpine.\nNovými značkami na českém trhu se letos stanou německé vybavení YETI, NORDISK a KOVEA.\nFirma YETI svoji historií velmi připomíná začátky české firmy Sir Joseph. V roce 1983 si začal Bernd Exner šít péřové horolezecké spacáky, protože mu nevyhovovala konfekční výroba. V roce 1989 již jeho výrobky představovaly absolutní špičku v celém východním bloku, k čemuž mu na rozdíl od Rakoncaje pomohla volnější ekonomické podmínky. Na začátku 21. století firmu prodává dánské společnosti NORDISK FREIZEIT, zaměřující se na produkci outdoorového vybavení. Výrobky této firmy od roku 2009 dováží na český trh česká firma Prosport.\nPéřové pytle YETI tak budou konkurovat značce Sir Joseph, zejména odlehčené modely o hmotnosti 440 g sbalitelné do kapsy. V nabídce nechybí ani náročný spacák s poměrem peří 97:3 a dámský model s integrovaným vyjímatelným polštářem a fleecovou kapsou na nohy.\nStany NORDISK zacelí mezeru zejména tunelových stanů na českém trhu. Vybrat si budete moci ze dvou řad parametrově odlišných stanů – červené a náročnější černé, lišící se hmotností a voděodolností podlážky a tropika (černá 10 000/2000, červená 8000/3000).\nKOVEA je pokračovatel zaniklé značky MARKILL, u nás známé zejména díky vařičům do extrémních podmínek (dvoupalivové i benzinové) , ale také superlehkými titanovými či klasickými turistickými vařiči.\nZnačka HI-TEC představila na svém stánku již od podzimu prodávané modely bot upravené nanotechnologií- ionizací. Více vám tento způsob ochrany obuvi představíme ve speciálním článku.


Členské karty - Strana: 3 - Fórum Transporterclub.cz - Transporterclub | Club vozů Volkswagen Transporter\nČlenské karty\t06. dub 2011 13:41\t#70423\nJakou členskou záložku máš na mysli?\nČlenské karty\t06. dub 2011 13:46\t#70425\nJdeo základní obrazovku, kde si vybíráš, členství , nebo fórum atd...předpokládám,že zde se mám zaregistrovat, abych požíval veškeré výhody klubu\nČlenské karty\t06. dub 2011 14:28\t#70430\nPoložka členství není klikatelná, tudíž nejde otevřít nikomu. Pokud na ni však ukážeš rozevře se pod ní nabídka obsahující mimo jiné položku Registrace do clubu odkazující na formulář: http://www.transporterclub.cz/index.php ... Itemid=117\nFormulář vyplň a potvrď a já Ti potom pošlu uvítací mail s bližšími informacemi o členství.\nČlenské karty\t06. dub 2011 14:54\t#70435\nAha, dobře díky moc za radu. Jura\nČlenské karty\t21. zář 2011 16:44\t#79433\nAko to je s tymi clenskymi kartami? Na zraze som platil aj clenske ale stale nic nemam.\nČlenské karty\t21. zář 2011 20:38\t#79449\nAhoj karta se bude v patek posilat do vyroby a pristi tyden je budu rozesilat.\nJestli jeste nekdo platil kartu na srazu a nedorazila mu, prosim napiste mi na klubovy mail a rad vse ihned napravim.\nRoman bohuzel po srazu polovinu lidi do databaze napsal a polovinu lidi ne, takze nemam prehled, kteri lidi ze srazu kartu uz dostali.\nČlenské karty\t06. lis 2011 19:49\t#82806\nZdravim,po několika emailech a odpovědích,že karta se odesílá,začalo to v červenci, se stále nic neděje,. Nevim proč platit členství,když toho vlastně bez karty nevyužiji,....\nMrzí mě,že mě kancelář potvrdí odeslání karty a jsou to zase jenom výmysly,........\nČlenské karty\t06. lis 2011 19:50\t#82807\nto ja si tam zajel osobne a nebyl s tim problem\nČlenské karty\t06. lis 2011 19:54\t#82809\npokud někdo napíše,že to posílá,tak to neřešim a spoléhám na to,...\nČlenské karty\t06. lis 2011 20:39\t#82823\nZejtra prověřím co se děje. Haf\nČlenské karty\t07. lis 2011 09:08\t#82837\nAhoj, kartu jsem posílal během srpna.\nNevím proč ti nedošla. Dneska budu odesílat karty na výrobu, tak Ti hned vyrobím novou, aby jsi ji měl co nejdřív.\nČlenské karty\t27. pro 2011 21:03\t#86489\nAhoj jen info Karta-sleva v Elit Praha Vysočany funguje OK!\nČlenské karty\t27. led 2012 20:51\t#89364\nAhoj, prosím Tě chtěl bych se stát členem klubu a zaplatit členský poplatek a začít využívat kartu, ale nepřišlo mi mailem členské číslo při přihlášení na fórum. Jak to mám prosím Tě udělat. Děkuju Radek.\nČlenské karty\t27. led 2012 21:48\t#89378\nNapiš email do klubové kanceláře. To bude určitě rychlejší. Kontakt zde : club@transporterclub.cz\nČlenské karty\t27. led 2012 22:40\t#89387


Postup při psaní správného názvu a příkladů\nHlavní » Zajímavý » Postup při psaní správného názvu a příkladů\nSprávný zápis titulu se určuje podle platného EYD s použitím titulu, který je v souladu s dosaženým vzděláním.\nPo ukončení pedagogického studia na vysoké škole obvykle získáme titul. Zápis tohoto názvu by neměl být svévolný, protože pokud je nesprávný, může způsobit problémy. Správné psaní nadpisu má již svá pravidla. Zde je postup:\nSprávné psaní názvu podle EYD\nZpůsob psaní akademických titulů se řídí pravidly platnými v EYD, a to pravidly pro psaní zkratek, používání teček (.) a používání čárek (,). Úplné smluvní podmínky jsou následující:\nTitul může být napsán před nebo za jménem\nKaždý prvek zkratky začíná velkým písmenem (s výjimkou určitých titulů, jako je lékař, který se píše jako „dr.“) a končí tečkou.\nMezi jméno osoby a titul, který má, se přidá čárka (,) Příklad: Lanaya Sri Astuti, S.T.\nPokud je za jménem osoby více než jeden titul, pak se mezi tituly vloží čárka (,) Příklad: Lanaya Sri Astuti, S.T., M.Sc.\nDruhy profesních označení\nPoužití profesních označení ve formě zkratek se umísťuje za název, který má k příslušnému profesnímu označení nárok.\nProfesní označení pro absolventy diplomového programu se skládají z:\nStupeň Diploma I je Primary Expert psaný „A.P.“, za kterým následují iniciály studijního programu. Příklad: Devon Suseno, A.P. Par (hlavní expert na cestovní ruch)\nStupeň Diploma II je Young Expert psaný „A.M.“, za kterým následují iniciály studijního programu. Příklad: Kim Yoona, A.M.Keb (mladý odborník na porodní asistentky)\nDiplom III. stupně je Associate Expert psaný "A.Md.", za kterým následují iniciály studijního programu. Například Donghae Lee, A.Md.Kom. (středně pokročilý počítačový expert)\nPříklad psaní diplomu (D1, D2, D3)\nAbsolventi diplomu mají vlastní skupinu, která je v souladu s úrovní diplomu. Obecně se diplom 1 nazývá expertní stupeň pratama, diplom 2 se nazývá juniorský expertní stupeň a pro diplom 3 se nazývá střední odborný stupeň. Pro více podrobností, zde jsou některé tituly z různých diplomů v každém oddělení:\nD1 Primární počítačový expert (APKom.) D1 Primární expert na lodní dopravu (APPel.) D1 Primární expert na cestovní ruch (APPar.) D2 Junior Expert Knihovny (AMPust.) D2 Junior Education Expert (AMPd.) D2 Školní vzdělávání Junior Expert Basic (AMPd.SD ) D2 mladší expert na testování motorových vozidel (AMPKB) D3 zprostředkovatel farmacie (A.Md.Far.) D3 Expert na porodní asistenci (A.Md.Keb.) D3 Associate Nursing Expert (A.Md.Kep.) D3 Associate expert in Fyzioterapie (A.Md.Ft.) D3 přidružený odborník na zubní zdraví (A.Md.KG) D3 přidružený odborník na komunikační studia (A.Md.IK) D3 přidružený odborník na železnice (A.Md.KA) D3 . Přidružený odborník na účetnictví (A.Md.Ak.) D3 Přidružený odborník na daně (A.Md.Pjk.) D3 Přidružený odborník na policii (A.Md.Pol.)\nPostup při psaní bakalářského titulu (S1)\nBakalář je titul, se kterým se často setkáváme v běžném životě. Ačkoli všichni vysokoškolští absolventi jsou označováni jako bakalářské tituly, tituly jsou přizpůsobeny hlavním oborům, které byly přijaty. Následují různé druhy vysokoškolských titulů se specifickými obory:\nS.P. (bakalář zemědělství) S.Pd. (bakalář vzdělání) S.Pd.I. (bakalář islámské výchovy) S.Psi. (bakalář psychologie) S.Pt. (bakalář chovu zvířat) S.E. (bakalář ekonomie) S.Ag. (bakalář náboženství) S.Fil. (bakalář filozofie) S.Fil.I. (bakalář islámské filozofie) S.H. (bakalář práv) S.H.I. (bakalář islámského práva) S. Hum. (bakalář humanitních věd) S.I.P. (bakalář politologie) S.Kar. (bakalář z karawitanu) S.Ked. (bakalář medicíny S.Kes. (bakalář zdravotnictví) S.Kom. (bakalář informatiky) SKM (bakalář veřejného zdraví) SS (bakalář literatury) S.Si. (bakalář věd) S.Sn. (bakalář of Arts) S.Sos (bakalář sociálních věd) S.Sos.I (bakalář islámských společenských věd) ST (bakalář inženýrství) S.Th. (bakalář teologie) S.Th.I (bakalář islámské teologie )\nPříklad psaní magisterského titulu (S2)\nMagisterský titul je titul zaměřený na lidi, kteří získali magisterské vzdělání. V podstatě lidé, kteří mají magisterský titul, mají i bakalářský titul. Je to proto, že magisterské vzdělání může být přijato, když jste nejprve prošli vysokoškolským vzděláním. Chcete-li napsat magisterský titul, můžete se podívat na seznam titulů níže:\nM.Ag. (mistr náboženství) M.E. (magistr ekonomie) M.E.I. (magistr v islámské ekonomii) M.Fil. (mistr filozofie) M.Fil.I. (mistr islámské filozofie) M.H. (magister) M. Hum. (mistr humanitních věd) M.H.I. (mistr islámského práva) M.Kes. (mistr zdravotnictví) M. Kom. (master v počítači) M.M. (mistr v managementu) M.P. (mistr zemědělství) M.Pd. (mistr výchovy) M.Pd.I. (mistr islámské výchovy) M.Psi. (magistr psychologie) Mgr. (magistr věd) M.Sn. (mistr umění) M.T. (magistr inženýrství) M.Ars. (magistr architektury)\nJak napsat doktorský titul (S3)\nObvykle si lidé často pletou doktorské tituly a doktorské tituly. V zásadě se doktorát liší od lékařského vzdělání v tom, že doktorát je titul udělený lidem, kteří ukončili doktorské vzdělání. Mezitím samotný lékař je titul, který udělují lidé, kteří dokončili lékařské vzdělání. Psaní doktorského titulu lze napsat takto:\nPsaní Dr. (lékař) před jménem. Příklad: Dr. Miriam Budi\nTak se píše nadpis, kterému bychom měli rozumět. Kromě toho, že píšeme v souladu s ustanoveními, psaní správného názvu také znamená, že si vážíme dané osoby. Snad bude tento článek užitečný pro vás všechny.


Samolepky na zeď sigmund, nálepky na stěnu / Dekolepky.cz\nSamolepky na zeď sigmund\nChystáte se oživit interiér bytu samolepkami s motivem sigmund? Vybíráte samolepky na zeď sigmund? Není nic snažšího než se do toho pusit. V nabídce obchodu Dekolepky.cz naleznete stovky motivů samolepek určených do ložnice, obývacího a dětského pokoje, kuchyně, koupelny či předsíně, zkrátka stačí si vybrat. Samolepky na stěnu s motivem sigmund jsou nejen praktické, ale díky své ceně tvoří dostupný moderní doplněk každého interiéru. Samolepky na zeď sigmund vybírejte z přednastavených rozměrů nebo si zvolte rozměr vlastní. To vše v mnoha barvách či jejich kombinacích. Zcela libovolně kombinujte rozměry a barvy - veškeré samolepky jsou vyráběny na zakázku přesně podle vašich požadavků.\nVybírejte z nálepek s motivem sigmund\nVyberte si z následujících motivů samolepek sigmund tu, která se hodí do vašeho bytu. Samolepky vyrábíme s důrazem na kvalitu zpracování z materiálů výhradně určených k polepování interiérových stěn. Celý proces výroby a expedice trvá velmi krátce - samolepky expedujeme do pěti pracovních dnů.


Frosch Ecological WC gel citrus 750ml - Tesco Potraviny\nPřidat Frosch Ecological WC gel citrus 750ml\nPřidatPřidat Frosch Ecological WC gel citrus 750ml do košíku\nS přírodními odkalujícími složkami z citrónu\n< 5 % aniontové povrchově aktivní látky, Parfémy (hexyl cinnamal, další parfémy), Další složení: zahušťovací prostředek, kyselina citrónová, barviva\n- Bezpečnostní uzávěr stlačit na vyznačených místech a otočit.\n- Přípravek nastříkat do toaletní mísy a pod její horní okraj a nechat působit několik minut. V případě potřeby použít WC kartáč a na závěr spláchnout.\n- Po použití bezpečnostní uzávěr dobře uzavřít.\n- Nepoužívejte na mramor nebo jiné povrchy citlivé na kyseliny.


HOME – Imagine Solution Monika Hansson Tutter\nNAJÍT SVŮJ SMĚR A CESTU\nVítejte na stránkách Imagine Solution\nZde dostanete své řešení. Můj koučink vás posune dál k tomu, co opravdu chcete.\nDnes profesionální životní a kariérní koučka, autorka, lektorka a profesorka na vysoké škole. Zájem o druhé a zvídavost porozumění myšlení ostatních mě postupně dovedl až ke koučinku.\nChcete se dozvědět o novinkách které připravuji?\nMnou vedeným koučinkem dosáhnete svého řešení rychle a nabydete své sebevědomí, motivaci a energii.\nDEFINUJEME VÁŠ CÍL\nDOSAŽENÍ JEDNOTLIVÝCH CÍLŮ\nS KONKRÉTNÍMI KROKY\nMÉ SLUŽBY A HODNOTY\nSpolu na to přijdeme, změníme a Vy budete šťastní. Pomohu vám v oblastech:\nSebevědomí, víra v sebe – žit vyrovnaný a šťastný život\nMým cílem je Vás podpořit a dodat Vám odvahu a motivaci. Vy přinesete své odhodlání. Na první schůzce spolu probereme Vaše očekávání.\nNejprve jse chtěla jen pomoct s povýšením a získat co nejvíc ze své kariéry, se kterou jsem ale nebyla moc spokojena. Monika mi pomohla pochopit, mé opravdové životní hodnoty, znovu objevit mou kreativitu a začít věřit, že místo získávání co nejvíc z mé ne moc radostné kariéry, můžu změnit směr a realizovat své sny. Bylo naprosto úžasné s Monikou pracovat!\nK mému překvapení jsem zjistil, že můj neustálý vnitřní hlas není tak velký a silný, jak jsem si celou tu dobu myslel! Bylo to velmi silné! A efektivní! Během dvou hodin po koučování byl strach pryč. Vidím svět možností, ne v bariér. Děkuji, Moniko.\nMonika mi pomohla se podívat na mé problémy jiným způsobem, zapojila i jiné zdroje než pouze rozum a můj pohled na mou minulost a budoucnost. Pracovali jsme s fantazií a představivostí. Práce s Monikou mi pomohla opět si začít dostatečně sám sebe. Jsem na cestě za dalším zlepšením a díky Monice se již nepohybuji v kruhové kanalizaci bez vyústění. Děkuju Moniko za první pomoc a nasměrovnání. Jakmile se mi podaří najít si práci a bydlení v Praze, přihlásím se, abychom se pobavili o tom zda a jak byste mi mohla pomoci dále růst. Je to jak cibule – několik slupek jsme spolu oloupali, ale práce ještě není dokončena. Těším se na další spolupráci.\n„Nejprve jse chtěla jen pomoct s povýšením a získat co nejvíc ze své kariéry, se kterou jsem ale nebyla moc spokojena. Monika mi pomohla pochopit, mé opravdové životní hodnoty, znovu objevit mou kreativitu a začít věřit, že místo získávání co nejvíc z mé ne moc radostné kariéry, můžu změnit směr a realizovat své sny. Bylo naprosto úžasné s Monikou pracovat!“\nPomohu vám s jakoukoliv situací\nVYTVOŘENÍM BEZPEČNÉHO PROSTŘEDÍ, NASLOUCHÁNÍM A SPRÁVNÝMI OTÁZKAMI