Pan Theodor Mundstock - PDF\nDownload "Pan Theodor Mundstock"\n1 Pro účely serveru WebTolerance byla použita kniha vydaná nakladatelstvím Československý spisovatel v Praze v roce Vydání třetí. copyright Ladislav Fuks dědicové c/o DILIA Pan Theodor Mundstock Ladislav Fuks Kdysi dal jeden rabbi svým žákům tuto otázku: Čeho si má člověk v životě nejvíc vážit? První žák odvětil: Dobře vidoucího zraku. Druhý odpověděl: Dobrého přítele. Třetí prohlásil: Dobrého souseda. Čtvrtý zvolal: Zření budoucích věcí. Pátý řekl: Dobrého srdce. Rabbi souhlasil s názorem posledním, neboť v něm je obsaženo všechno předchozí Talmud, Pirke Abot, 10 I Když přišel z nákupu, byla téměř tma, a tak hned v předsíňce rozsvítil. Objevil se jeho stín, a než se odvážil pohlédnout zpět na dveře, stín se vrhl na dopisní schránku a pak do pokoje. Jeho stín stiskl knoflík lampy, roztrhl obálku a přelétl první a poslední řádku. Klesl do křesla u psacího stolu a jeho oči ustrnuly na Kolumbově plachetnici na bledém stínidle lampy. Mám zničené nervy, Mone, řekne svému stínu s pohledem upřeným na loď, když se ve schránce 1\n2 něco bělá, hned vidím předvolánku, a zatím není na obálce ani úřední razítko. A v duchu si myslí: mám zničené nervy, ale teď by už můj stín Mon mohl jít. Stín se z něho stáhl a na jeho čelo a hruď dopadlo bledé světlo lampy. Bohudíky, zašeptal a zlehka pohladil tvora, který si mu zatím stoupl k nohám. Tvor měl, jak se mu zdálo, kropenaté tílko, jasně červená očka a žlutý zobáček a teď k němu vzhlížel pln radosti, že šťastně přišel z nákupu. Šťastně jsem přišel z nákupu, ale mám zničené nervy, slípko, řekl smutně, je to normální dopis a já hned vidím předvolánku. Vždyť se na tu schránku nemohu ani kouknout. A potřásaje hlavou vezme dopis a čte: Vážený pane Mundstock. Staráte se o rozmanité tvory, které zplodila tato země, ale že jsou Šternovi, nevíte. Neobjevil jste se půl roku. Proč se teď na podzim nestrojíte? Šimon Vás potkal v Havelské bez kabátu ve větru a dešti. Zdravil Vás, ale Vy jste ho přehlédl, a tak si netroufal k Vám jít. Chce, abyste k nám přišel. Také ta stará nebohá, víte proč, vyložit karty. A také Frýda, ale pane Mundstock, ta chřadne. Bojím se, že je za tím rozchod s p. inženýrem. Je to trapné neštěstí, o kterém Vy ještě nevíte. Nešťastná se nemám s kým poradit, prosím Vás, Otto mávne rukou, však ho třicet let znáte, se starou nebohou se dá mluvit už jen pozpátku a dr. Proppera ranila mrtvice, kéž ho Hospodin spasí. Jediná má naděje jste Vy. Čekáme Vás k večeru, kdy se ještě smí vyjít na ulici, to sedáváme v jídelně. Můžete i předem napsat, abychom se tam patřičně sešli, říká Otto, že to by bylo nejlepší, ale nemusíte, co ten řekne, nemá vůbec smysl. Srdečně Vás zdraví Vaši Šternovi. P.s. Pane Mundstock, pláču, kudy chodím, a to vůbec nemyslím na hrůzu, co nás čeká. Netroufám si tu hrůzu ani připomenout. Víte o ní něco? Tak prosím Vás, hned přijďte. K.Š. Tak vidíš, slípko, paní Šternová, s pohnutím odloží dopis a pohladí tvora po hřbítku, byl jsem tam včera a dnes mě zvou zas. Frýda se rozešla se snoubencem, neštěstí. Šimon Trhne rukou a strne. Že by ho byl potkal a přehlédl? V Havelské? V Ha-vel-ské? Hlava mu klesne do dlaní. Bože, kdy to jen Starým Městem šel, zoufale přemýšlí, když mu Backerovi řekli, že Steiner a Knapp utekli na Slovensko k povstalcům, ale ti bydlí v Baltazarské. Šel hrbolatou Mečířskou s drogerií na rohu. Pak do spořitelny s činží, ale Mydlářskou. To jedině, když byl u starého Moše Hause v jeho bývalém vetešnictví v Benediktské, ale spěchal Maislovou, aby ho nikdo neviděl. Havelskou nešel tři roky, od doby, kdy sem vtrhli Němci, ví to jistěji než vlastní jméno, Šimon tam potkal někoho jiného a věří, že on ho přehlédl A tu ho náhle zachvátí jakási lítost, musí vyprostit hlavu z dlaní a smutně se usmát na tvora u svých nohou. Víš, slepičko, říká s pohledem do prázdna, odedávna jsem mu nosil známky, které jsem pro něho stříhal ze starých dopisů v Havelské, a on si je lepil do sešitku, jak bych ho teď potkal a neviděl, copak je to možné? Na Purim jsem ho vodil do zoologické zahrady, tam měl nejraději opice a slony, ovšem i slípky, slepičko, hladí krček tvora, nadšeně se točícího uchem k jeho tváři, a náhle si vzpomíná, jak Šimon vydržel stát před opičími klecemi s kornoutkem burských oříšků, které od něho dostal a s nimiž si dobře nevěděl rady. Pozoroval, jak opice dovedně louskají oříšky, a lítostivě se bránil:,,ale já už to taky tak dovedu a skákat taky a houpat, že už jsem taky jako voni? To jenom ale že nemám klec. A on se usmál, pohladil ho a řekl:,,ale ty jsi lepší. Vždyť ty jsi přece člověk a oni jsou jenom opičky, víš? a bylo mu veselo No a na chanuka jsem ho bral do divadélka na Kašpárka, šeptá s pohledem na Kolumbovu loď a vzpomíná si, jak jednou byli s Šimonem na Šípkové Růžence. Všechno v té pohádce bylo jasné, růžové a křehké jako z porculánu, i loutky 2\n3 měly růžové šaty a tváře. Přišel Kašpárek, zasadil na zahradě růži a bál se, aby nezbledla. Šimon se bál s ním a šeptal: Co bude s růží? A on se usmál a řekl mu: Vyroste jako ty! Pak přišel čarodějník, růži začaroval, Růženka se píchla o její trn a usnula. Když pak Kašpárek Růženku osvobodil a ona vstala z rakve, ta růže ještě povyrostla, zkrásněla a on Šimonovi řekl: Tak vidíš, a všechny čáry jsou pryč, a Šimon zatřepal rukama a radoval se, že to tak dopadlo, ano, vzpomíná si, tak to bývalo, když ho vodil na chanuka na Kašpárka Ale vtom si připomene, bože, na chanuka na Kašpárka, ale tady v Havelské chodí někdo jiný a on si mě spletl. Trhne rukou a začne mu tuhnout šíje. Tvor zděšeně mávne křídly, ale vtom u sousedů Čížků tlukou hodiny. Slípko, vzchopí se, udělám večeři, máš hlad, viď, tak pojď a s podporou opěradel křesla a s hlavou plnou těžkých myšlenek vstane a jde do předsíňky něco dělat s nákupem, dvěma bílými sáčky, které mu spadly na proutěnou židli u dveří, když se otočil ke schránce. Všecek rozrušen nese sáčky za závěs, kde má jakýsi kuchyňský kout, a myslí si, ještě dobře, že ten Mon tak snadno odešel, alespoň mě nebude trápit, ale pak ho spatří stát opodál. Moc daleko neodešel, myslí si, chce mě trápit. A dělá, že ho nevidí. Uvaříme, kývne tvorovi, jenž ho zvědavě pozoruje, dnes budeme hodovat, a ukáže mu papírové sáčky. Otře se mu o nohu a odstoupí, ví proč. Aby na něho snad nekřičel, že se mu při vaření plete pod nohy. Najde kousek cibule a tuku a chce shánět dál, ale vtom promluví Mon. Že ho zase zvou, když tam byl včera, jak říká, zašeptá a ztichne. Už je to zde, vzdychne a hledá pod stolkem, přece to řekl! Kvůli Šimonovi. A poradit se o Frýdě! Přece to napsala jasně. A karty staré nebohé. Ale karty i jí, paní Šternové, myslí si v duchu, té první ze všech, propána, oni mě zvou už i kvůli kartám Ale to je pošetilost, mávne k mžikajícím očkám tvora, to mě naučila cikánka u Váhu, když jsem tam jednou o dovolené zabloudil. Dal jsem jí za to peníze a šňůry na prádlo Zjistí, že pod stolkem už nic nemá a že zapomněl vzít chléb, ale je pozdě. Stejně ho dnes nepotřebujeme, když budou hody, myslí si a řekne: Ale naučila mě to dobře, vždyť ty karty Šternům úplně vycházejí. Až na to smutné, o čem nemluví, řekne Mon, tak proč ho zvou? Tvor mu zobne do boty a on vzpomene, že potřebuje bledě modrou misku. Na stolku však spatří kroužek po hrnku a vezme hadřík, neboť je zvyklý mít všechno ve své skromné domácnosti čisté. Tak proč, řekne Mon. Bože, myslí si, přece kvůli šťastnější minulosti! Když v neděli dopoledne měli okno dokořán a paní Šternová smažila telecí řízky. Když se točila u plotny, míchala, přisypávala, přilévala, přisolovala, do takové bledě modré misky strkala, cibuli krájela na prkénku a nožem ji shrábla, ale pak se to za deset minut snědlo a bylo po všem, leda že to tu dobu chutnalo. Také jemu, chudáku, kterého Šternovi zvávali na nedělní oběd. A když sklidila stůl, brala hadřík, navlhčila, do pytlíku se sodou za kamna sáhla a po stole jezdila sem tam, až se leskl. Neboť byla zvyklá mít všechno ve své domácnosti čisté. Ale to bylo naposled před třemi léty, a dnes? Ach, dnes paní Šternová s bídou utře kroužek po hrnku a vaří něco, co by v nouzi jedla leda slípka. Pospíším si, to víš, chlácholí tvora, neboť ťuká zobáčkem do země, a navlhčí hadřík, sáhne do. pytlíku se sodou za vařič a jezdí sem tam po stolku, až se leskne. Ještě štěstí, že jsem se tak dobře naučil vařit, řekne, kdepak jsem to asi pochytil Tak proč ho zvou! zvolá Mon. 3\n4 Najde misku a přistaví ji k vařiči. To bych měl, řekne. Tak proč! křikne Mon. Víš, ještě musím najít sirky, řekne tvorovi s povzdechem, a jak je hledá, vzpomíná na Ottu, který s ním, zatímco paní Šternová vařila, seděl u kuchyňského stolu a ptal se ho na novinky z Havelské, kde se nic nedělo za těch třicet let, co tam chodil, takže vlastně se ho vůbec na nic neptal a mlčel, nanejvýš občas hodil rukou. Ale Otto se nikdy s nikým nehádal a přitom měl na Zelném trhu krám se střižním zbožím a dvě děti, kterým měl něco zanechat! Jenže dnes už krám stejně nemá, byl vlastně tenkrát ten Otto moudrý, nejmoudřejší ze všech. A jejich osmdesátiletá babička v krajkovém čepci a v židli se sametovým opěradlem, která uměla hebrejsky a v okolí budila úctu! Říkala, že k večeru si půjde hledat na židovský hřbitov hrob, to jediné světlo v tomto údolí hořkosti a tmy. Hledávala ho tam třicet let, co k nim chodil, to tam ještě býval vrátným pan Klein, který pak zemřel stářím. A z babičky přejde na hezké, štíhlé, černooké děvče s plnými ňadry a rozpuštěnými vlasy vonícími rezedou, na chudinku Frýdu, která předstírala, že se ještě vdávat ostýchá, ale u jména pana inženýra se červenala už tenkrát před třemi léty, a pak si opět připomene Šimona, krásného, chytrého hocha, vzhledem podobného sestře. Klekával na zemi a lepil si do sešitku známky z Havelské a paní Šternová na něho stále křičela, aby se jí nepletl pod nohy, když vaří Zase mu začala tuhnout šíje, ale naštěstí si všiml, že u podlahy mávají křidélka a z vařiče uniká plyn, a tak rychle škrtl zápalku a připravil se k práci. V prvním sáčku byly jáhly. Ví bůh, kde je pekař Pazourek teď ve válce sehnal, ale nebylo pochyb, že mu je v krámě tajně podstrčil, aby si udělal kaši. Pekař měl šlechtěnou tvář a pěstěné ruce a jeho chování bylo vybrané. Zákazníkům otevíral dveře, dámy oslovoval madam a uměl i německy. Panu Mundstockovi často ze svých válečných přídělů přilepšil. V druhém sáčku byla však vzácnost veliká: pudingový prášek. Pan Mundstock puding nikdy nejedl, tím méně ve válce, ale pekař mu řekl, že se prášek sype do horkého mléka. Ale šeptal také, že se může sypat i do horké vody. Zjistiv, že má u vařiče kousek cibule a tuku, rozhodl se, že dnes udělá kaši a tu vzácnost nechá na nejbližší svátek, aby se nezkazila. Za necelé dva měsíce měla být chanuka Proto ho nezvou, křičí Mon, to je nějaká doba! Ach bože, bože, on je tu ještě, vidí, možná tedy, že mě zvou proto, co vím. Že vím novinky o transportech od nebohého Moše Hause z Benediktské, který v poslední době myslí na duchy a ty novinky má přímo z židovské náboženské obce! Že vím, že přní nedávno jely do Lodže, nyní budou jezdit stále, každý z nás může čekat předvolánku, ale bát se toho nikdo nemusí, vždyť prý v koncentráku otupí a tu hrůzu ani neucítí. Proto mě zvou, ostatně vždyť i sama o tom píše Ale proto ne, vykřikne Mon, vždyť byl u nich před půl rokem a ty první odjely nedávno! Co je to za lži? Přece proto, že jim právě tohle neříká, že jim tvrdí všechno obráceně. Že jim řekne, že transporty do žádné Lodže nejezdí a jezdit nebudou, proto ho zvou! Že čekat předvolánku je fantazie! Že sice Němci ještě postupují, ale už brzy skončí, proto ho zvou! Proto, že je podvodník a lhář! Klesnou mu ruce. Zatočí se s ním svět. Protože jsem podvodník a lhář, podvodník a lhář! Slepičko, zvolá kočkám, mžikajícím ke šmolkově modrým jazýčkům plynu, protože ten člověk, co ti tady vaří kaši, je podvodník a lhář Slepičko, říká náhle velmi důtklivě a z očí se mu derou slzy, to nejhorší, co je, je ztratit naději. Ztratit naději je to nejhorší, co může člověka potkat. Bez ní je i boháč žebrák, natož pak my, chudáci s hvězdami. Slepičko, víš, co je to hrob? 4\n5 Kdybych věděl o nějaké cestě z té hrůzy, kdybych věděl, slepičko, šeptá, v pokojíku za námi mám knížky, ty jsem si střádal třicet let, pohovku, tu na noc měním na postel, abych v ní ležel a spal, dveře, ale ty vedou sem, do této předsíňky, těmi se koncentráku neuteče. Lampa, co na ní pluje loď po moři bez začátku a konce, protože se točí dokola, mohu do ní skočit a odplout, v stínidle lampy? Nebo přemýšlet, jestli jsou duchové, jako nebohý Haus, je to cesta? Zrcadlo, ach ano, ale v tom vidím sebe. A okno, kterým vchází světlo, není-li zatemněné, okno ve čtvrtém poschodí Ach, kdybych věděl o nějaké cestě, vždyť já bych pomohl všem, všem bych pomohl, ať nosí hvězdu či nenosí, vždyť jsou chudáci jako my, snad jen menší, že mají kapku naděje, a já bych jim pomohl. Ale já o záchraně nevím. Nevím o ničem šeptá, údolí hořkosti a tmy, jak říká paní Šternová, zdalipak už ten hrob našla? S bolestí zdvihne zrak od tvora, mžikajícího červenýma očkama vzhůru, ale v polovici cesty znehybní, nad vařičem visí kalendář s kominíkem na prasátku a s nápisem Řezník a uzenář Alois Klokočník 1941 Vzpomene, že zítra se chce odvážit k Hausovi, ne pro zprávy z obce, ale že je to chudák, který je pryč s nervy a myslí na duchy, ke Šternům tedy pozítří. V poloslepu nahmátne tužku, zaškrtne pozítří a přikreslí k němu písmeno Š. Potom si otře oči, aby se zbavil slz, a vezme cibuli a začne ji na prkénku krájet Vtom někdo klepne na dveře. Nůž mu vypadne z ruky. Tvor zděšeně roztáhne křídla a s hlavičkou předkloněnou utíká, utíká do pokojíku, jeho tenké nožky se jen kmitají. Neboj se, volá za ním, to není předvolánka, to jsou Čížkovi, ti místo zvonění klepou. Bože, mám zničené nervy, ještě že alespoň umím vařit. Otře si ruce a jde otevřít. Na chodbě je paní Čížková s talířkem v ruce. Abyste se dnes trochu najedl, pane Mundstock. Pak k němu starostlivě vzhlédne. Nemáte tam snad někoho? Dobrá paní Čížková s ustaraným pohledem a tváří. Ani neví, jak jí poděkovat. Je mu najednou mnohem lépe. Pojď, volá radostně do pokojíku, když zavřel dveře, paní Čížková nám přinesla buchty, to asi dnes pekla, víš? A když tvor ustrašeně přicupitá, řekne: A víš vůbec co, slípko? Schováme buchty na pátek večer, na sabat. Dnes je přece nesníme, když máme hody. Ale v pátek vezmu ty sváteční talířky, dáme je na ně, posypeme cukrem a prostřeme si stůl. Budeme zase jednou brát z prostřeného stolu a náhle přivře oči, upře je kamsi do prázdna a říká: Já budu sedět v křesílku, ty budeš stát na opěradle, já si budu myslit, že jsme na sederové hostině. Kolem budou hořet svícny a před námi ležet Šulchan Aruch. Já jej otevřu a něco hezkého ti z něho přečtu, třeba o tom, jak máme mít rádi lidi nebo se starat, aby ptáčci, spadlí ze střech, nezmrzli, anebo o důvěře. Buchty zatím neztvrdnou. Kdepak dnes řekne, když je přiklápí a schovává do stolku, dnes je potřebovat nebudeme. Ale horkou ti tu kaši nedám, prohlásí, když stolek zavře, popálila by ses. Sezobeš si ji, jen co trochu vychladne. Rád by se opět sehnul a pohladil tvora, ale vidí, že vlastně ještě vůbec nezačal vařit, a když mu tvor nadšeně klovne do boty, honem sáhne do sáčku, aby dal jáhly do misky na tuk. Ještě dobře, myslí si, že ten Mon už odešel. Ale co ostatní, řekne Mon zpovzdáli, copak Šternovi jsou jediní, co ho zvou? Ti také proto, že jim 5\n6 zkresluje pravdu? Ti také? Ach bože, ještě je tady, myslí si a skloní se nad vařič, kde v misce se rozpouští margarín ve žlutou vodu, ostatní ho zvou také, vždyť je to pravda! A zdvihne hlavu a odevzdaně řekne: Tak to proto, že jsem před válkou hodně chodil do společnosti Víš, slepičko, obrátí se pod vařič, to ti musím ještě rychle povědět, než budeme mít to dobré jídlo. Já jsem před válkou moc chodil do společnosti, nežidovské, ovšem také do židovské, do Hlavovky. To byla kavárna na rohu náměstí. Byla tam veliká zrcadla, v kterých se kavárna zvětšovala dvakrát, a lustry se skleněnými korálky a židle a stolky a při zdích i pérové z kůže a v rozích musgrafky, v kterých se v zimě topilo, když venku padal sníh. Pánové, kteří se tam večer scházívali, mě zvali, abych přišel mezi ně, a já chodil. Na šálek kávy, v pátek na dvě deci červeného, víš, to jako před sabatem. V sobotu se tam nechodilo, to Hlavovku zavírali vůbec Ať raději míchá, řekne Mon, ať to nespálí. Vezme lžíci a míchá a řekne: a také na biliár. Víš, to je taková hůlka, kterou se ťuká do dvou koulí bílých a jedné červené, ale to hlavní přitom je, aby sis ji na konci křídovala modrou křídou. Ta musí ležet na kraji stolu, na té obrubě, ale jen takový kousek, co se vejde za nehet. Pánové tam sice také hráli bridž, ale tomu jsem nerozuměl Ať radši přisype a trošku přisolí, sykne Mon, a taky dá trochu vody a do misky strčí Přisype a přisolí, dá trochu vody a do misky strčí, a šeptá: Víš, slepičko, ale páni mě tam zvali, hlavně abych s nimi rozprávělo světě a také se informovalo politice. To mi připomínal ten Fuchs, co kouřil doutníky a dával si exportní pivo. Na rámech tam viselo hodně novin, také Tagblatt. Každý den ho tam páni četli, já také, ale německy se v Hlavovce nemluvilo. V Hlavovce se scházeli jen ti, co mluvili česky. Jan Ervín Mangel, redaktor Hlasatele, Hugo Kraus, předseda Matice školské, doktor Lechner z Moravské, co nebral od chudých peníze, Muneles, to byl primář od Panen, Reich měl špeditérství, Fleis g obchod kůží, Wolf dceru, ta studovala kožní choroby, ten odebíral Tagblatt domů, ale jednou přišel a řekl: Tak já ho, páni, už neberu. Jeho dcera si vzala Maura, který se zastřelil, že přišel o peníze No a ten Fuchs měl továrnu na sýry a jednou dal Krausovi čtvrt miliónu na českou školu Rumburce. Ale tím si popudil německého poslance, který byl také Žid, ale jen z polovice, a ten od té doby nebral jeho sýry a hlásal, že ty s liškou a vránou jsou šizené. Ach bože, kdepak asi všichni jsou Pak řekne: Ale abych ti to dopověděl. Němci se scházeli jinde, tam jsem nechodil. Ale v té Hlavovce jsem býval mezi pány denně, rozprávěl, noviny četl, hrával ten biliár Tak proto mě teď ostatní zvou, že jsem asi tolik chodil do společnosti Kdyby, vzkřikne Mon, kdyby, dal tam vůbec tu cibuli, co krájel? Ach, cibuli, cibuli. Honem vezme prkénko a shrábne ji tam nožem. A co tady dělá ten pták, či co to je, vykřikne Mon, nemá snad hlad? Tvoreček poskakuje pod vařičem a jeho očka jen září. Má hlad, má, však dostane, jen co to uvařím Blesky boží, ono to ještě není? Sice to ještě není, ale už to bude. Míchá, přisypává, přisoluje, přilévá, do misky strká, i trochu kolem poskočí, aby to už co nejdříve 6\n7 bylo. A čím to, zeptá se Mon, že se vůbec naučil vařit tak dobře? No tak, povzdychne s pohledem na bledě modrou misku a musí se teď chtěj nechtěj trošičku usmát, to holt už tak přinesl život Ale už to snad je, řekne a zhasne vařič, a tvor vesele mávne křídly a div že si krček nezkroutí, ale on ho těší: Jen co to vystydne, ale bude to dobré, to jsi ještě ani nejedla. Kdepak dneska buchty, dnes budeme hodovat! Nese jídlo z koutku z předsíně do pokojíku a tvor nadšeně cupe za ním. Donese jídlo do pokojíku a začne jíst. Tvor si stoupne ke křeslu a trpělivě čeká, až ho vyzve. Vtom spatří Mona. Bože, on je tu ještě, to je k zoufání, a já jsem myslil, že už je konec Že ho zvou i jiní, dobrá, řekne Mon, ale kdo? Tak ať si ještě nakonec vzpomene, kteří A jeho nebohá hlava se začne rozehrávat jmény. Bäckrovi. Aby řekl, zda si mají schovat věci, kdyby jeli. Obrazy a kožich, který dostala k svatbě a nemůže se od něho odloučit. Radnitzerovi, zda si myslí, že pojedou. On býval bankovní úředník. Kolb, co má dělat s dvaceti tisíci, s kterými počítal ke stáří. Haus, co s duchy. Bydlí ve svém starém vetešnictví v té Benediktské. Paní domácí Hekšová a vzrušením už nemůže polykat co prý si dělá k večeři, aby to nestálo moc lístků. Proboha, vykřikne a prudce vstane, tohle si dělám, tohle, co je tady na tom talíři, ale výjimečně, paní domácí, je to jáhlová kaše, upozorní varovně a musí se chytit stolu, musí hned zpět do křesílka, jak se s ním zatočí svět, vzpomene, že jedině pan Vorjahren se ho na nic neptá a Je z jmen tak vzrušen, že se cítí jako v ohnivé peci: také ne nešťastná Ruth Krausová. A začíná mu to být divné, nepochopitelné, znepokojující, že ho všichni zvou, je mu, jako by se do něho dral oheň, jako by doutnal, něco ho klovne pod stolem, je to vychladlé, vyskočí, ale v té chvíli jako by vzplál, zatmí se mu zrak a zbledne Hospodin spas jeho duši, slyší výkřik a stín, překrývaje bledé světlo lampy, padá na jeho čelo a hruď, co to jí, co to jí? Kaši? Blesky boží! Vždyť jí puding s cibulí! Zbytkem sil, pokryt vlastním stínem, si uvědomí sáček, do něhož dal hadřík na stolek, a zjistí, že jedl s cibulí na margaríně sodu. Ještě že to nedal slepici, řekne Mon a v té chvíli zmizí. S prázdným žaludkem a přece ani s kapkou chuti se doplouží do předsíňky za závěs. Sáhne pro talířek s buchtami. Tvor kouká, co dělá, a smutně stáhne krček mezi křídla. Slepičko, podává mu buchtu, kaše byla sice dobrá, ale já zapomněl, že z jáhel bývá tekutá, a to ty na noc nesmíš. Zobej, vždyť by ztvrdly A tvor zacuká krčkem, zobne, a pak znovu a zobe a zobe, a když přijde na marmeládu, otře si zobáček o hruď či o nožku a on ho pohladí a kývne, a tvor ví, že je po jídle a má jít spát. Zobne do boty, ukloní se a vzlétne na proutěnou židli u venkovních dveří, jeho červená očka ještě naposled na něho zamžikají a už spí. Kropenatý se zobáčkem a nožkama nádherně žlutýma, že umělec by je lépe nenakreslil nejdražším kadmiem A pak schovává zbytky buchet a řekne, v pátek Šulchan Aruch nebude, ale najedli jsme se, trochu alespoň dnes A chystá se k spánku. V pokojíku na stole spatří dopis Šternů a v jeho ztýraném vědomí se vynoří myšlenka jejich jediné naděje. Té naděje, která je dnes pro ně vším. Jeho myšlenka naděje je plná příchuti sody, ale jim je snad ještě hůř. Neví, co by dělal, kdyby k nim nešel, zda by je nechal na holičkách, anebo jednal správně. Neví, a přitom ta otázka rozhoduje o čistotě jeho duše. Myslí na ně s příchutí sody, když 7\n8 mění pohovku v postel. Na paní Šternovou, na Ottu Šterna, na starou nebohou, na Frýdu a velice na Šimona. A myslí na ně s příchutí sody, i když zhasne světlo a ulehne. A pak se mu začne něco podivného zdát. Náhle jako by z dravých otázek, které mu dnes vyvstávaly z nitra, něco klíčilo. Jako by tím stálým strachem z předvolánky, cesty na shromaždiště transportů, všeho, čím se dny a noci trýzní a pod čím klesá, se dralo něco zeleného do jeho bolavého vědomí. Neví zdaleka, co to je, jen mlhavě cítí, že se ho to týká, jako se týkají člověka jeho vlastní oči, podoba, život, a týká se to i mnohých jiných, například Šternů. Jako by se mu v jeho beznadějné hrůze, z níž nezná cesty, zjevoval nějaký dosud zcela skrytý paprsek, který, čím déle bdí, se mu jeví jako jediná naděje a spása Neusnul dlouho. Cítil sodu v jícnu, hodiny od Čížků slyšel tlouci půlnoc i půl jedné i půl druhou. Chvílemi také zaslechl z předsíňky jakési tiché zavrkání a myslil si, zdalipak nemá hlad, a v pokojíku slyšel chodit Mona i to, že často zastavuje blízko jeho lůžka, a šeptal si, nebýt jeho, byl bych se jistě při vaření nezmýlil. Ty okamžiky hleděl do tmy, jako by ho chtěl spatřit, zoufale spatřit Mona, alespoň jeho obrys, alespoň stín, který vrhá, ale beznadějně, marně. Trčela kolem něho neproniknutelná tma, světlo sem nemohlo odnikud proniknout. Ulice venku se hroužila v bezpečnou protileteckou tmu a okno jeho pokojíku bylo pečlivě zatemněno. II Jsou myšlenky, které člověka drtí, jsou zoufalství těžká jak kameny egyptských pyramid. U parku někdo klesl k zemi, míhá se tam strážníkova helma, lidé se tam hrnou ze všech stran. Má tam cestu i člověk s hvězdou. Že se však nesmí na ulici o nic zajímat, raději se obrátí a jde opačně. Předvolánka k transportu, návštěva Šternů, koncentrák. Pocit, když se včera chystal k spánku. Myšlenky, které drtí. Náhle slyší vyslovit své jméno. Poklesne v ramenou a strhne aktovku k hvězdě. Zrakem se zachytí o věže za parkem. Ale vedle sebe vidí přízrak. Tvář v černém šátku. Je to jedna z žebraček v parku, která ho zná z lepších dob. Přehlédne ulici, kde by mohl přejít. Ale ona vztáhne ruku a dotkne se ho. A on se usměje Pane Mundstock, tak jste to přece jenom vy Nejasně cítí, že to žebračka není. Že tuto ženu nezná. Chce se zeptat, jak se má, a přejít k průchodu U modré lilie. Pane Mundstock, já se celá chvěju. Na ulici může pán klesnout. Pane Mundstock, nevíte laskavě, jestli navštěvuje lékaře? Ulice k průchodu je prázdná. Chce se poroučet a jít. Pane Mundstock, všechno vám budu vyprávět Proboha, vzchopí se, co vás napadá? Vždyť vás zavřou! Jděte honem pryč! Snad je tak statečná, snad myslí na své vysoké stáří. Když ukazuje na park, jednu prázdnou cestičku, plnou suchého listí, přijde mu jí líto. Je stará, vrásčitá a má černý šátek. Jeho od dětství nabádali k lásce k bližnímu. A tu se vzepře, jako by byl v pasti. Stát s ní zde je horší než jít. Musí 8\n9 odsud a kam, to je jedno. Musí S neznámou stařenkou do parku na cestičku plnou suchého listí Pane Mundstock, pán si obstarává tabačenky za lístky na jídlo. Pán kouří a svítí do dvou v noci, a když přijdu ráno uklízet Pán má v pokoji deset popelníčků Zpola ji vnímá, zpola myslí, kdo to je. A pak, že vedle ní jde. Kdyby byl nešel opačně, nebyl by ji potkal. Je jako terč, spletený ze slámy. Uprostřed terče je šesticípá hvězda s aktovkou. Ale hvězdu nezakryje. Je to trik průhledný. Toho, kdo si dnes na ulici tiskne aktovku, co chvíli se může někdo zeptat, co to na prsou skrývá. Bude li to udavač, zavolá strážníka. Urychlená předvolánka, cesta na shromaždiště transportů. Hroznému nebezpečí se vystavuje vedle té stařeny a přitom ani neví, vedle koho Šimon ho potkal v Havelské, ač tam vůbec nešel. Jak by ho někdo nepotkal teď, když jde Strach víří jeho hlavou a znenáhla se mění v pocit olova. Park! Už tam jsou. Pane Mundstock, slyší vyslovit své jméno, teď pod černými větvemi stromů, můj pán Ach, kdo to je, kdo to je. Paní Schleimová? Proč říká muži pán? Tak mluvila Rebeka u studny a Judith, ale paní Schleimová? Hledí do listí cesty, na kterou přišli. Je žluté jako hvězda na kabátě. Šternovi! Přijde sobota, ale otázce, jak u nich pořídí, se vzpírá. Pohlédne před sebe a vidí, že zde nikdo nejde. Lidé, kteří spěchají parkem, jdou alejí. Zde půjdou leda zoufalci. V olově jeho hlavy je zalita rodina Šternů a strach z potkání zoufalců. Bože, to nemůže být ona, Anny Schleimová byla herečka v Německém divadle a její muž byl zubař. A deset popelníků, vždyť to nestojí za řeč, o kom to mluví? Pán říká, já musím v noci svítit a kouřit, copak nevíte, že dělám závěť? Někdo dělá závěť, tu dnes dělá každý. Paní Hekšová odkazuje dům a Haus z Benediktské také něco, měl vetešnictví. Šternovi? Neměl by něco sníst, než tam půjde? Třeští oči a zdá se mu, že se mýlil.zde nechodí zoufalci. Jediným, který tu jde, je on. Potkává sám sebe. Proto je tu za každým rohem slídič. Na zvadlém trávníku, v černém křoví, za záhybem cest. To je park, který má být pro radost lidí! Havelská! Nejít a potkat ho, je hrozné. Ale jít a nepotkat, štěstí. Největší, jaké dnes může člověka, jako je on, potkat. Ale jeho, bohužel, nepotkalo Jednou mi pán řekl, že neví, jestli se vrátí z koncentračního tábora, a chce mít tedy čisté svědomí. Já vám odkazuj u tento dům a dvacet tisíc. Pro pána krále, paní Weberová? Ale kdo by jí odkázal dům a dvacet tisíc? Streckrovi? Vždyť ji ani neznají! A mluví jako Judith a přitom nemá ani židovskou hvězdu! Přece si ji, probůh, nesejmula! Taková hloupost napadla jen dva, Steinera a Knappa, když prchali na Slovensko. Správcová z jeho domu? Takový nesmysl, paní Čivrné je padesát Jeho olověná hlava roste. Ví, že než půjde ke Šternům, musí něco ne sníst, ale spolknout. Sklouzne očima na její střevíce, kráčející po suchém listí, a aniž ví, o koho jde, myslí si, že s tím jeho domem a dvaceti tisíci by byla dost bohatá. a také mi řekl, že kdyby se přece vrátil, že mě vezme do své vilky v Klánovicích, a řekl ještě, a také vezmu vaši sestru a švagra a děti a všechny vás tam vyčastuju a vás udělám vedoucí. Je to k zoufání. Paní Jarná byla z Mokropes! Nehledě na to zhrozí se že paní Jarná je patnáct let mrtva Hledí na její střevíce a vidí, že jsou černé a velmi obnošené. 9\n10 A tu náhle by byl vykřikl. Poznal ji. Když zdvihl oči od jejích ubohých bot, spatřil o kus dál na trávníku sochu zbídačelé stařeny v černém šátku a střevících. Byla to ona. Mám zničené nervy, myslí si, jak jdou k soše, paní Schleimová, Jarná, která je patnáct let mrtva! Jak mě to mohlo napadnout? Vděčně pohlédne na sochu chudačky na trávě, vroubené sestřihaným křovím, a všimne si, že má v ruce tašku. Tahle vedle něho ji má také, v druhé odvrácené ruce. Teď však sochu míjí a vidí, že nemá tašku, ale knihu. Knihu, nějaká stará spisovatelka! Zoufale se předkloní, aby viděl, že ta vedle něho ji má také. Ale má tašku. Hrůzou mu poklesnou kolena. Je to někdo jiný Avšak nestačí se vzchopit. Vidí, že jim pod nohama zřídlo listí a začíná probleskovat černá ztvrdlá země. V předtuše, že postranní cestička končí, zdvihne oči a v té chvíli nedohlédne Před nimi se rozprostírá nekonečná alej. Na aleji je méně listí, ale zato co se tu míhá lidí! Lidé spěchají alejí. Snad proto, že sem přišli tak náhle, se jeho ústa nevzmohou na slůvko odporu, že se tu ocitli dříve, než sem dospěli, a že tu nebýt, je pozdě. A k tomu s bytostí, o níž nic neví. Jeho pokojík, v němž běhá slípka a čeká, že se co chvíli vrátí! Pohovka, lampa s plachetnicí. Spěchal tam a kde se ocitl? Kam ho to zatáhla ta tvář v černém šátku? Na hřbitov? Míjí skupinku smutečních vrb. Pod nimi jsou kopečky seschlé hlíny, hroby. Mezi nimi stojí čáp na jedné noze. Ale je to kříž. Ne, ptačí domeček. Zpod stříšky trčí list, který tam zanesl vítr. Ale je to klam jako ten o soše. Zpod stříšky hledí tlustá vypasená kočka a v té chvíli pozná, že touto alejí nedojde. Ztroskotá a to bude konec. Nejbídnější, jaký si představil. Myšlenka, že bude bídný ještě v rakvi, ho opřádá mdlobou. Není možné, vzepře se, něco spolknout! Proboha, vždyť má doma tři uklidňující prášky! Předválečné, švýcarské! Kde jsem je vzal? Přece jsem je nebral! Ale to je jedno. Jsou drahokam. Spíš bez nich na shromaždiště transportů, to už ho nespasí, ale ke Šternům Minou domeček a černé větve stromů se nad nimi sklenou v síť, z níž visí sta žlutých a červených konfet a v níž se ozývá praskot a ševelení jeho jména. Kočky se nad ním prohánějí a mluví o předvolánce. V černých keřích, které se objevují u aleje, překryty stromy, prolézají podobné kočky a každý jejich šlápot je krok na shromaždiště. Každou vteřinu, která tu vedle tváře v šátku míjí, se přibližuje smrti. Dva muži v šedých kožených kabátech a zelených klopených kloboucích se objevují v popředí nekonečné aleje a blíží se nápadně vojenským krokem Z očí mu prchá poslední jiskra života a olověná hlava se mu propadává. Vedle něho někdo jde a pořád něco říká, ale zdali je to paní Schleimová či Jarná, je už jedno. Ti dva zepředu se blíží a jejich ocelové oči hledí na jeho hlavu v hrudníku. Když jsou vzdáleni dvacet kroků, vykřikne. To nejsem já, to zde jde někdo jiný, ale jejich šedé oči již pronikly jeho aktovkou, která je ostatně úplně prázdná. Bože, to není hvězda, copak nevidíte, že mně sem spadl list? Cítí, že červená, chudák se zapřel a je to marné. Kočky v křovích jako by se rozkvičely a jeho hlava v trupu se slila v jeden kus olova. Jako v mlze vidí ty dva, sedm, šest, pět kroků před sebou, vedle sebe jakousi tvář v šátku, která pořád něco vykládá a vysvětluje, a pak přijde chvíle, kdy všechno zhasne. Cítí v hlavě jen olovo. A tu se stane zázrak. Jeden z mužů v kožeňácích se otočí, jako by chtěl vidět, kdo jde za ním, a pak druhému něco řekne. A přejdou, a už si ho ani nevšimnou. 10\n11 Ale abych vám řekla, pane Mundstock, slyší u svého boku lkát, můj pán dělá závěť tři týdny a přivodil si otravu nikotinem. Hospodine, co vlastně bylo uvědomí si, že na chvíli ztratil vědomí, a přece všechno, co bylo, víděl Bože, to bylo zvláštní Ano, slyší lkát, ale jeho zemřelý pan bratr to předvídal. Jistě jste ho znal. Taky se jmenoval jako pán, jenže Rudolf, a bydlil na Vyšehradě. Pánovi modraly ruce a otékaly prsty, takže je měl jako roupy, a tak nakonec se odhodlal k lékaři. Byl to asi měsíc Musí se otočit. Dvojí záda v kabátech s dvěma hlavami mizí na konci aleje rázným vojenským krokem. Cítí, že něco překonal. Smrt v podobě dvou gestapáků se k němu blížila, už lapala po jeho hvězdě a náhle nic. Smrt se otočila, sama sobě něco řekla a šla dál. Jako by tu v té drtivé chvíli ani nešel. Jako by tu šla sama stařena a říkala si o otravě. Jako by se tu bylo stalo to, co v Havelské. Kde byl potkán, ač tam nešel, takže tam to bylo právě naopak Když k tomu lékaři pán přišel, lékař mu řekl, jak se na něho podíval: Ale pane Kolb, vy moc kouříte, viďte? Kolb! Bože, vždyť je to paní Emilie Hobzková! Vždyť ona vypráví o Kolbovi, co si neví rady s dvaceti tisíci! A až se zachvěje. Neboť stará hospodyně pana Kolba je poctivá duše, ale to její vyprávění! Vždyť je známo, že mluví, jako by seděla v kuchyni a vyprávěla povídky. Pozná, že je s ním zle. Já vám všechny cigarety najednou nevezmu, vypráví paní Hobzková o tom, co řekl panu Kolbovi lékař, já vám nechám deset denně. Ale ani o jednu víc. Přijďte za týden. Za týden pán šel k němu znovu a tu mu ten doktor řekl, držel jste se, pane Kolb, jen co je pravda, tak se držte dál. A nechal mu deset cigaret. Ale pán si asi myslil, že je vyléčený, a tak si zas přidal. Když jsem ráno přišla uklízet, měl na tom stolku, co píše, šest popelníčků. Bylo to, pane Mundstock, před třemi týdny. No a pak za další týden šel k tomu lékaři potřetí, ale když se vrátil Víte, Eminko, řekl mi, tak dneska jsem u něho nepochodil. Ten doktor mi povídal, tak jak vidím, pane Kolb, byl jste neposlušný, a tak se s vámi nedá nic dělat. Když jste mě chtěl ošidit, já vás nemůžu dál léčit. Můžete si představit mou hrůzu, ptala jsem se pána, co je to tedy za lékaře, ale on jen vzdychl a řekl, to víte, Eminko, takový lékař! Ten holt má klidný život Je rozhodnut. Vezme všechny tři prášky, i když se otráví. Za tu chvíli to stojí. Frýdě pomůže. A poohlédne se, co a jak s Šimonem. Vezme si prášky Jeho oči teď pasou po chodcích. Pohlížejí na něho ostýchavě, povzbudivě, zamračeně, poslední jako by byli nadháněči koček Nejpestřejší paleta pohledů všech odstínů a barev, kterou si člověk uvědomí, jedině když je na sobě cítí Je zvláštní, že je tak dobře cítí právě teď, když má olověnou hlavu a v očích, v nichž se obrážejí, se chvěje pouze zbytek života. Ale možná, že právě proto Zjišťuje, že alej je nedohledná, ale zato má rozcestí. Vysokánské štíhlé stromy, pod nimiž se rozdvojuje. Umíní si, že se tam omluví a půjde. Ale zatím je to truchlivě daleko. No, a pane Mundstock, co se stalo. Je to týden, co pán přiběhl domů a rozčilením nemohl ani 11\n12 mluvit. Víte, co je nového, Eminko, řekl mi ve dveřích. Tak ten můj lékař, víte, ten co mě dál nechtěl léčit na otravu, jel už taky. Včera s židovským transportem do koncentráku A pak můj drahý pán řekl, víte, je to hrozné, Eminko, ale já musím spěchat s poslední vůlí A od toho nešťastného dne, když jdu v noci kolem jeho dveří, zase svítí a svítí jako dřív, ale to je právě to hrozné, že už ne do dvou hodin do rána jako před tou léčbou, ale do čtyř hodin a někdy až do snídaně A když k němu přijdu ráno uklízet, místo deseti popelníčků jich teď vysypávám dvanáct Chápete hrůzu toho případu? Ať už skončí, probůh, myslí si, skončí, teď není čas na vyprávění povídek, nejsme v kuchyni, ale v parku. Rozcestí se blíží. Dá-li se napravo, dojde na cestu, která ho dovede na ulici, a pak je za dvacet minut doma. víte, Eminko, ono je to přece jedno, jestli se tady otrávím nebo zahynu tam, smrt je jen jedna Za patnáct minut doma, kde je bezpečnější i navzdor tomu, že je tam dopisní schránka a zvonek, na který může každý zazvonit. A chudinka slípka, ta tam jistě běhá jak na trní A včera mi řekl, že do týdne závěť skončí! Bože, kdyby mi radši řekla, jak se vaří jáhlová kaše, ale rozcestí je na dosah a tu instinktivně cítí, že si musí slova bytosti, která vzlyká vedle něho, patřičně uvědomit. Shlédne na ni a pozná, že po celou dobu, co mu vyprávěla, na něho prosebně vzhlížela a teď se snad rozpláče. Jen to ne, to ne, myslí si a rychle sklopí oči. Vidí špičky jejích střevíců a chvěje se, zda je to vše, co mu chtěla říci. Pane Mundstock, zaběduje, kdybyste mi laskavě poradil, co dělat Srdce pod aktovkou mu ustrne. Rychle řekne, tabačenky pana Kolba zamknout do stolu a aby šel k někomu novému. Třeba k Propperovi. Ale vzpomene si, že toho ranila mrtvice, a tak honem řekne, k někomu jinému. A aby mu vyřídila pozdrav a že jí ani ruku nepodá, kdyby je tu v parku někdo pozoroval. Jsou na rozcestí. V poslední chvíli ho napadne varovat ji i jinak. Aby byla opatrná, kdyby se jí někdo zeptal, kdo byl ten pán, s kterým šla. Aby řekla, že ho kdysi znala, ale teď si na jeho jméno nevzpomene. A kdyby se jí ptal, o čem si povídali, aby řekla, že mu jenom sdělila, jak se dělá jáhlová kaše A pak zneklidněn vlastními slovy se poroučí, ale paní ho ještě zdrží. Děkováním. Ach ano, stará hospodyně pana Kolba! Děkuje za dobré rady, které jí udělil na zlomek vteřiny úžasem oněmí a slibuje, že ho poslechne, když to říká on a že je šťastna, že ho poznala ale že by ho byla nepoznala že se za tu poslední dobu změnil jestli má vůbec co jíst. A není-li nemocný Její hlas je starostlivý, ale on si už pomoci nemůže. Tak holt vypadám bídně, no, vždyť jsem snědl sodu, ale stojíme na rozcestí! A nahlas řekne, vždyť jsem si, proboha, pokazil žaludek, vzal jsem sodu, a ona pokývá hlavou a řekne, nevolnost, ale sodu raděj neberte Ale on už neposlouchá. Šla asi po levé cestě, on utíká po pravé, kterou se začne vracet tam v ten směr, odkud vyšel, listí žluté jak jeho hvězda mu chrastí pod nohama a v tom úprku cítí, že v něm vzrůstá neklid víc, než když šel s ní, strach z toho, že s ní vůbec šel, strach z minulého času, který už nelze odestát, a pak strach, že teď prchá, štvané zvíře, sám, sám, sám V té chvíli, kdy si to uvědomí, zahlédne za stromy věže kostela a roštím kraj parku, místo, kde se neznámému udělalo zle, a zjistí, že je dosud obklopeno zvědavci, mezi nimiž se pořád míhá strážníkova helma A tu poznává, že je na konci 12\n13 sil. A zbytkem posledních zašeptá to své známé jméno V tom okamžiku jako by se shluk lidí rozestoupil a někdo z něho vyšel a on pozná, že je to ten, koho volal. Mon S paní Hobzkovou Ve třetí ulici za parkem musí zpomalit chůzi. Uvědomí si, že šel kolem parku a náhle se mu udělalo zle a klesl na dlažbu Uvědomí si, že má od té dlažby kabát plný prachu, ale nemůže se zastavit, aby se očistil, vypadalo by to jako provokace. Raději už dojde. S aktovkou na zaprášených prsou se dovleče do čtvrté ulice. Snaží se upamatovat, jak se to vlastně stalo, že šel kolem parku a klesl Snad to bylo z hladu, snad že snědl včera sodu. Shlukli se kolem něho lidé a přišel strážník. Ještě štěstí, že se tam naskytla ta paní Hobzková Vzpomene si, jak ho se strážníkem zvedala z dlažby, jak mu podala klobouk, jak ho vedla parkem, kde potkali nějaké muže, kteří ho přehlédli A Kolb, otrava nikotinem, bože, ještě štěstí, že on nekouří, alespoň nedělá závěť. To poslední ho napadlo, když byl na konci čtvrté ulice. Po páté se doploužil. Když míjel řeznictví a uzenářství Aloise Klokočníka, což bylo od jeho domova přes roh, napadlo ho, co by si se závětí on počal, i kdyby kouřil sebevíc. Komu by co odkázal on, ubohý pan Theodor Mundstock v zaprášeném kabátě s šesticípou židovskou hvězdou, který právě před chvílí vstal z dlažby, paní Hobzková ho vedla parkem Chudák Kolb, na co se to spoléhá, vždyť dnes nic odkazovat nejde! Vždyť všichni mohou do koncentráku, kde se po nich třeba slehne země S aktovkou na prsou, shrbený, s hlavou natočenou vzhůru, se doplouží před dům, kde bydlí. Jakýsi vyzáblý plešatý člověk postává před domem bez klobouku, hledí na něho potměšile a záludně a jeho mozkem bleskne, pan Korka! Jeden z nadháněčů koček z parku! Jako by toho ještě nebylo dost! Dělá, že ho nevidí, ale cítí, že on jeho ano. Že si dobře všiml jeho zaprášeného kabátu. No, mám trochu zaprášený kabát, upadl jsem na dlažbu, probůh, co na mně ještě chcete vyslídit, a vběhne do dveří domu, ale vtom mu bleskne hlavou, kde zůstal Mon. Vždyť ho spatřil u parku, přece tam ještě neleží! Vždyť ho viděl vstávat Ohlédne se, ale za ním není nejmenšího stínku. Z lidí, které spatří za sebou, nikoho nezná, kromě vyzáblého plešatého udavače Korky. Nikdo nezná, kromě udavače Korky, ani jeho. Nějakého pana Theodora Mundstocka, který bydlí tadyhle Pak se začne vláčet v zaprášeném kabátě a klobouku po schodech do čtvrtého patra. Vláčet po schodech z téhle jedné nešťastné vycházky, kterou musel dělat, neboť ho vyzvali, aby se šel hlásit na úřad o příděl nových ulic, které měl napříště zametat od prachu a smetí III Když vyšel z domu, na ulici se šeřilo, v listopadu se šeří brzy. Jemu to připadalo, jako by se vydával na cestu do tmy. Ale za tou domnělou tmou viděl hořet Šternův lustr v malé jídelničce a ta představa s něčím, čemu se usmíval, mu dodávala síly. Je to zvláštní, řekne stínu, když zašel za roh, ale já jsem opravdu u Šternů dlouho nebyl. Asi se teď ve válce ostýchám. Ale co! řekne, když minul řeznictví pana Klokočníka, já k nim přece nejdu z kázně. Ze strachu, sykne Mon, aby se někdo neptal, proč tam chodí, ze strachu! 13\n14 Kdepak, mávne rukou, strach by nic nezmohl. Mě přece ke Šternům něco láká Míjí paní, která táhne holčičku, zoufale se vzpírající jít domů. Usměje se a myslí si, chudák. Šeří se, padá mlha, venku je tak nevlídno Ano, tak nevlídno, neměl přestat k nim pravidelně chodit. Vždyť co ho k nim vlastně láká? Představa teplého místečka, dveří, které má otevřeny. Představa, že se má o koho starat, nad kým bdít. Měl plány s jejich Šimonem. Skládal v něho naděje. Představoval si, že ten hoch má před sebou krásnou, jasnou budoucnost, jejíž představa se mu jako z učarování pokaždé pojila s takovým nějakým křehkým růžovým porculánem, s takovou zvláštní pohádkovou růžovou barvou, budoucnost, k níž mu přispěje skromným dílem, člověk, který sám nemá ženu ani děti Před třemi roky mu však Němci jediným kopnutím všechno rozbili, jako by to byly prázdné, hloupé fantazie, figurky z porculánu, a on přestal ke Šternům pravidelně chodit. A tu před ním vyvstane představa, která ho obestře krásou, jasem, růžovostí, jež naposledy cítil před třemi roky. Blesky boží, řekne Mon, on se v něm probouzí život.vždyť tam ještě ani nejsme! Kdoví, zda tam vůbec dojdeme? Strach z cesty je lichý, mávne rukou. Cítí to v nohách na šeré vlhké dlažbě, která ho studí a lechtá v krku. Když přecházel ulici, byl by náhle skočil pod nákladní auto. Lidé na chodníku na zlomek ustrnuli, ale šofér jede dál a šerá vlhká dlažba je opět prázdná. No tak, a zdali dojdeme! Ne! Německá bota mu nic nerozkope! Život je krátký a co z něho měl? Práci a kázeň, kázeň a práci, a život mu unikal pod rukama. Neměl k nim přestat chodit! Teď však Chce ještě chvilku o tom snít, je to tak krásné, jasné, růžové, ale vtom Mon řekne: A bude-li zvracet? Ovšem, šeptá, tvrdil, že spolkne zázrak. Ale zvedne se mu žaludek, zbledne a je po snění. Vrátí se do hořkosti a tmy možná ještě horší. A ta ostuda! Copak nevzal zázrak, aby se tam držel? Opil se, myslí si, přece tři švýcarské prášky a proč bych měl zvracet právě tam? Copak jsem je nevzal, abych se tam držel? Jak chytře myslí, aby tak ještě objevil, co je to za naději, kterou v sobě od předvčerejška cítí. A Mon se usmívá. Tak vidíš, usmívá se, i to je možné, kdo vůbec ví, je-li svět údolím hořkosti a tmy? Babička Šternů se může velmi mýlit. Vždyť ona pro to vlastně nemá jediného důkazu. Ona to tvrdí jen proto, že to čte v nějakých hebrejských knížkách Jde se mu, jako by byl zbaven tíhy, a představuje si, jak jsou v této chvíli Šternovi v jídelničce a čekají ho, jako tomu bývávalo dříve. Paní Šternová říká, tak za chvilku přijde pan Mundstock. Běž otevřít, já si přičísnu vlasy Možná, že něco takového právě říká Šimon. Za chvilku přijde pan Mundstock Já mu votevřu sám. Anebo babička. Jen aby už tady byl. Frýdo, šla otevřít a vzala ho sem do tý jídelny, kampak mi zase dala ten sváteční čepec To snad jediný on, Otto, sedí a mlčí. Myslí si, však se dočkáte Ano, to si říkají a mají starost. Hlavně s Frýdou a s transporty. S obchodem se střižním zbožím ne, ten jim vzali. A on toho má také dost. Například, neví-li něco o Ruth Krausové. Ale tohle hned zavrhne. Spíše se zeptat na pana Vorjahrena. Ale o něm vědět nebudou. Znali ho jenom podle jména Míjí zeď domu, polepenou ohavnými, mlhou zvlhlými plakáty, na které se dnes ani nepodívá. Herrgott, nehm sie Brille, sie křikne někdo, přilepený k předku jeho těla, odstrčí ho a s klením jde dál. Ale kdepak brýle, zarytec, točil se k plakátům a neviděl ho. A vzpomene, když k nim někdy 14\n15 přišel k večeru To pili víno a tancovali, že? ozve se Mon, hodně hrabali peníze, co? Trhne sebou, jako by ho cosi bodlo. Každý si myslí, že když Šternovi a obchod, pytle zlata. Pomluva, která se občas prodírá i do lepších mozků. Dnes ji ovšem podporují vším možným, jako právě těmi plakáty, na které civěl Němec. Obrázek chudého Žida, který sedí na pytli zlata. Tady to vidíte, jak to chodívalo, koukněte se na obrázek a víte všechno. Mon? Vždyť je před válkou ani neznal. Chodí s ním od prvního dne okupace. Může mu den jeho zrodu udat v kalendáři, takové datum se pamatuje celý život. Ale, řekne si, kdyby byli pili a tancovali, kdyby! Kdyby byl také on trochu pil a tancoval! Kdyby býval aspoň jeden z těch pytlů zlata, jaké natiskli na plakátech! Alespoň by byli trochu užili života jako jiní. Jako třeba právě ti, kteří ty plakáty tiskli. Neužili nic, práce, kázeň, kázeň, práce, ohledy, aby se neřeklo, to byl jejich život, a teď je týrají a štvou. Ale opravdu, vždyť ono vůbec není pozdě! Vždyť se dá všechno dohonit! Ne, policejní bota mu štěstí nerozkope Opil se, opil, šeptá Mon, jde, jako by k nim kráčel v nejhlubším míru, ale jsou to prášky. Náhle si všimne, že došli k lesu. Kdyby šel parkem. zkrátil by si cestu. Ale je mlha, šero, a kdyby potkal kočky, ještě by ho zastavily. Ještě by ho v tom šeru a mlze parku obvinily ze sabotáže A stočí se podél okraje Jak teď kráčí, zjistí, že drží-li se při keřích, jde po suchu a necítí vlhko v nohách ani krku a ani se nemusí vyhýbat lidem, jež míjí jako temné stíny, ač se teprve šeří a je mlhavo. Pámelníky, bezy, zlatý déšť. Kdyby mu nebylo tak lehce, myslil by si, ach keře, stojí na jednom místě, nikdo je nepodezírá, nehrozí transportem, za nějaký týden na ně napadne snížek. Lidé budou kolem nich chodit, nanejvýše řeknou, napadl sníh. A na jaře, až vysvitne slunce, vyrazí lístečky a vzkvetou, budou se dívat na lidi, pozorovat tramvaje, ptáky ve svých větvích, děti skotačící, a o nějaké válce a perzekuci, která se rozmohla mezi lidmi Ovšem, jsou keře, nemusí se vykázat původem, myslil by si, kdyby mu nebylo tak lehce, lidem je jedno, stojí-li zde pámelníky, bezy nebo zlatý déšť, to snad jen fíkové a citrónové keře by tu dnes netrpěli, ale tyto jsou na sto procent zdejší a nic jim nehrozí. Oč jsou šťastnější než člověk, u kterého se všechno sleduje a zkoumá, oč lepší být keřem než nějakým panem Mundstockem, který teď právě kolem nich spěchá? Květiny? Ach, květiny jsou na tom hůř, řekne stínu, jak spěchá podél keřů, ty musí čekat na jednom místě, až je někdo utrhne. Někdo přijde, utrhne je a tu musí tušit svůj konec. Víš, řekne stínu a zlítostní, tušit konec je právě tak strašné jako ztratit naději. A vůbec, řekne za chvíli, kdybych byl keřem, nemohl bych pospíchat ke Šternům. A nemohl bych ani cítit naději. Je snad přece lepší být člověkem. Ale jestli se tak honím za přeludem, za nějakým mámením smyslů Zaslechne kroky pod nohama a myslí si, ech, kočka vyběhlá z parku. Pak si uvědomí, že je to Mon Když končí park, končí i keře. Před ním se rozprostře nová ulice, modravě černá a vlhká, Rýnská. Spěchá Rýnskou, nedívá se napravo nalevo, a Mon si pobroukává, je chudák, chudák. Ale prohrát nesmí! Ať mluví o čemkoliv! Ne, nejsem chudák, spěchá Rýnskou, neprohraju! Vždyť to cítím! Nejsem! Ale jo, to ty prášky, ale to je jedno. Hlavně, že to cítí. Ale, řekne Mon a podezíravě si ho změří, co 15\n16 jim to vlastně dnes bude vykládat? Už na něco přišel? S úsměvem sáhne do kapsy, kde má balíček, zabalený do starých novin. No tak, karty, to je jiná řeč. Ale co? Snad mě něco napadne, řekne. Transporty opravdu jezdí. Do Polska, do Lodže. Ale budu říkat, že nejezdí. Ach Lodž, řeknu, takový omyl. Čirý výmysl, vždyť vy jste to vzali ze vzduchu, řeknu, ačkoliv jsem slyšel, že je to teprve začátek, jak řekl starý Haus A válka skončí co nejdříve, jim opět řeknu, do jara, jen co rozkvetou keře. A připomene si sabotáže, které ho napadly u parku Sabotáže, zvolá a Mon napne uši. Ano, sabotáže a stávky! A v příjemném vzrušení ho napadne, že takové sabotáže a stávky by vlastně měly nacistům škodit. Jde s očima upřenýma na šerý, vlhký chodník Rýnské ulice a přemítá, co znamená škodit. Znamená to rozvracet hospodářství. Rozvrácené hospodářství, ale to ještě není všechno A tu se musí pousmát. To je tak, vysvětluje, rozvrácené hospodářství dokáží Němci udržet rok. Řeknu raději několik měsíců, jen co rozkvetou keře. No a z toho plyne nespokojenost. A to pak znamená, že lidé mají války dost a začínají se bouřit Mon úžasem zkoprní. Bouřit? Němci? vydechne a srdce mu v těle poskočí, ale kde? Všude? V Bavorsku, přece, usměje se, v Bavorsku. Anebo ve východním Prusku a v Porýní. Aby v tom byl východ i západ, víš? Ale, namítne Mon, budou ti Šternovi takovým výmyslům věřit? Nezní to dost nevěrohodně, že se bouří, když ještě postupují? Neměl by si to schovat, až začnou opravdu prohrávat? Je to pravda. Je však otázka, zda se toho dočká. A tak řekne, že ne. Že o bouřích v zázemí může klidně mluvit, když řekne a chvíli s očima upřenýma na vlhkou, zešeřelou dlažbu přemítá když řekne, že při ofenzívách mají velké ztráty! Ano! Je to logické. Velké ztráty na životech, z toho nespokojenost v zázemí, a z té zase sabotáže a stávky, v Porýní a v Prusku. A pomyslí si poněkud smutně zda se vlastně nedá všechno na světě zdůvodnit, jen když se přijde na to pravé. Fantastické, myslí si Mon, blesky boží, fantastické, dneska ty Šternovy ohromíme, vždyť ti z toho oněmí! A představí si úžas, který u nich vyvolá, a radostí začne až povykovat. Utiší se teprve, když Rýnská ulice končí a odtud v šeru dálky zahlédne jakýsi povědomý dům. Hospodine, zvolá, vždyť my jsme tady! Ano, vskutku. No a řekne s pohledem do mlhavého šera, byla tak zlá, ta cesta ulicí, byla? Ovšem, řekne, abych nevběhl pod auto, ale copak nemám oči? Abych nevrazil do nějakého Němce? To je hloupost, to se přece ani nestává. Abych se nenachladil od nohou? Ale to si může myslit jen paní Šternová. Tak proč bych měl z ulice strach? Ach to? Že by chtěl strážník můj občanský průkaz? Vidíš, to mě ani nenapadlo. Ale tak to nic. Ten mám v pořádku. Že je v něm vytištěno velké J? Co má být? Copak mi může ublížit? A že mám na kabátě židovskou hvězdu? S úsměvem mávne rukou. Zabíjí smrt, hvězda svítí Že jsem se dříve bál, zvolá, tak to byly asi nervy! Ale vždyť jsou v tom teď prášky, řekne Mon a on vzdychne a vrhne se do mlhavého šera směrem 16\n17 k známému domu. Tu se mu Mon začne plést pod nohy a on, chtěj nechtěj, musí zpomalit krok, více si všímat lidí, a myslí si, bylo by přece jen lepší, kdyby nikoho nepotkal, aby neviděli, že k nim jde Tak přece strach, řekne Mon, ale on to popře. Jen malá kalkulace, řekne a kráčí co noha nohu mine, někteří zdivočeli a pátrají, kdo u sousedů zazvoní. Uvažují, kombinují, dokud na něco nepřijdou. A když přijdou, je to svaté, zvlášť když to už někomu řekli. Kdyby mu nebylo tak lehce, myslil by si, bože, copak žijeme, abychom se navzájem hlídali? Je to snad smysl života? Přece lidé, kteří se stále špehují jako v kriminále Ale co lidé, řekne, jde přece o Šternovy! O ty staré nepřátele, jak nacisté šíří. Jde o něho, Ottu, a o ni, Kláru Šternovou, a o Frýdu a Šimona a o jejich osmdesátiletou babičku. A o něho, pana Mundstocka, nepřítele pořádku, jak se na jedněch plakátech praví, o pana Mundstocka, který právě před chvilkou vymyslil fantazii o rozvráceném hospodářství, sabotážích a stávkách, aby jimi potěšil ubité duše Šternů, opravdu, ironie smutná k pláči, nejde na světě všechno zdůvodnit, jen když se přijde na to pravé? Ale ne! Kdyby mu nebylo tak lehce, snad by na to myslil, teď však ne. Jsou to ty prášky. A byl jsem vlastně hloupý, řekne náhle, jak se blíží v mlze k domu, vždyť já jsem býval celý svůj život samotář! Vždyť já jsem nikam ani nešel! Občas do kina, na procházku, a na to své místo, kam jsem chodil denně, to byl kromě Šternů celý můj život. Na místo, kam chodil denně, to tedy samotář nebyl, řekne Mon, v té Hlavovce byl pečený vařený ale tu, jak to řekne, on se převelmi smutně usměje. Ale kdež, vždyť to vůbec není pravda, to na Hlavovku nemyslím. Pánové mě zvali, abych přišel mezi ně, to je pravda, ten inženýr Fuchs fabrikant, ten Muneles primář, ten Fleissig abych poseděl, přečetl noviny, abych si zahrál biliár Ale jestli jsem tam byl za celý svůj život třikrát A biliár? Vždyť ani nevím, jak se to hraje Vidí, že došel před Šternův dům. Za jeho zády se mihl nějaký vyzáblý holohlavý stín. Zdivočelý, šeptá Mon, Korka Ale ten zde nebydlí! A je listopad a tenhle má na hlavě klobouk. Jak ví, že nemá vlasy? Ve dveřích domu se,ho dotkne úzkost. Ať žije statečnost, ať žije zázrak, šeptá Mon. Zatne rty a úzkost je opět tatam. Na chodbě bliká modré světlo. Z rohu přízemí vyjde nějaká tlustší paní v šátku. Přejde kolem něho a vidí ho, ačkoliv dělá, že ne. Smůla, šeptá Mon, ale to nic. Může si říci, že ji nepotkal. Zrovna jako s těmi transporty, co nejezdí do Lodže, jak jim bude za chvilku tvrdit Může to být správcová a ty nebývají zlé, uvažuje, ty obvykle mají Němců plné zuby. Záleží, jak v kterém domě. Měl by se Šternů zeptat. Příležitostně, na tlustou paní v šátku, kterou potkal. Do schodů jde co nejrychleji, ale nepotká už nikoho. Ve třetím patře je na jedněch dveřích vizitka: Otto Štern. Ale jen aby, vykřikne Mon, ty prášky vydržely do konce! 17\n18 Aby nepřestaly působit uprostřed! Mávne rukou a trochu mu zvlhne čelo. Ale hned oschne. Ještě než překročil práh jejich bytu, zodpověděli to, nač se pro jistotu přece jen ihned otázal. Že tlustá paní v šátku z přízemí je vdova Emila Taussigová, která zítra ráno odjíždí do Lodže IV Tak vidíte, řekl zasmušile, sedě pod skomírajícím lustrem uprostřed rodiny Šternovy, taková je situace. Do jara příštího roku. A vyřknuv to, pomyslil si, pěkný řečnický výkon, nejlepší, jaký jsem tu kdy podal, ať mě Hospodin netrestá. A dodal: To je nejčistší pravda. Strach ho nepřemáhal. Jeho zasmušilost se zrodila ve chvíli, kdy je spatřil v této jídelničce, viděl je tu sedět v dojemné družnosti a lásce, ale tísně nebo skleslosti necítil. To, že se neodvážil pohlédnout jim do očí, způsobila neobvyklá jistota, s níž mluvil, to, že velikost této jistoty udivila i jeho samého. Čekal, kdo z rodiny se ujme slova a co řekne, s hlavou skloněnou, ale klidný. První se ozval hlas, vroubený bílým krajkovím starodávného čepce. Slovutný pane Mundstock, pronesl ten hlas slavnostně, jako by začínal trůnní řeč, a pohled toho hlasu se nad hlavami přítomných jen vznášel, já jsem stará jedenaosmdesát let. Ale tohle, co oni, říkám já tady těm kolem už tři roky. Oni? Stiskla opěradla sametové židle, v které seděla, natočila hlavu a řekla: Doporučuj u jim, aby se po nich rozhlídli. Spatří čtyři. Ale měli by vědět, kdo to jsou. Do jaké společnosti přišli, když překročili práh těchto dveří Všichni na ni pohlédli s bezradnými výrazy v tváři. Tohle, jak je tady vidí, pane Mundstock, ukázala, opisujíc rukou široký oblouk, to už nejsou ti, jak je znávali dřív, tohle jsou už úplně jiný lidi. A teď, když vědí, s kým mají čest, pochopí, proč jsem ochořela. V téhle rodině, ať se kouknou, kam chtějí, je všechno ve znamení fantazie. Tady pláče pravda v koutě, a když už sem s ní jednou přišli, tak vezmou na vědomí, že přeukrutně spláčou, a až budou odsud odcházet, budou bědovat, že se sem vůbec vypravili. Tihle totiž ztratili rozum a věří všemu zrovna naopak. Když jim řeknou, že tenhle stůl je kulatý, pokračovala, aniž se dala přerušit, budou věřit, že je rohatý. Když jim poví, že tady hoří světlo, budou říkat, že je tady tma. A vrchol všeho, ať nás Hospodin netrestá, že věří plakátům, co visí dole u kina Ale plakátům u kina přece ne, vybuchla teď paní Šternová, prudce trhnuvši hlavou, tak dalece ví každý, že je to propaganda. Ale zprávy z front! Ty! Vítězství, vítězství, volala a zdvihala ruce, vítězství, porážka nikde. Nebo jste slyšel, že taky porážka? vykřikla a oči jí zakroužily kolem jeho hlavy, slyšel jste? Slyšel? Když zasmušile mlčel, řekla: Vidíte! A já vám teď něco povím: My nikam nepojedem! Všichni na ni udiveně hleděli. No nikam, říkám to snad česky, protože my ani nezdvihneme kufr. My nevyjdeme na ulici. Nás to totiž umoří v tomhle bytě Čtete noviny? Píšou tam lži, mávla rychle rukou, ale vymýšlet si dobytý města, to nejde. Postupují a vyhrávají. Všechno se před nimi třese a vzdává. Armády se před nimi hroutí jako ze sirek. Podívejte se někdy na mapu a řekněte mi, kde ještě ten svůj prapor nevztyčili. No řekněte, jestli víte, já bych to ráda slyšela! Ale lidi to holt tak neprožívaj. Když to 18\n19 čtou v novinách nebo slyší, mávnou rukou a věří si dál. Mají recht, já jim tu jejich víru neberu. Ale nám jde o život! O život! vykřikla a chytila se za hlavu, jestlipak se nám chce ještě dneska někdo divit, že nám povolují nervy, jestlipak by se někdo opovážil třást nad námi hlavou, kdybysme se zbláznili, povězte, jestli ano, tohle přece není žádná maličkost, Kriste pane, já to chci slyšet! A když se nikdo neozval, řekla: Kdepak babi, ta to tak neprožívá. A dala se do pláče. Tak vidějí, co křičí, neprožívá, zvolala babička. Hospodine všemohoucí, kéž bys nás neslyšel! Kéž bys nás nikdy nepotrestal za naše rouhavé řeči. A zmlkla a zvedla svou vrásčitou tvář, vroubenou bílým krajkovím, někam ke stropu. Ve zlomku mrtvého ticha, které přišlo, se ozval hlas z druhého konce stolu. Máma si pořád myslí, že už je s náma konec. Ona se už pořád vidí v nějakým koncenyráku. Ale oni přece do jara prohrajou a my už nikam nepojedem, viďte! Když mluvila paní Šternová, myslil si, jaké štěstí, že nečte noviny. Když babička volala nebe, cítil, jako by ze stropu hrozil varovný prst. Ale teď, když promluvil Šimon, to bylo hrozné. Odevzdaně na něho hleděl z druhé strany stolu svýma velkýma černýma očima, očima, v nichž nebylo ani stínku pochybnosti o pravdivosti jeho slov, a jemu se zdálo, jako by utišující prášky přestávaly působit A Otto, Otto pořád jen seděl a klopil oči a neřekl vlastně dosud jediného slova. A Frýda? Hlavu skláněla nad stolem a hleděla do ubrusu, její dlouhé černé vlasy jí splývaly do tváří: vypadala, jako by jí duše odletěla z těla. Bezděčně pohlédl k oknu. Viselo v něm zatemnění z kusu černého papíru. Světlo lustru, skomírající nad jeho hlavou, se na té ploše ztrácelo, jako by tam dohořelo za mrtvé duše. Snad ten pocit končícího vlivu prášků, vyvolaný bezmezností Šimonovy důvěry, byl jen chvilkový klam. Něco se v něm vzdulo a toto něco mu náhle velmi neúprosně vnuklo, že jeho smutné poslání tady zdaleka nekončí. Že je jeho povinností, aby se ještě držel. A řekl si v duchu, pro lásku boží, a pak, pokývnuv prošedlou hlavou, řekl: Prohraje! Tím byl dán povel k další řeči. Prohraje, řeknete, vyjela paní Šternová, ale kdy? Kdy! Vždyť mu to zatím pořád hraje! Pak podotkla: Copak nevidíte zázemí? V té chvíli poznal, že mu nezbývá, než aby vyšel s tím svým pomyslem o rozvratu. S tím o Porýní a Prusku. Tak v zázemí je, chvála bohu, rozvrat, řekl. Vy nic nevíte o Porýní a Prusku? Předpokládal, že se na něho vrhnou s dotazy a zasypou ho ze všech stran, ale kupodivu se stalo něco jiného. Šimon vyskočil ze židle a byl celý rozrušený. Paní Šternová se mlčky zachvěla. Babiččina tvář pod čepcem však nápadně zchladla. Ale víme, pane Mundstock, víme, prohlásila nápadně chladným tónem, sdělila jsem jim to předevčírem. Donesla jsem jim to od Bäckrů. V Porýní a Prusku je rozvrat. Tak teď se na ně kouknou, hodila rukou k přítomným a odvrátila oči k oknu. Zatajil se mu dech. Bäckrovi, blesklo mu hlavou, kdo by si to byl o nich myslil, taková 19\n20 pravdomluvná ortodoxní rodina! A že je napadlo totéž? Rozvrat v Porýní a Prusku? Náhle si pomyslil, zdali na tom vskutku něco není Ale dřív než mohl promluvit, ozvala se paní Šternová. Rozvrat v Porýní a Prusku, já vím. Jen jestli na tom vskutku něco je! To máš recht! Jen jestli na tom vskutku něco je, odsekla babička; a obracejíc k němu hlavu, řekla: Vědí, proč jí tohle vyšlo z krku. Protože o rozvratu nečte v novinách. Protože ona má u kina ty svý plakáty. Protože na těch to vskutku není Šimon se zasmál a řekl Sieg heil a podíval se na něho, co tomu říká. Dřív než mohl z té jeho důvěry pocítit nové zneklidnění, paní Šternová řekla: Víte, pane Mundstock, když s tímhle přišla od Bäckrů já jsem si musela představit, jako by něco neklapalo. Napadlo mě, jestli to není lež. No řekněte sám, v týhle době rozvrat. Copak je to možný? Zeptal se v divné předtuše, co No, když přece vyhrávají! Bezděčně si sáhl na čelo. Přesně tak ho to napadlo, když sem před chvílí spěchal. Věděl, že bude opakovat svá vlastní slova přesně tak, jak si je říkal u parku. Vydechl vzrušeně: To máte tak, paní Šternová. Oni sice vyhrávají, ale musíte vzít v úvahu, jaké mají při ofenzívách ztráty! Ztráty na lidských životech. Proto se bouří! Ale to, co nyní pronesla babička, ho téměř poděsilo. Řekla: Tak vidějí, pane Mundstock, a tohle jsem jim řekla taky. Bäckrovi sdělili, že ztráty na životech překračují milión. Civilní to ví a mají toho dost. A Bäckrovi mají zprávy dobré. Poslouchají cizinu. Ale to se nikde nesmí říkat dodala jako pro sebe. Byl jako u vidění. Poznal, že je paní Šternová neschopna cokoliv říci, polykala pootevřenými ústy naprázdno a její oči lehce kroužily kolem jeho hlavy. Zahlédl babičku, jak se v židli chladně a vítězně usmívá vrásčitou, bílými krajkami vroubenou tváří, nažloutlou od skomírajícího lustru, a napadlo ho, ta stará nebohá, usmívá se jako v rakvi. Pak viděl Šimona, jak se na něho z druhé strany stolu vděčně dívá, jak mu v očích skákají malinké jiskřičky, jak říká něco, jako že věděl hned, že je to pravda, když s tím babi přišla. A viděl Frýdu v jejích černých, rozpuštěných vlasech, z nichž se vznášela slabá rezedová vůně, a ta teď dokonce i oči zvedla od ubrusu a trochu na něho zpod víček pohlédla, ale velmi plaše, zdálo se mu, že po celou dobu poslouchala, i když přitom zřejmě nepřestala myslit na jednoho jediného člověka A Otto Viděl, že se Otto konečně chystá promluvit, a tu cítil, že co řekne Otto, rozhodne. Že jeho slova rozhodnou, zdali je přesvědčil anebo prohrál. Theo má pravdu, řekl ponuře. Je tomu tak. Teď jen ještě pár měsíců vydržet. Když hodiny odbíjely celou, Frýda si začala rovnat vlasy a konečně se i zvedla. Stoupla si vedle stolu se sklopenýma očima a připaženýma rukama jako chovanka v internátu. Paní Šternová zdvihla obočí a pak řekla, aby šla do kuchyně chystat tu ubohou večeři Zakývala hlavou a šla. Sotva za sebou zavřela dveře, paní Šternová vzdychla: A naše Frýda! Ona je pořád jako náměsíčná. Vona má nějaký mouchy, řekl Šimon z konce stolu, ale paní Šternová se na něho utrhla a on se 20\nladislav fuks pan theodor mundstock Kdysi dal jeden rabbi svým žákům tuto otázku: Čeho si má člověk v životě nejvíc vážit? První žák odvětil: Dobře vidoucího zraku. Druhý odpověděl: Dobrého přítele. Třetí\nVY_12_INOVACE_číslo přílohy 1_ČJ_5B_23. Úvodní část seznámení s cílem hodiny Báje a pověsti\nVY_12_INOVACE_číslo přílohy 1_ČJ_5B_23 Úvodní část seznámení s cílem hodiny Báje a pověsti Hlavní část čtení textu s porozuměním, žák odpovídá na otázky týkající se textu Závěrečná část zpětná vazba probrané


Policie už ví, kdo s pistolí přepadl čerpací stanici - Sokolovský deník\n/VIDEO/ Ani ne měsíc trvalo karlovarským kriminalistům vypátrat pachatele, který maskovaný a ozbrojený přepadl 16. září benzinovou stanici na okraji Karlových Varů.\nPolicisté dopadli muže, který přepadl benzinovou stanici u Karlových Varů. | Foto: PČR\nJde o devětatřicetiletého muže. Podle informací Deníku se jedná o čerpací stanici ve Všeborovicích, která se nachází na rychlostní silnici z Karlových Varů do Ostrova. Obsluha benzinky se k případu nechtěla vyjadřovat a mluvčí Unipetrolu, který měl podat redakci stanovisko, nebral telefon.\n„Obviněný muž vstoupil do prostoru čerpací stanice maskovaný kapucí a punčochou nataženou přes obličej ve večerních hodinách. Po vstupu do objektu měl okamžitě přistoupit k prodejnímu pultu, na obsluhu mířil střelnou zbraní a požadoval vydání finanční hotovosti,“ informoval mluvčí policie Jakub Kopřiva. Žena, která v té době provozovnu právě obsluhovala, mu pochopitelně ze strachu o svůj život peníze vydala.\nLupič si na moc ale nepřišel, protože si odnesl necelých dvacet tisíc korun a k tomu pár krabiček cigaret.\nJak mluvčí Kopřiva doplnil, díky pořízenému videozáznamu a dostatku zajištěných stop na místě činu, se podařilo zloděje poměrně rychle vypátrat.\nSoud už rozhodl o vzetí muže do vazby. „V případě prokázání viny mu hrozí trest odnětí svobody až na deset let,“ uzavřel Kopřiva.\nŘada čerpacích stanic kvůli možnému přepadení například ani v noci nefunguje, od 23 do 5 hodin do rána má zavřeno i přepadená všeborovická benzinka. Někde to mají vyřešeno i tak, že obsluha otevírá pouze malé okénko.


FORD KUGA 2019: Nová generace nabídne až 225 koní a tři hybridní podoby! - Rádio Dálnice\nPo Fiestě a Focusu je Kuga nejúspěšnějším vozem Fordu v Evropě. Zákazníci si za loňský rok koupili 153.800 kusů současné generace sympatického SUV. Meziročně to přispělo k nárůstu prodejů “esúvéček” značky o téměř 20 procent.\nVzhledem se novinka, odhalená včera na Auto Show v Amsterdamu, výrazně přiblížila novému Focusu. Má delší kapotu i nižší střechu a dostala tak sportovní duši. Podstatný je také delší rozvor náprav o 20 milimetrů. V interiéru nabídne nejnovější Kuga více prostoru do délky i šířky. Zadní sedačky jsou posuvné a mohou být vyhřívané.\nŘidič dostane k dispozici digitální přístrojový štít s úhlopříčkou 12.3” i head-up displej. Výbava zahrne rovněž bezdrátové nabíjení, pokročilé zrcadlení smartphonu až pro deset zařízení nebo mobilní aplikaci Fordpass. Nechybí zde ani Wi-Fi hotspot.\nFord si dal záležet rovněž na novém zvukovém systému. B&O s výkonem 575 W a 10 reproduktory je vybaven externím subwooferem, jenž zaručuje sametově hluboké basy.\nZmínit musím i automatické parkování, asistenta vyhýbacího manévru nebo technologii, jež na základě GPS a obrazu přední kamery dokáže řidiče upozornit, že najíždí do protisměru na dálnici.\nVelmi pestrá je nabídka motorizací. Jde hned o tři hybridní systémy. Tím prvním je EcoBlue Hybrid. Kombinuje dvoulitrový diesel o výkonu 150 litrů s integrovaným startérem/generátorem. Nahrazuje standardní alternátor, což umožňuje obnovu a rekuparaci energie během zpomalování vozu. Nabíjí tak 48-voltový lithium-iontový vzduchem chlazený akumulátor.\nKuga Hybrid používá samonabíjecí plně hybridní hnací ústrojí. Umožňuje čistě elektrickou jízdu v řádu několika kilometrů. Kombinuje 2.5 litrovou benzinovou jednotku, elektromotor, generátor a lithium-iontovou baterii. Spolupracovat bude s automatickou převodovkou, která přenese výkon na přední nebo všechna kola. Ukáže se však až během příštího roku.\nZákladem klasického Plug-In hybridního provedení je benzinový čtyřválec 2.5-litru s elektromotorem a lithium-iontovou baterií o kapacitě 14.4 kWh. Celkový výkon systému je 225 koní a na elektřinu dokáže v tomto případě Kuga ujet více než 50 kilometrů.\nV nabídce nebudou chybět ani konvenční motorizace EcoBlue. Dvoulitrový diesel 190 koní si řekne v průměru o 5.7 l nafty na 100 km. Doplní ho i slabší motor EcoBlue 1.5-litru. Pod kapotou Ford Kugy se ukáží samozřejmě typické motorizace EcoBoost 1.5-litru s výkonem 120 a 150 koní. Slabší si řekne v kombinovaném provozu o 4.8 l, ta silnější si podle výrobce o 6.5 l na 100km.\nNa výběr budou opět výbavy Titanium, ST-Line i Vignale. Kuga v závislosti na verzi utáhne až 2.250 kg těžký přívěs, přitom jeho hmotnost je nižší o 90 kg. Zlepšila se také torzní tuhost o deset procentních bodů. Tisková zpráva nezmiňuje podrobnější specifikace, rozměry ani ceny jednotlivých variant. Na ty si ještě musíme počkat. Přikládám video prezentaci. Jirka Hyner


Chronobiologická psychogenetika, astrologie a Human Design - Astrologie - Manuál pro výchovu dítěte - Zodpovědná holčička\nÚvod /Astrologie /Manuál pro výchovu dítěte /Zodpovědná holčička\nHolčička již ve svých šesti letech se jeví jako zodpovědné dítě, které je ale dost citlivé a přemýšlivé. Potřebuje prostor, aby si zvolila, zda bude své povinnosti plnit hned nebo až za hodinu, všechno jí dlouho trvá. Dlouho se obléká, snídá apod., je taková pomalejší a příkazy nedá docílit, aby zrychlila své tempo. Je emocionálně nevyrovnaná, dokáže ji rozhodit maličkost a dokáže opravdu udělat scénu kvůli docela nepodstatné věci. Luna kvadrát Neptun, Venuše kvadrát Pluto, z hlediska živlů kombinace Země - Vzduch/\nJe velice upovídaná. Na pískovišti si nebude tolik hrát, jako diskutovat. Luna v Blížencích. Učitelku vnímá jako autoritu a netroufla by si jí odporovat. /Asc. v Kozorohu, /\nSe svým Marsem v 1.domě horoskopu již od malička je větší dítě, vždy vypadala minimálně o rok starší. zatím se ji tato statná (ale ne tlustá) postava drží, i když v rodině rodičů nikdo takovou vysokou, silnější postavu nemá. Jako zájmová činnost taneční kroužek odpovídá jejímu temperamentu s Venuší v Beranu. Časem, kdyby se jí nechtělo nijak sportovat, s Jupiterem v 1.domě hrozí /i když z hlediska osudu je to moc dobré umístění/ přece jen přibývání na váze.\nDíky této velké postavě bude mít i velkou životní sílu, dobré zdraví, plno vůle a dynamiky. Jejím problémem může být pesimismus. Nespokojený nebo citově zraňovaný Vodnář je však schopen neuvěřitelných verbálních hrubostí.\nNejvětší strach má z nedokonalosti. Je silná osobnost, kdy převahu planet má v rohových domech a v kardinálních znameních.\nDítě, introvertní individualista, které to v životě někam dotáhne.\nPluto v 12.domě v konjunkci s Ascendentem by jí mohl časem dělat nějaké problémy. V HD mapě v bráně 10 - chování, fixní vzorce. Jejím karmickým úkolem je jít vlastní cestou, ale přitom neškodit jiným. Když se stane, že kvůli své případné aroganci a povýšenému a diktátorskému chování /Saturn opozice Uran/ ublíží jiným, musí rozpomenout na své nadání jak zacházet s lidmi, ale musí jít vlastní cestou, i když kvůli nezkušenosti riskuje, že odcizí a urazí jiných. Energeticky nejsilnější má krční čakru, až na 99%. Takové dítě nesmí být zesměšněna, když přednese se zápalem nějakou báseň, mohla by z toho tak traumatizovaná, že by mohla mít problémy se štítnou žlázou, slyšela jsem podobný případ, že v pozdějším věku dostala rakovinu hrtanu.\nHolčička s nedefinovanou Hlavou a Adžnou je pod velkým tlakem, aby našla odpověď na všechny otázky života. Musí se naučit filtrovat, co jí bude zajímat a co nechá bez povšimnutí. Může se opírat o svou emocionální autoritu a naučit se čekat a reagovat. Ale to platí pro každého s podobně /ne/definovanými centry.


Další tři roky. Gunnarsson prodloužil kontrakt se St. Louis - Deník.cz\nDalší tři roky. Gunnarsson prodloužil kontrakt se St. Louis\nSt. Louis - Hokejový obránce Carl Gunnarsson podepsal nový tříletý kontrakt se St. Louis celkem na 8,7 milionu dolarů. Devětadvacetiletý Švéd, jehož Blues získali v roce 2014 z Toronta výměnou za českého obránce Romana Poláka, se mohl stát po této sezoně nechráněným volným hráčem.\nCarl Gunnarsson sleduje melu před bránouFoto: ČTK/PA\nGunnarsson si v tomto ročníku připsal v 62 zápasech sedm bodů za dvě branky a pět asistencí. V NHL má celkem na kontě 428 utkání a 106 bodů (19+87). V play off zaznamenal ve 13 duelech jednu asistenci.


Funkcionalistický dům v Praze čekal 80 let na svou konečnou podobu - iDNES.cz\nProjekt vily vznikl ještě před válkou, ale dům byl postavený až v sedmdesátých letech. Po čtyřiceti letech užívání se vila díky novému majiteli dočkala důkladné rekonstrukce. | foto: Jiří Hurt\nV původní podobě dům přežil až do roku 2010, kdy jej koupil nový majitel Tomáš, který provedl rozsáhlou rekonstrukci. Nakonec ale z rodinných důvodů dům prodal paní Michaele a jejímu manželovi. Nejprve jsme proto vyzpovídali Tomáše, který byl strůjcem rekonstrukce, poté jsme u nové majitelky zjišťovali, jak se jí ve vile žije.\nV roce 2010 až 2012 dům prošel kompletní rekonstrukcí. Nové jsou všechny sítě, podlahy, omítky a dveře, byla provedena i přístavba vstupní chodbičky a šatny. Rekonstrukce se nevyhnula ani garáži, která je přístupná i z mezipodesty domu. Získala nová vrata, vydláždilo se i nádvoří a postavil se nový plot s pojízdnou branou.\nAle začněme příběhem Tomáše, strůjce vydařené rekonstrukce: „Původně jsme bydleli v bytě a hledali jsme dům, který bude mít možnost modulárního bydlení, protože jsme nevěděli, jestli nebudeme část domu pronajímat, nebo zda časem do budoucího domu nenastěhujeme rodiče či tu nebudou chtít bydlet naše děti, až vyrostou.“\nTomáš posléze po důkladném pátrání objevil zajímavý dům v předměstské části Prahy, a protože se mu líbila lokalita i charakter domu a řadí se k milovníkům funkcionalismu, neváhal a dům koupil.\nDům byl původně dvoubytový, což naplňovalo původní představy Tomáše a jeho rodiny o charakteru bydlení i budoucích záměrech. Velmi uvítali i zahradu, která skýtala možnost „vypustit“ děti na čerstvý vzduch. Bylo ale jasné, že bez rekonstrukce se to neobejde.\nTo, že byl dům postaven až v sedmdesátých letech, se na něm podle majitele negativně projevilo zejména malým výběrem stavebních materiálů.\n„Původní majitelé mi vyprávěli, že když se přijelo do stavebnin, tak koupili kachlíky, které byly na skladě. To, zda se do domu hodí, tehdy nikdo neřešil. A výsledek? Půlka dlaždic na schodišti byla červená a druhá půlka zelená. Nebo se jelo pro okna a vzala se ta, která zrovna byla na skladě, bez ohledu na požadovanou velikost,“ vzpomíná Tomáš na svědectví původních majitelů domu.\nJedním ze záměrů rekonstrukce se stalo rozšíření či vybudování oken směrem na zahradu. Původně byl totiž hlavní výhled na silnici před domem. Změny doznal i vstup na zahradu, který původně vedl mezi koupelnou a WC.\nZ obytné a jídelní části hlavní místnosti v přízemí se francouzským oknem dostanete na spodní terasu a dále do zahrady. Podlahu tvoří masivní parkety.\nVšechny stavební otvory se osadily novými okny v odpovídající velikosti i kvalitě, dům se také zateplil. Dalším záměrem bylo stavbu adaptovat do podoby, která by umožňovala bydlení pro jednu velkou rodinu, nebo pro dvě oddělené rodiny v samostatných bytových jednotkách.\nTaké došlo k výrazné dostavbě vstupního schodiště, aby splňovalo požadavek na čistou zónu. To vyžadovalo vybudování předsazené vstupní místnosti, kde by lidé odložili boty, kabáty a bundy a mohli dále pokračovat v čisté zóně.\nTato přístavba pak byla vertikálně prodloužena do každého podlaží, čímž dům nabídl další možnosti většího komfortu. Například v patře nad vstupní zónou vznikla vedle původní ložnice šatna a v dalším podlaží tak mohla vzniknout pracovna sloužící i ke vstupu na terasu.\nPo dobu rekonstrukce bydlela rodina Tomáše v domě, takže zažila i poměrně značné bourací práce. Vybouralo se prakticky všechno, kromě obvodových zdí a střední nosné příčky.\nV suterénu na konci schodiště najdete obnažené žulové bloky. Ty tvoří niku, která slouží jako kinotéka.\nHlavním zdrojem tepla pro dům představuje plynový kondenzační kotel napojený na zásobník na teplou vodu, ohřívající radiátory či podlahové topení.\nTomáš rekonstrukci spojil i s dotačním programem Zelená úsporám, což bylo důvodem ke značnému zateplení celého objektu a výměně původních oken za tepelněizolační eurookna. Díky tomu dům po auditu získal průkaz Energetické náročnosti v kategorii „B“, velmi úsporná budova.\nObvodové stěny se zateplovaly 15 cm tepelné izolace a plochá střecha dokonce vrstvou izolace s tloušťkou 30 cm. Žádných dotací se však Tomáš nedočkal, protože firma, která žádost o dotace zpracovávala, nedodržela předepsané podmínky.\nJde o podsklepený dům s dvěma nadzemními podlažími 6+1 a střešní terasou. Po několika schodech se lze dostat k domovním dveřím a ocitnete se v předsíňce s botníkem a věšáky. Na předsíň navazuje chodba se schodištěm, vstupem na WC s umyvadlem, koupelna se sprchovým koutem a pracovna. Postoupíte-li dál, ocitnete se v hlavní obytné místnosti spojené s kuchyní a jídelnou.\nVe vyšším patře je na chodbě opět WC, koupelna, pokoj pro hosty, prostorný dětský pokoj a ložnice se vstupem do šatny. Ve třetím nadzemním podlaží je pokoj vybavený jako tělocvična a pracovna se vstupem na střešní terasu.\nTomáš vilu zrekonstruoval, ale z rodinných důvodů mu nakonec nezbylo nic jiného než dům prodat. Tehdy do hry vstoupila Michaela s manželem a vila získala nového majitele. Novou majitelku dům na internetu natolik okouzlil, že po domluvě s Tomášem se jeli s manželem na dům podívat jen den před Štědrým dnem, a dohodli se spolu.\nSoučasná majitelka Michaela spolu se psí slečnou Barunkou na schodech terasy. Kostra samonosné terasy je svařena z ocelových profilů se zinkovou povrchovou úpravou.\n„Když jsme dům viděli poprvé, moc se nám líbil. Vše bylo dokonale dispozičně vymyšleno a bylo vidět, že Tomáš si dal s rekonstrukcí neuvěřitelnou práci. Do domu jsem se hned zamilovala,“ svěřuje se nová majitelka, která spolu s manželem obývá dům teprve krátce.\nMichaele se také líbila zahrada, kterou si užívají hlavně děti a pes.\nTomáš rekonstrukci využil také k postavení shozu prádla. V podstatě jde o komínovou stavbu, která prochází domem od suterénní prádelny až po koupelny ve vyšších patrech.\n„Shoz prádla není jediná vychytávka, která se mi hned napoprvé zalíbila, ale jde o velkou výhodu a úsporu času. Dům je patrový a koupelny máme v obou nadzemních podlažích, což je pádný důvod shoz využívat. Vede do suterénu s technickou místností s prádelnou a další malou koupelnou. Přijde mi to jako výtečné řešení, zejména pro naši velkou rodinu, a to každodenně i při přípravě na samotné praní,“ chválí řešení Michaela.\nPozemek: 145 + 697 = 842 m2\nNa podlahách jsou parkety z masivu (dub, buk, teak) nebo dlažba.\nShoz na prádlo je veden z 1. NP a 2. NP do 1. PP, kde je prádelna.\nTémata: vila, rekonstrukce, terasa, garáž, Koupelna


Tak jsme se i my dočkali besídky ve školce. Básničky jsou pro Sárinku ještě moc těžké, vše nám ale vynahradila tancem. Při básničkách seděla v křesílku u stolečku, kde se pouštěly CD. To ji zajímalo po tanci asi nejvíce. Z besídky nám zůstala věta: "Pozor, pozor, hášení. Kosatec....... Nosatec!" Správně to zní: "Pozor, pozor, hlášení. Brouk Nosatec poškodil kosatec." Je to výňatek z nějakých broučků.\nJe to besídka ve školce, tudíž s dětmi. Snažila jsem se ale vybrat fotky, kde děti nejsou, ať mě jejich rodiče nehoní někde po soudech.\nVlk měl s veverkou trochu dřinu, ale sluší jim to.\nDostala jsem od Sárinky a Lukáška dvě krásné kytičky a srdíčková přáníčka. Lukášek navíc zarecitoval dlouhou a pro mne teda těžkou básničku. Jsou to okamžiky, kdy všechno házím za hlavu a jsem vděčná, že mám tak skvělé děti.\nDěkuji taktéž asistentce Katce a paní učitelce Lucce za nácvik krásné besídky.\nMonika Zavadilová 27. května 2011 21:17\nMáte opravdu krásné a úžasné děti. Myslím, že i Sárinka jednou povede plnohodnotný život, je moc snaživá. Přeji hezký víkend.\nMartina 27. května 2011 22:43\nSárinka je moc šikovná. Co to je za masku? Liška? :-)\nMy nacvičujeme tanec s dětma ve školce, taky na besídku. Ale mám hrůzu, jak to dopadne. :D\nAnonymní 28. května 2011 9:44\nLeni, Sárinka je fakt úžasně šikovná!!! Toho bych se taky chtěla dočkat :-)))) A dárečky pro tebe jsou super. Monika\nAmelie 1. června 2011 22:12\nSárinka je šikulka, krásné fotky.\nAnonymní 13. prosince 2012 22:56\nje to z písničky od Dády Patrasový Brouci na jaře


Jmenuji se Petr Vopálka, jsem zdravotní masér terapeut a působím mobilně po Praze a okolí. Mimo jiné poskytuji i "brnkací" masáže na Černém Mostě. Jedná se o jemnou myofasciální techniku podle Bowena. Bowenova technika je úžasný způsob, jak v těle probudit hojivé a regenerační schopnosti. Na rozdíl od klasických sportovních, či zdravotních masáží, působí na tělo jako celek, nikoliv jen na svaly a fascie.


Adobe Týmové projekty – časté otázky | Zdroje Adobe\nAdobe Týmové projekty – časté otázky\nAž do 17. srpna 2020 nabízíme službu Týmové projekty uživatelům aplikací Adobe Premiere Pro a After Effects, kteří mají licenci služby Adobe Creative Cloud pro jednotlivce.\nCo je služba Týmové projekty?\nSlužba Týmové projekty je cloudová služba pro spolupráci, která umožňuje střihačům a umělcům vytvářejícím filmovou grafiku pracovat v aplikacích Premiere Pro a After Effects. Se službou Týmové projekty mohou kolegové vzdáleně spolupracovat na úpravách videa díky synchronizaci změn v cloudu. Stačí se připojit ke službě Týmové projekty a vytvořit týmový projekt v aplikaci Premiere Pro nebo After Effects.\nSoubory projektu jsou uloženy ve službě Creative Cloud, takže se můžete vracet ke starším verzím souborů a synchronizovat soubory projektu mezi více počítači. Členové týmu mohou vidět, kdo je online, a řešit konflikty úprav v reálném čase. Je to jako pracovat ve stejné střižně, která je stovky kilometrů daleko.\nSpolupráce prostřednictvím služby Týmové projekty je určena pro všechny uživatele s licencí služby Creative Cloud pro jednotlivce pro aplikaci Premiere Pro či After Effects nebo s licencí služby Creative Cloud – všechny aplikace.\nJak mohu službu Týmové projekty začít používat?\nJako držitel licence pro jednotlivce budete potřebovat nejnovější verzi aplikace Premiere Pro nebo After Effects, abyste mohli povolit funkci spolupráce ve službě Týmové projekty. Stáhněte si nejnovější verze aplikací Premiere Pro a After Effects a přečtěte si, jak povolit spolupráci.\nKde najdu další informace o službě Týmové projekty?\nV následujících zdrojích najdete další informace o tom, jak používat službu Týmové projekty k tvorbě špičkových kreativních projektů:\nZačínáme se službou Týmové projekty\nVytvoření týmového projektu\nSpolupráce prostřednictvím služby Týmové projekty\nSdílení a správa změn se spolupracovníky\nPřidávání a správa médií ve službě Týmové projekty\nKomunita služby Týmové projekty\nMusím aktualizovat na nejnovější verzi aplikace Premiere Pro?\nChcete-li jako držitel licence pro jednotlivce získat přístup k možnostem spolupráce služby Týmové projekty v aplikaci Premiere Pro, potřebujete nejnovější verzi aplikace. Přečtěte si systémové požadavky a stáhněte aplikaci.\nMusím aktualizovat na nejnovější verzi aplikace After Effects?\nChcete-li jako držitel licence pro jednotlivce získat přístup k možnostem spolupráce služby Týmové projekty v aplikaci After Effects, potřebujete nejnovější verzi aplikace. Přečtěte si systémové požadavky a stáhněte aplikaci.\nBudu moct využívat možnosti spolupráce služby Týmové projekty v jiných aplikacích Adobe?\nMožnosti spolupráce služby Týmové projekty jsou k dispozici pouze v nejnovějších verzích aplikací Premiere Pro a After Effects.\nJak můžu pokračovat v používání služby Týmové projekty po vypršení platnosti nabídky?\nPo 17. srpnu 2020 si můžete zachovat přístup ke službě Týmové projekty a pokračovat v používání služeb spolupráce upgradem na službu Creative Cloud pro týmy nebo podniky. Další informace\nCo když po 17. srpnu nechci (nebo nemůžu) upgradovat na licenci pro týmy nebo podniky?\nChcete-li zachovat svůj projekt a pokračovat v práci na něm bez přístupu ke službě Týmové projekty, můžete svůj týmový projekt převést na místní soubor projektu.\nPotřebuji členství ve službě Creative Cloud – všechny aplikace, abych měl/a přístup ke službě Týmové projekty?\nNe, přístup ke službě Týmové projekty nevyžaduje členství ve službě Creative Cloud – všechny aplikace. Možnosti spolupráce služby Týmové projekty jsou k dispozici všem držitelům licencí pro jednotlivce, kteří používají nejnovější verzi aplikace Premiere Pro nebo After Effects.\nJaký je rozdíl mezi službou Týmové projekty a funkcí pro produkci v aplikaci Premiere Pro?\nFunkce pro produkci v aplikaci Premiere Pro, která byla zavedena 14. dubna 2020, je navržena pro pracovní postupy pro více projektů a pro spolupráci přímo ve firmě pomocí sdíleného místního úložiště. Služba Týmové projekty je navržena pro vzdálenou spolupráci. Datové zdroje mohou ukládat místně jednotliví uživatelé a soubory projektů se ukládají ve službě Creative Cloud. Vezměte prosím na vědomí, že tyto dvě sady nástrojů jsou odlišné a v současné době je nelze kombinovat. Další informace o funkci pro produkci


Vyztužený přepravní obal pro nápojový průmysl | eLogistika.info\nDomů Zprávy Obaly Vyztužený přepravní obal pro nápojový průmysl\nVyztužený přepravní obal pro nápojový průmysl\n[quote]Švédský výrobce papírových obalů SCA Forest and Timber a pivovar Vasa připravili podložku pro 0,5l lahve, jež připomíná hokejové kluziště. Je z vlnité lepenky se zaoblenými rohy a jmenuje se Arcwise. Spolu s ní byl vyvinut i nový způsob balení do fólie ve stávajících plnicích strojích.[/quote]\nNiclas Nilsson, generální ředitel, Vasa:\n„Skvělé je, že můžeme zavést průlomovou konstrukci obalu, ale stále používat své stavěcí a plnicí stroje, nepotřebujeme žádné další investice. Problém není ani zásobování, protože materiál lze vyrobit na konvenčních strojích na vlnitou lepenku.“\nTechnologie Arcwise umožňuje tvarovat obaly do křivek a díky pevnosti zakřiveného tvaru lze uspořit až 30 % materiálu. Kombinace přirozené odolnosti zaobleného tvaru a vysoké tuhosti vlnité lepenky dává obalům jedinečnou stabilitu, příkladem mohou být přepravní, retail-ready a spotřební obaly i prodejní displeje.\nRickard Hägglund, obchodní ředitel, Arcwise:\n„Z anket vyplývá, že obecně dáváme přednost zakřiveným tvarům před hranatými. Oblý obal v maloobchodním prostředí přitahuje pozornost.“\nPředchozí článekEU: Pokyny týkající se místních opatření veřejné podpory\nDalší článekŘeditelství silnic vybralo advokáty v tendru za 280 milionů korun


Informace k zápisu | Leapcz.com\nJak se přihlásit do programu LEAP After-School English ZŠ Jarov\nNíže uvedené informace týkající se procesu přijímání žáků do programu LEAP vzhledem k epidemiologické situaci v současné době neplatí. Máte-li zájem o program na školní rok 2022/23, kontaktujte, prosím, ředitelku programu paní Deannu Barešovou na dbaresova@gmail.com nebo na tel. čísle 608 238 133. Počet míst v programu je omezený a ve většině případů jsou žáci přijímáni na základě metody "kdo dřív přijde, je dřív na řadě". V případě jakýchkoliv dotazů kontaktujte taktéž paní ředitelku.\nVýuka probíhá v rozsahu čtyř vyučovacích hodin (4x45minut) týdně, které jsou rozděleny do dvou bloků po dvou vyučovacích hodinách s pětiminutovou přestávkou mezi vyučovacími hodinami. Cena za jednu vyučovací hodinu v délce trvání 45 minut činí 160,- Kč.\nPokud zvažujete zápis Vašeho dítěte do Základní školy Jarov a také byste rádi, aby navštěvovalo program LEAP After-School English ZŠ Jarov (LEAP AE ZŠ Jarov), kontaktujte nejprve ředitelku programu, paní Deannu Barešovou (email: dbaresova@gmail.com; tel: 608 238 133), a sdělte jí svůj zájem. Čím dříve ji kontaktujete, tím lépe (ve skutečnosti nikdy není moc brzy). Doporučujeme tak učinit ještě před konáním Dne otevřených dveří (v únoru) nebo nejpozději v tento den. Počet míst v programu je omezený a ve většině případů jsou žáci přijímáni na základě metody "kdo dřív přijde, je dřív na řadě". Z tohoto pohledu je tedy důležité, kdy ředitelku programu kontaktujete.\nV období mezi konáním Dne otevřených dveří a zápisem do základní školy (v dubnu) jsou rodiče požádáni, aby si sjednali termín, kdy navštíví společně se svým dítětem ukázkovou hodinu anglického jazyka v prvních třídách. Při této návštěvě zároveň odevzdají vyplněné přihlašovací formuláře (které od nás předtím obdrželi) a jejich dítě absolvuje krátký pohovor s ředitelkou programu, jehož cílem je zjistit jeho úroveň angličtiny. Požadujeme, aby se tyto návštěvy/pohovory uskutečnily ještě před zápisem do základní školy.\nObvykle v dubnu se pak rodiče s dítětem dostaví k oficiálnímu zápisu do základní školy. Aby mohlo být dítě do programu LEAP AE ZŠ Jarov přijato, musí být v prvé řadě přijato do ZŠ Jarov. Jakmile obdržíme od ředitele školy seznam všech přijatých žáků, přijímáme do programu LEAP AE ZŠ Jarov v pořadí, v jakém jejich rodiče kontaktovali ředitelku programu (paní Deannu Barešovou).\nExistuje ještě jeden faktor, který může ovlivnit přijetí žáka do programu LEAP AE ZŠ, a tím jsou speciální požadavky dítěte a především skutečnost, zda jsme schopni tyto speciální požadavky splnit. To bude předmětem individuálního pohovoru s ředitelkou programu. Má-li dítě nějakou zvláštní poruchu učení nebo chování, je třeba posoudit, zda má náš program k dispozici vyučujícího, který je odpovídajícím způsobem vyškolený a je schopen potřebám dítěte vyhovět. Přestože se snažíme začlenit do programu všechny děti, které mají zájem učit se anglicky, někdy bohužel není v našich silách speciální potřeby dítěte uspokojit.\nO přijetí či nepřijetí žáka do programu LEAP AE ZŠ Jarov budou rodiče informováni emailem v co nejkratší době po skončení přijímacího řízení do ZŠ Jarov.