BUSNY | Vesmírná setkání v nesmírné zemi\nVesmírná setkání v nesmírné zemi\nPosted at 23:40h in Namibie\tby\tbusny\nDobré ráno, Namibie!\nRáno se probudíme s výhledem na okrovou zimní poušť. Vysvětlujeme vojákovi, že už jsme včera večer do Namibie vstoupili, ale byli jsme příliš unavení, abychom pokračovali, tak jsme na hranici rovnou přespali a teď pokračujeme v cestě. Kam jedete? Chceme cestovat po Namibii, a pak pokračovat do Angoly. Zkoumá naše razítka, pak přejede kritickým pohledem busík a s obočím zdviženým až nad čelo praví: A zvládnete to? Jasně, vždyť už jsme to zvládli sem, tak to zvládneme i zpátky, odpovídáme a jsme trošku zaskočení, že o nás voják pochybuje po pouhém prvním zevnějším pohledu na nás dva a bus.\nNašli jsme v naší oblíbené ouvrlenďácké aplikaci fajn kemp, kde slibují elektřinu a rychlý internet. To je přesně to, co teď potřebujeme k práci. Za celou sto šedesáti kilometrovou cestu mineme jen jedno drobné městečko, kde natankujeme 10 litrů nafty, vybereme peníze a nakoupíme něco jídla a dostáváme se tak na samé dno účtu. V Namibii mají ropu a je tu docela draho, potraviny stojí rozhodně víc, než u nás nebo v JARu. Nafta je sice trošku levnější, ale bus je tak nenasytný žrout, že za tankování stejně utratíme vždycky nejvíc. A tady fouká tak moc, že při jízdě proti větru bus snad žere ještě víc než obvykle.\nNa účet konečně dorazily peníze, tak jsme zase v klidu, můžeme pokračovat v práci a následně v cestě. Pár desítek kilometrů silnice nás zavede na nezpevněnou cestu. Cestování je hodně zaprášené a drncavé, je to samá štěrková roleta, jen občas hezky upravená, ale jinak bus skáče po hrbolech jako mezek. Je strašně hlučný a divím se, že se na těch cestách úplně nerozsype. Vzdálenosti jsou dlouhé, takže naše přesuny většinou zaberou alespoň jeden nebo dva dny. Každý den před spaním odprášíme vrstvu červeného prachu z celého interiéru vozu, abychom to nedýchali i přes noc. Když člověk přehlédne nepohodlí a všudypřítomnou špínu, je to po cestě překrásné.\nKromě pouště, občasného pohoří nebo dun jsou v krajině i přes to hrozné sucho také zvířata. Zebry, antilopy oryx (přímorožci), pakoni, šakali, zemní veverky a pouštní brouci. Měli jsme štěstí a viděli jsme i pouštní lišku. Poušť tu není tak nezelená, jak si ji pamatuji z Egypta a Súdánu. Roste tu spousta sukulentů, kaktusů a travin (dokonce i přímo na šikmých stěnách dun), všechno je trnité a tuhé, aby se to nepolámalo ve větru, který neustále fouká.\nMíříme do kaňonu řeky Fish. Nevím, jestli je největší nebo nejhlubší, každopádně je to pompézní podívaná. Dojedeme vcelku plochou krajinou na skalní hranu a najednou koukáme na meandry terasovitě zavrtané do hlubiny, určitě několik stovek metrů pod námi. Meandry se kroutí tak ostře, že se jednotlivá údolí tak tak neprotnou, hladina Fish se údolím leskne do dálky a druhým ramenem stejného zákrutu se zase vrací zpět. Na tomto místě je něco nevídaného, něco měsíčního. Je zvláštní, že řeka neprotéká bujnou nivou ale naopak úplně mrtvou pustinou. Všude kolem vidím jen skalní stěny, kamení a písek. Žádná říční vegetace, žádná zeleň, jako po apokalypse.\nAfrickým Grand Canyonem se dá s průvodcem podniknout pětidenní trek. To by mě asi nebavilo, jít tak pustou krajinou pět dní, říká David. Až na procházce po hraně útesu si začnu všímat tu sukulentu ve škvíře, tu drobných kvítků na ojedinělém trsu suché bylinky, a z každého takového objevu mám radost. Za vyvýšeninou je vyhlídka na další hluboký meandr řeky s velkým ramenatým kaktusem. Stojí tam, cizí a obrněný ostny. A hned za ním je další a další. Stojí tu jako výsměch našemu pocitu, že zde nic neroste, němí svědci tichého údolí, co do výhledů křičí živou barvou. Tyto malé zvláštnosti a celá kamenná kulisa různých zrnitostí, prasklin a tvarů mě nakonec přesvědčí, že pětidenní procházka kaňonem nemusí být nuda, ale možná ten nejúžasnější zážitek.\nPřístavní město Lüderitz, kam vede asfaltka, to bude jistě tepající metropole s obchody, spoustou možností a dobrým internetem. Program na následujících pár dní je dán, postříhat novou epizodu, poslat ji do Česka, podívat se po městě a okolí a jet dál, respektive zpět. Vesničku ponořenou do tmy, která nás vítá při příjezdu, jsme opravdu nečekali.\nZ Lüderitz vede jen jedna cesta do vnitrozemí, ta, kterou jsme přijeli. Jinak už se sem lze dostat jedině lodí. A není tu ani noha. Proč to město vůbec existuje? Napadá mě při pohledu na temnou uliční řadu. Není to opuštěné město, jen tu zrovna je blackout, vysvětluje nám recepční kempu. Tak to se s internetovým připojením máme na co těšit.\nNakonec všechno potřebné zařídíme. V jediném obchodě u přístavu dokoupíme zásoby, doplníme naftu, postříháme díl, odešleme ho domů, stihneme i procházku na krásný Žraločí mys a exkurzi v sousedním německém koloniálním městě duchů Kolmanskop zasypaném v dunách, kde chtěli najít měď, ale nakonec narazili na něco ještě cennějšího. Otázka existence města Lüderitz je zodpovězena, jsou to diamanty.\nPřestože nás několik lidí nezávisle na sobě varovalo, že v Lüderitz bývá ošklivě a od oceánu se můžeme každý den těšit na jiný druh nechutného počasí, máme tu celou dobu krásně. Dva nabručení Jihoafričani nám také doporučili, ať od Namibie nečekáme nic než šeď, kamení a měsíční krajinu. To by koukali. Slunce pálí celý den a cestou zpět do vnitrozemí už poušť hraje všemi barvami, jak tu sluneční svit posledních dní nastartoval předčasné jaro. Pod pouštními horizonty pučí fialové, růžové, čerstvě zelené koberce květů a kolem silnice svítí stovky žlutých narcisů. Za městem Aus vidíme v jarním porostu i jednoho divokého koně, pak už odbočujeme z asfaltky na štěrkovou roletu a poskakujeme za další barevnou podívanou, do pouště Namib.\nNamibie byla vlastně první země, kvůli které jsem chtěla jet právě do Afriky. Zatoužila jsem spatřit Skeleton Coast a duny nejstaršího a nejsuššího místa na světě. A teď tam jedeme. Nemůžu se dočkat, až uvidíme na vlastní oči písečnou poušť, naberu do ruky červený písek a projdu se po neporušené lince mezi stínem a světlem na vrcholku duny.\nJeště než se dočkáme toho poetického zážitku, bus nám prozaicky připomene, že bez oprav to nepůjde ani na západním pobřeží Afriky. Při jízdě po roletě najednou cítím hrozný smrad, mrknu do zpětného zrcátka a už křičím na Davida, abych překřičela rachot busu, ať okamžitě zastaví. Pravá zadní pneumatika je úplně na cáry. Vystupujeme a jdeme se na tu pohromu mrknout. Plášť pneumatiky se úplně oddělil od bubnu a bezvládně visí kolem horkého kola. David asi jel s ruční brzdou, ale není si tím jist. Zničené kolo vyměníme za pomocí nového hájlift zvedáku za rezervu a pokračujeme dál. Na kolo si musíme dát pozor a každých třicet kilometrů kontrolujeme jeho teplotu. Zdá se teď v pořádku, takže to přece jen byla ta zatažená ručka.\nSoussusvlei je odlehlé místo v namibském vnitrozemí uprostřed pouště Namib. Vede sem jen jedna cesta. Jedeme už národním parkem pouště, ale krajina kolem nás je spíš savana, pár keřů, ojediněle strom, trávy odolávající poryvům větru. Občas projedeme sedlo horského masivu a otevře se před námi další zaprášená rovina. V období sucha je vše vyprahlé a koryta potoků jsou plná suchého písku. Co asi pasou a kam chodí pít všechny zebry a velké antilopy oryx, které potkáváme? Je to tak daleko a cesta je tak špatná, už proto nám spadne brada, když večer dorazíme k bráně kaňonu Sosriem a málem nenajdeme volné místo v obrovském kempu.\nOd kempu až k dunám vede asi šedesát kilometrů asfaltky, jeden jediný zpevněný úsek cesty v okolí stovek kilometrů. Cesta je úplně nová a David jede s plynem na podlaze, ačkoliv je tu předepsaná šedesátka. Chce dohnat naše ranní zaspání a rudnoucí obzor za námi dává vědět, že slunce už je těsně pod obzorem. Sossusvlei není údolí mezi horami. Je to široké údolí mezi vysokými červenými dunami. Písečné hřebeny leží kolmo na údolí, jeden hřbet za druhým jako velcí píseční draci. Posledních pár kilometrů doprostřed kaňonu už vede cesta hlubokým pískem a je možné jet jedině čtyřkolkou. Pro ty, co silné auto nemají, je tu kyvadlová doprava, řady sedaček na přívěsu za traktorem. Nás bus statečně doveze i hlubokým pískem až na konec cesty, bereme foťáky, stativ, vodu a vyrážíme pěšky k dunám.\nSlunce už se objevilo a jeho paprsky pomalu klesají po východních svazích dun až na zem. Vycházející slunce podtrhuje přirozenou barvu písku a my se ocitáme mezi písečnými hřebeny rudé barvy zaplavené teplým světlem. Přejdeme jen pár písečných jazyků a ocitáme se v Deadvlei, Mrtvém údolí. Zde zatím vládne stín. V náruči té nejvyšší duny široko daleko se choulí rozpraskané bílé dno pouštního jezírka a z něj se tyčí mrtvé kmeny stromů, kterým se už dlouho nedostává potřebné vláhy. Sluncem vyšisované dřevo, rozpraskaná půda a sůl, červené stěny dun a světlo, které pomaličku ukusuje z pochmurného jezírka, zaplavuje ho světlem a postupně odhaluje dlouhé stíny čnících kmenů.\nNa vrcholku duny je vichřice, kdyby foukalo jen trochu víc, každého, kdo by na dunu vyšel, by to odneslo do neznáma. David má dost, dá mi zaprášenou a zpocenou pusu a hned běží dolů, já zkouším alespoň vyfotit výhled a křečovitě svírám škubající se kameru, aby mi neulítla. Pán, který se na dunu vyškrábal za námi, si cpe prázdnou pet lahev pískem z vrcholu. Jen, co se vydá s ukořistěným půllitrem písku dolů, jsem chvíli na vrcholku úplně sama. Koukám dolů na Deadvlei a vidím, jak se po jezeře prohání vzdušné víry a jazyky plné písku. Skupinu suchých stromů na okraji jezera není v prachové bouři ani vidět. Přesto slunce dál pálí a bundy i svetry z chladného rána si už dávno všichni svlékli. V poledne už je výheň přímo šílená. Nikde ani kapka vláhy, která by krajině propůjčila jasnost, čerstvost, hloubku. Všude kolem jen suchem spálené nekonečno. Prach máme zase až v uších a mezi zuby, začínám být přesvědčená, že peklo není z plamenů, ale z prachu a písku.\nSestup duny je naštěstí o dost snazší. Pohyb dolů je hrozně příjemný, jemný písek měkce tlumí kroky i skoky. Je to jako jízda po pískové sjezdovce, ale bez lyží. Kam se člověk štrachá přes hodinu, seběhne klidně za minutu. V bílém oku jezírka jsem vděčná, že už máme nafoceno, protože všude lítá písek a trošku nám to připomíná písečnou bouři v Súdánu. Technika poryvy písku asi dost trpí, ale zkusím to přece zvěčnit. A tak za škrábavých zvuků objektivu zjišťuji, že fotky zamlženého údolí za bouře jsou ještě lepší, než za jasného ovzduší.\nDuny večer, duny ráno\nPlatíme za vstup do kaňonu až teď, čímž získáváme dalších dvacet čtyři hodin na výlety mezi duny. Zaplatíme si i další noc v kempu a na parkovišti trefíme na čtyři vysmáté surfaře z Prahy. Busny! volají, dělají si z nás srandu a vrhají se k nám jako blázni. Tak se smějeme a domlouváme, kde bychom se ještě mohli setkat, protože oni už spěchají dál. Přijeďte za námi do Swakáče, zvou nás na rande ve Swakopmundu, kde chtějí číhat na vlnu svých snů. Tak jo! Snad to vyjde, rádi bychom ještě stihli pivko s potrefenou čtveřicí. Zvláštní, Češi, surfaři. Není na tom něco nešťastného, být Čechem a milovat moře, vlny a surfování? Asi ne, protože tihle čtyři byli ztělesněné nadšení a energie.\nNa východ slunce všichni doporučují vylézt Dunu 45. Nevím proč, je to jedna docela malá duna v řadě desítek dalších stejně krásných. Možná právě proto, že je malá a nízká, není tak náročné ji vylézt a člověk může pokračovat včas kaňonem dál k Deadvlei. Když však před východem slunce k pětačtyřicítce přijedeme a vidíme nekončící dav lidí kráčejících vzhůru, raději se otočíme a jedeme na nějakou vedlejší. Lezeme na mnohem větší dunu, na které jsou před námi jen dva lidi. Jít po duně mezi prvními je vyčerpávající, asi jako v čerstvém sněhu razit novou stopu na běžkách. Odměnou za větší námahu nám je panenský písek a pohled na ladnou křivku pod nohama, hranici světla a stínu, tepla a chladu, hřeben po včerejším vichru ostrý a bez jediné stopy. A tak se po seběhnutí naší třetí duny loučíme s celým úchvatným údolím, se dvěma pakoni, kteří stále drží pozice, a jedeme dál, jedeme do hlavního města.\nNoc pod mléčnou dráhou\nTěsně před branami kaňonu Sosriem je pouštní oáza moderního věku. Benzínka. Natankujeme, dofoukneme pneumatiky a občerstvíme se bohatě obloženou houskou a výbornou kávou. Může to znít jako úplně normální benzínka, ale v Namibii nejsou benzínky moc často, rozhodně ne s občerstvením, tuplem ne s čerstvou kávou a už vůbec ne s rychlou wifi.\nDnes v noci bude zatmění měsíce v úplňku. Škoda opouštět nejlepší pozorovatelnu noční oblohy na světě do přesvíceného města, když jsme náhodou tady, navrhuji Davidovi a vybíráme nocleh po cestě ještě v divočině. Bus parkujeme už brzy odpoledne v kempu na úbočí hory, s výhledem do šedivé polopouštní krajiny. To bude pohoda, máme celé odpoledne bez elektřiny a signálu, takže se můžeme jen válet, libuji si a fotím velkého brouka s ostnatým krunýřem a nohama jako kobylka. Rozděláme venku sezení, obdivujeme výhledy a vegetujeme, dokud mi ten zvláštní brouk nezačne lézt na nohu. A pak další. A další… Nakonec je vidím všude, je jich tu tolik, že mám pocit, že se kolem nás šikují k nějaké velké akci a skončím vyštvána v autě. Normálně si hmyz ráda prohlížím a nemám z něj strach, ale tyhle kobyly jsou nějaký silný kalibr. David otravné tvory z pod našeho sezení postupně odnáší na návnadu z plechovky od kukuřice. Invaze kobyl bohužel neustává, pořád se objevují další a další. Po celém odpoledni už jich je na plechovce celá valná hromada, lezou tam přes sebe a mně to přijde jako z hororu.\nUprostřed pustin, dun a hor je tak málo vjemů, na nichž by ulpělo oko a rozptylovaly naši mysl, že máme mnohem víc času přemýšlet. Jsme v zemi, která se v noci stává součástí vesmíru, v zemi, jejíž velikost, vzdálenosti a opuštěnost, ale i hvězdná obloha a geologické bohatství připomínají, že krátká lidská minulost, současnost či budoucnost jsou jen malé role v jedné velké hře. Všichni jsme součástí většího příběhu. Toho, jenž přesahuje zemi, vítr i čas. Tak hledíme do nekonečna světel a galaxií a já stejně musím poočku kontrolovat, jestli se neblíží další hnusná kobyla.\nNáš plán zažádat si o víza, rychle postříhat díl, dokoupit novou pneumatiku a vypadnout z Windhoeku opět selhal. Víza do Konga jsme sice dostali rychle, pneumatiku sehnali, ale s prací je to horší. Kempujeme v hostelu, v bezpečí za branou a elektrickým ohradníkem. Hostel je trošku jiné prostředí než kemp. Ocitáme se mezi prapodivnou směskou baťůžkářů, dobrodruhů a ztracenců. Většina lidí má za sebou cestování po celém světě a rádi se podělí o svoje unikátní cestovatelské zkušenosti. To může být zajímavé i užitečné. Nebo taky ne. Podobné drahocenné zkušenosti tu má úplně každý a nadšení rádci se vyznačují tím, že nejraději poslouchají hlavně sami sebe. Jsou světem protřelí a povznesení nad nudné problémy normálního člověka. Pokud se s takovým neohroženým druhem dáte do řeči, pravděpodobně ho budete poslouchat až do chvíle, kdy pochopíte, že bude lepší si zívnout a odejít řešit své obyčejné problémy pod záminkou spánku.\nMáme štěstí, tentokrát se kromě povznesených všeznalů sešla v hostelu i dobrá společnost. Jan a Yvan, švýcarská dvojka, co jede kolem světa na motorkách. Dva kluci, s nimiž jsme dopili naše zásoby slivovice (ano, té slivovice, která měla vydržet až do Evropy), oslavili švýcarský den nezávislosti s českými prskavkami (které jsme nenašli na Vánoce, ani na Silvestra, ale až prvního srpna), uspořádali caipirinha večírek, skočili do skoro zamrzlého bazénu, uvařili bramboráky a ratatouille a v jejichž společnosti jsme nakonec ve Windhoeku strávili dva super týdny.\nS příchodem studené fronty z jihu klesnou teploty a v noci teploměr ukazuje i čtyři stupně pod nulou. Jak jsme si zasloužili tak krutý osud, odjet z Evropy stižené srpnovými tropickými vedry a kempovat v Africe v mrazu? pomyslím si, když ráno oblékám zmrzlou mikinu. V hostelu jsme se už celodenním klikáním a vysedáváním v podstatě stali součástí inventáře. Ale musíme zase dál, protože nás tu kromě práce nic moc nedrží. Ve Windhoeku zcela upřímně, kromě těch dvou Helvétů, není vůbec nic!\nRande ve Swakáči\nPráce je hotová, ale na peníze musíme počkat, než faktura projde schvalovacím kolečkem. Tak utahujeme opasky, vařit budeme jen ze zásob v busu, plníme nádrž z kanystru a jdeme cestovat pěkně na socky – žádné placené ubytování, žádné velké party, žádné turistické atrakce, rozpočet jsme zkrátka škrtli na nulu. Jedeme hledat české surfaře do Swakopmundu. K setkání dojde málem čelním nárazem busu s jejich pronajatým vozem na kruháči u oceánu. Vy jste měli sprchu! obviní nás česky čtyři bezdomovci, co koupelnu neviděli od přistání v Namibii před necelým měsícem. No jo, ráno, byli jsme ve Windhoeku v hostelu. Buržousti! vítají nás smraďoši, ze kterých čiší prázdniny a dobrodružství. Plácneme se přes kapsu a v nulovém rozpočtu škrtneme ještě do mínusu nákupem piva na večer. Zítra jedeme na východ slunce do Sandwich Bay! plánují kluci a míříme zaparkovat mezi duny za město Walvis Bay. Kempujeme v národním parku pod Dunou 7, nejvyšší dunou světa. Je to sice zakázané, ale my budeme ohleduplní a poušť opustíme přesně tak, jak jsme ji našli. Pustou, prázdnou, písečnou, ponecháme i tisíce hvězd na temné obloze. Uvaříme, popijeme, pustíme klukům předpremiéru nové epizody, co na strýmu vyjde až zítra, občas koukneme na oblohu, kde hvězdy houstnou a přibližují se, a ke spánku se uložíme až po půlnoci. Nikdo nás nepřijde zkontrolovat ani vyhodit, jak by taky mohl v zemi, kde je hustota osídlení 1,3 člověka na kilometr čtvereční.\nRanní mlha se ještě nerozplynula, vše je pod mrakem, laguny barev a plameňáků zůstaly daleko vzadu a my uháníme přes tuhé i měkké písky podél pláže polévané studenými mořskými vlnami. Občas vyskočíme z aut, aby kluci očíhli vlny, ve kterých teď místo surfařů skotačí jen lachtani. Na surf to dnes nevypadá, prý je to špatně nalinkovaný, nízký, rozbitý, prostě nesurfovatelnej bordel. Takže surfovat se dnes nebude, pokračujeme dál, abychom dojeli alespoň do té sendvičové zátoky. Ford rendžr s kilometr širokými pneumatikami, kterým jedou kluci, může po pláži jen i stovkou, to busík si pláž hezky užívá při své maximální třicítce. Nízká rychlost a malý výkon se nám stanou osudnými v měkké části pláže těsně po odlivu, kde zapadneme. Kluci nás přijedou vytáhnout, což se podaří, David za volantem se snaží pomáhat a hrabe koly v hlubokém mokrém písku. Když konečně stojíme na tužším úseku, z motoru se kouří a pěkně smrdí spojka. Ujedeme pár desítek metrů, ale pak bus přestane řadit a je to jasné. Spálili jsme spojku. To bude dobrý! uklidňuji Davida. Necháme to vychladnout a určitě zase pojede. Nasedáme do rendžru, vyšplháme dunu nad Sandwich Bay, ale místo toho, abychom si opravdu užívali kouzlo místa, kde se prudké stěny dun sypou přímo do oceánu, v myšlenkách se stále vracíme k busu, který jsme zase opustili někde v dálce na pláži. Až se vrátíme, bude tam? Neodnese ho příliv? A pojede?\nÁr jů mekánik?\nKdyž se po hodince povalování na hraně duny vrátíme k busu, David nastartuje, zařadí a… nerozjede se. Takže jsme uvařili spojku. Jsme nepojízdní a jdeme zase na odtah. Už zase nás táhnou na laně! Poprvé to bylo v Brně, pak v Keni, v Botswaně, v JARu a teď i v Namibii. Čistě statisticky Jižní Afrika busíkovi moc neprospívá. David s čelem na volantu lamentuje, že na to už fakt nemá, že už nechce tyhle sračky, ve kterých pořád jsme, řešit, a že když už jsme ve Walvis Bay, můžeme rovnou bus naložit v přístavu na loď a poslat ho do Evropy. I mně se v tuto chvíli náhlý konec, loď, vidina rychlé cesty letadlem a útočiště doma v Evropě, jeví jako ta nejlepší varianta, nehledě na červené mínus, které na mě svítí při otevření internetového bankovnictví. Takhle to s námi ale je přece pořád a vždycky si poradíme, nakonec se z toho přece vyhrabeme, šeptá můj věčný vnitřní optimista. V těchto situacích je lepší moc nepřemýšlet, neprovolávat osudové závěry a počkat, jak se situace vyvrbí.\nKluci nás supermaním rendžrem dotáhnou přes pláže, duny a plamenné laguny zpět do Swakopmundu. Parkujeme u autoservisu a s překvapením zjišťujeme, že oprava spojky nebude zdarma. Profesionálovi v montérkách asi nemá cenu vysvětlovat, že jsme plánovali na tomto výletě nic neutratit, ale dva a půl tisíce namibských dolarů, které po nás mechanik za svůj výkon chce, prostě nemáme. Sedáme do busu a přemýšlíme, co dál. Peníze dojdou až pozítří. Je to na pytel. Jak jsme mohli spálit úplně novou spojku? ptám se Davida, protože si pamatuji, že spojka je v busu nová od výměny motoru v Pretorii. Neví. A kolik stojí spojka? zkouším spočítat nutné investice. Vždyť máme naši starou spojku, vzpomene si David. U té výměny jsem byl… Ááá, už se nám rýsuje řešení. Když David zahrabe v paměti, v bednách na zahrádce a v internetu, starou spojku najde a vzpomene si, jak spojku naposledy vyměňovali, zvládneme to sami! Na laně nás kluci vezmou až na parkoviště obchoďáku hned u oceánu a opravy můžou začít. Jak se to dělá? David vyjmenuje skoro celý podvozek auta, který musí odstrojit, a to včetně převodovky. Moje představa opravy, kterou sfoukneme ještě za světla, se rozplyne rozhodně rychleji než dnešní ranní mlha. Kluci Davidovi přislíbí pomoc a já jen kroutím hlavou, jak jsme jim po veselém setkání zase zůstali viset na krku.\nDavid se do toho pouští, já se starám o catering a mezitím mu podávám šroubováky, kleště, ráčny a bity. David postupně svoje kroky konzultuje na wocapu s naším syncra znalým kamarádem a kolem busu se hromadí odmontované součástky. Z Davidových černých rukou trčících zpod auta beru špinavé šrouby s matkami, popisuji je cedulkami, kam patří, abychom je pak trefili správně zpátky, čistím starou spojku z Česka, aby alespoň vypadala jako nová. Jsem vyčerpaná, ale vím, že David je na tom stejně, stmívá se a on pořád s vervou pokračuje v práci. Pobíhají kolem nás místní děti a žebrají o peníze. Nic vám nedáme, nemáme peníze, načež chtějí aspoň boty. Než nám něco ukradnou, vyvedu pouliční bandu k nákupáku, ať si hrají s nákupními vozíky a otravují někoho jiného.\nNa spuštění převodovky, která váží asi padesát kilo, už je pod busem přítomno všech pět kluků. Převodovka teď leží na vedlejším parkovacím místě a David se dál šťourá v busíkovým břiše. Vytáhne spojku, tedy spíš to, co z ní zbylo. Spojková lamela je úplně spálená, zbyl z ní jen smrdutý černý prach. David spojku vymění, vystředí a pod auto se soukají zase všichni, aby nasadili zpět převodovku. Trvá asi hodinu, pár telefonátů do Česka a několik opravdu zoufalých pokusů o jemnou manipulaci s tou těžkou potvorou, než kluci trefí správný úhel mezi motorem a převodovkou, trefí mrkev do díry a klapnutí dílů potvrdí, že už snad vše je na svém místě.\nPostupně vracíme na místo zbylé části a šrouby, a po šesti hodinách montování David nasedá do busu, startuje, zařadí a rozjede se. Rozespalí surfaři jako duchové s nevěřícným pohledem vylézají z rendžra a hledí na bus, který vítězně krouží po parkovišti. Povedlo se! Nemůžu tomu uvěřit, kluci v polospánku mžourají na výjev pojízdného busu a váhají, jestli je to skutečnost nebo se jim to jen zdá. Ár jů mekánik? volám na Davida památnou větu, kterou jsme tolikrát slyšeli v Etiopii. Euforii přeruší až zjištění, že mezi převodovkou a motorem zůstal přiškrcený kabel čidla teploty vody. Tam nemůže zůstat. Kluci odjeli kempovat za město, tak jsme se shodli, že na to už nemáme a pořešíme to až ráno.\nPo rozednění se nám za pár hodin šťourání ve vnitřnostech busu podaří nezbedný drát vyprostit, aniž bychom znovu sundávali převodovku. Jako publikum tentokrát nemáme děti, ale zaměstnance nákupního centra, kteří zde u parku a pláže na swakopmundském nábřeží naznali, že nejlepší místo pro piknik je na parkovišti u popelnic s výhledem na pracující ušpiněné bělochy. Kluci už vyrazili na cestu do hlavního města vrátit vůz, my necháme opláchnout podvozek od slané vody, do nádrže vyléváme předposlední kanystr nafty (máme na střeše pro případ nouze čtyři dvacetilitrové kanystry nafty) a jedeme v závěsu za nimi.\nDo Windhoeku prý už nikdy, ale zase jsme zpět\nMáme vstávat v půl šesté a jet do dílny, ale zaspíme a nestihneme ranní nábor zakázek. Davidovi je stejně zle, takže místo servisu jedeme do nemocnice. Jako vždy pro Davidovu křehkou existenci raději vybíráme soukromý drahý ústav, protože čím víc za vyšetření v Africe zaplatíme, tím víc se péče blíží západnímu zdravotnictví, kterému David rád věří. Bloudíme po parkovišti jako dva zmatení nešťastníci a nemůžeme najít vstup, když se nás ujme kolemjdoucí paní ředitelová a nejen, že nás zavede na správné oddělení, ale rovnou Davida umístí na lůžko. Vyplňujeme karty a papíry, doktor Davida prohlédne, uklidní Davida, že to není nic vážného, na recepci nám vysají čerstvě nabyté peníze z karty a je to.\nProtože zítra chceme znovu učinit pokus o opravu auta, zároveň však máme podle razítka v pasu opustit zemi, jedeme do města na naše oblíbené Home Affairs zjistit, jak je to s prodloužením namibských víz. U přepážky zamáváme papírem z nemocnice a paní souhlasí, že nám víza prodlouží za 80 namibských dolarů na osobu (1 NAD je asi 1,7 Kč). Tak levně jsme ještě žádné vízum nezískali, libujeme si na pokladně a vyplňujeme žádost. Zítra přijďte, pokud prodloužení získáte, zaplatíte mi dalších tisíc dolarů. Aha, zírám na paní, která nám předtím zatajila všechny důležité informace a až teď nám sdělila, že je to trošku nejistý byznys a stojí pěknej majlant. Kostky jsou vrženy, pokud to vyjde, alespoň opustíme zemi legální cestou.\nJeště za tmy parkujeme bus před servisem a jsme zařazeni do sofistikovaného systému dílny s přijímacím protokolem. Všichni mluví německy, mají značkové VW košile nebo montérky a usadí nás do kavárny, abychom nepřekáželi provozu. Postupně nás chodí zpravit, co je s busem špatně, zadní kolo v pořádku, ale chce to nové brzdy a ložisko vpravo vpředu je na výměnu. Jak kolo rozeberou, objeví se další zbroušený bazmek uprostřed kola na svaření a náš účet roste. Jedu do města vyzvednout a zaplatit víza, než budeme zase bankrot.\nBeru taxík, tři kilometry do centra stojí jen deset dolarů, což je levnější než jízdenka v Brně. Nasedám do polorozpadlého vozu a nestačím se divit. Předevčírem pánovi auto vykradli, takže má vytržené rádio, chybí zpětná zrcátka, kličky od okének, otevírání dveří, dokonce i madla na dveřích. Zpětné zrcátko nad palubní deskou zloděj milostivě ponechal. Taxikář má navzdory okolnostem radost, že v průmyslové zóně našel klienta, ale stejně celou cestu dál vytrubuje na kolemjdoucí, aby vůz vytěžil na maximum. Říkám mu, jsem zrovna nechala opravit bus v dílně u Zimmermanna, že vyrážíme na cestu do Evropy a auto musí být v pořádku. To bych měl taky, odpovídá taxikář. Ano. Tak dlouhý výlet? diví se a snaží se spočítat, kolik nás bude stát nafta. V každé zemi to stojí různě, vysvětluji, že jeho snaha je marná. To je komplikované a hrozně drahé, kroutí hlavou. Ano. Ten bus je tvého táty? Ne, táta má auto doma v Evropě. Káravě na mě hledí. Děti by měly zůstat s rodiči. Já mám pět dětí, dvě s bývalkou, tři s manželkou, ale chci ještě další dvě. Tolik dětí? Není to je ještě dražší než nafta až do Evropy? ptám se. Sedm dětí, to je akorát, aby se o mě postaraly. Je to jako můj majetek, jako investovat do budoucnosti. Představím si pána jako starce, který všem svým sedmi dětem zakázal opustit Windhoek, aby mu nepřetržitě dělaly servis a je mi líto i těch dvou, co se mají teprve narodit. Zakecali jsme se, nabrali další pasažéry a pán mě zapomněl vyhodit, kde měl. Vystup si tady, to dojdeš. Za takovou službu bych mohla požadovat slevu, ale za ta moudra, co z pána vypadla, platím deset, prostrčím ruku okénkem, abych si mohla zvenčí otevřít dveře a přes centrum už raději opravdu trefím sama.\nNa imigračním je vše v pořádku a víza dostaneme, o tisíc dolarů lehčí mířím zpět. Odpoledne nám mechanik předá klíčky opraveného busíku a vysaje nám z karty další nekřesťanskou položku. Ale bus jede krásně, přestal rezonovat, nové brzdy pískají, ale to prý přestane. Máme z něj radost, z marnotratníka jednoho, je ready na cestu, tak budeme moct vyrazit dál!\nMusíme hejbnout kostrou\nPo cestě se jinak nic zásadního neděje. Je dlouhá, asfaltová a úplně rovná. Podělím se s vámi alespoň o krátký postřeh, který pro mě byl takovým metaforickým varovným signálem, že už jsme v Africe moc dlouho. V malém městě blízko národního parku Etosha mě David nechá zastavit u koloniálně vyhlížející pekárny a deset minut zálibně hledí do napečených regálů, až nakoupí chleba německé (téměř české) receptury. Nakoupený bochník pak už za jízdy s úsměvem od ucha k uchu třímá na klíně. Asi patnáct minut na to projíždíme buší. Vidělas ty žirafy? Stály skoro u cesty. Kde? ohlížím se a nevidím nic, protože David nezastavil, ani nezpomalil, prostě kolem nich jen projel. Když se pecen chleba ze starého kontinentu stane zajímavějším než stádo žiraf u cesty, je právě čas zamířit domů.


Environmentální Simpsonovi, Ondřej Štěpánek, Lógr 23, 1. 4. 2017 | Centrum pro studium populární kultury\nEnvironmentální Simpsonovi, Ondřej Štěpánek, Lógr 23, 1. 4. 2017\nŽlutá pětičlenná rodina Homera, Marge a jejich potomků Barta, Lízy a Maggie si za více než čtvrtstoleté působení na televizních obrazovkách získala stovky milionů fanoušků na celé zeměkouli. A taky uznání v oblasti propagace trvalé udržitelnosti.\nNa zelené vlně úspěchů\nO úspěšnosti amerického kresleného seriálu Simpsonovi jistě svědčí i stovky nejrůznějších ocenění, které sitcom obdržel v rozmanitých kategoriích. Kromě desítek cen udělovaných za úspěchy v animaci získal také osmkrát ocenění Environmental Media Award (dále EMA) za nejlepší ekologický díl komediálního seriálu a mnohé další trofeje. Ceny EMA každoročně uděluje organizace The Environmental Media Association úspěšným seriálovým epizodám, celovečerním filmům či dokumentům s ekologickým poselstvím.\nSedmnáctá epizoda Simpsonů s názvem Kdo s koho vyhrála EMA již v prvním vyhlašovaném roce 1991. V letech 1992–1997 o toto ocenění soupeřily příběhy rodin Simpsonů a Sinclairů ze sitcomu Dinosaurové. Obě si připsaly po třech prvenstvích. V následujících ročnících se začaly prosazovat také další seriály, například Tatík Hill a spol. (dokonce 3x), Dharma a Greg (2x), Futurama (2x) nebo Jmenuju se Earl. Ani tvůrci Simpsonů se neodklonili od započaté tendence, o čemž svědčí i fakt, že v posledních dvou letech si ocenění EMA opět odnesli oni a historicky jich tak získali s přehledem nejvíce.\nNe atomu, radši přírodu!\nTéměř v každé sérii Simpsonových se objevila jedna epizoda zaměřená primárně na ekologii, environmentalistiku i boj za práva zvířat. V současnosti tak jejich počet dosahuje na více než dvě desítky. Kromě nich se ale i ve spoustě dalších dílů objevují nejrůznější výroky a narážky ekologického vyznění. S ekologickým poselstvím a zohledňováním globálních problémů se můžeme setkat i v prvním celovečerním zpracování příběhů této populární americké rodinky z roku 2007 (Simpsonovi ve filmu). V Simpsonových se odráží myšlenky a životy jejich tvůrců, například výkonný producent David Mirkin díky lásce ke zvířatům a zájmu o zdraví a životní prostředí přestal konzumovat maso nedlouho před Lízou.\nZnačný vliv a význam má pro příběhovou linii seriálu springfieldský jaderný reaktor vlastněný zlým miliardářem Montgomerym Burnsem. Atomová elektrárna funguje jako symbol nezodpovědného využívání energie a zároveň znázorňuje rozpor mezi ekologií a chamtivou akumulací bohatství a moci. U některých dílů se v souvislosti s ní zpřítomňuje problematika zamořování ovzduší, v dalších zase vinou přehmatů popleteného Homera hrozí přehřátí jádra a následný výbuch.\nKdyž nemáš chrta, dej na sebe gorilu!\nTaké boj za práva zvířat má v seriálu své místo. Tvůrci se jeho prostřednictvím kriticky vyjadřují ke společensky akceptovaným případům využívání zvířat. To symbolizuje díl, kde se Líza stane vegetariánkou, protože nemůže již dále konzumovat živé tvory. Kritiku nošení kožešin demonstruje epizoda Dva tucty a jeden chrt. Pan Burns v ní opět dává najevo své pohrdání ochranou přírody a zvířat. Užívá si své privilegované postavení a chce hrát prim i v módě. Aby uspokojil svou touhu po chrtím smokingu, ukradne dvacet pět štěňat – potomků Bartova psa Spasitele.\nEpizody seriálu obdržely také šest ocenění Genesis Award, které uděluje The Humane Society of the United States zpravodajským a zábavním pořadům za obracení pozornosti ke zneužívání a vykořisťování zvířat.\nSimpsonovi v mnoha epizodách často humornou a nadsazenou formou prezentují sdělení o přírodě jako objektu lidského zneužívání. Zobrazují lidskou lhostejnost, odloučení od přírody a příklon k materiálním hodnotám. Televizní pořad tak poskytuje zamyšlení nad pozicí, ve které nemá životní prostředí včetně v něm žijících živočichů výhradně utilitářskou hodnotu a neexistuje jen k lidské spotřebě.Protiklad antiekologického vlastníka továrny pak představuje zejména Líza – chytrá, čestná a morální aktivistka. Její mnohdy marné úsilí v boji s velkými korporacemi lze nastínit epizodou Líza na větvi, která byla odvysílána v rámci dvanácté série. V ní se starší dcera Homera pokouší svým nasazením a osobní statečností zabránit pokácení nejstarší springfieldské sekvoje. K pokácení stromu však i přes vášnivou Lízinu snahu dojde.\n1) Již více než dvacet let se Líza Simpsonová stravuje vegetariánsky.\n2) Opičí vesta pana Burnse, chrtí smoking však nezískal.\n3) Blinky – geneticky zmutovaná ryba s třetím okem se objevila v epizodě Kdo s koho. Zmutovaná veverka v Simpsonových ve filmu měla očí ještě daleko víc


Agentura Art Prom pozvala do Prahy krále buskerů - přijíždí Dub FX! | Busker Jam\nAgentura Art Prom pozvala do Prahy krále buskerů - přijíždí Dub FX!\nDatum vydání: 11. 11. 2014\nPřed pěti lety si zabalil Dub FX jeho pár švestek a rozhodl se vyrazit do světa, aby si hudbou vydělával na cestování.\nSvětoznámý hudební performer Dub FX, mistr loopovacích technik, který je naprosto nezávislý na nástrojích (ale zároveň jejich doprovodu dokáže naplno využít) projel celý svět jenom s mikrofonem a basovými efekty. Mix drum´n´bass, dubstepu, rapu a reggae koření mírný dotek worldmusic. Původem Australan se dnes považuje za občana každé země. Protože jeho hudbě rozumí každý a každý si ji zamiluje.\nPřed pěti lety se Dub FX rozhodl vyrazit do světa a vydělávat na cestování. Sen všech buskerů. Povedlo se mu to. Pravděpodobně jste mohli vidět jeho slavné street performance, které obletěly na Youtube svět a nasbíraly miliony shlédnutí. Z ničeho, s naprostou pokorou k hudbě, bez očekávání slávy se dostal na špičku současných hudebníků.\nMůžete si ho užít 27. listopadu v pražském klubu Retro v Night show v čele s Dub FX, Dj Orbithem a djs Lady A a Frankem. Od 23 hodin bude právě s nimi pokračovat party s volným vstupem. Součástí show bude i unikátní stagemapping.\nPodrobnějšé info o vstupenkách najdete v sekci akce.


Kampak na nás s biomasou, viďte, Švejku | Téma | Lidovky.cz\nKampak na nás s biomasou, viďte, Švejku\nV našich krajích panuje představa, že biomasa a jiné netradiční energetické zdroje jsou důsledkem jakéhosi evropského „zeleného bláznovství“.\nVratislav Ludvík 15.2.2011\nPředesílám, že vím, že biomasa nejsou libové plátky kotlet z vepřů, chovaných v podmínkách obzvláště chemií nezasažených. Podívám-li se však do Akademického slovníku cizích slov, tu pod heslem biomasa nacházím definici: „Organická hmota jednotlivých rostlin nebo porostu v určitém časovém okamžiku na určité ploše.“ Tedy zase nic, co by mohlo ve společnosti, zvláště pak v jejím energetickém segmentu, vzbuzovat nějaké vášně. A přece tomu tak je. Proč?\nInu proto, že slavný Akademický slovník nepraví nic o nadějích, které využívání biomasy vzbuzuje. Ani o obavách, které vyvolává. Je to široké názorové spektrum, zahrnující něco mezi barevnou horskou loukou a hořícím suchým lesem. Trochu se přitom zapomíná, že v dlouhých historických dobách, předcházejících těžbě uhlí, byla biomasa, totiž dřevo nebo rašelina, prakticky jediným zdrojem použitelné tepelné energie. Jde tedy o nějaký comeback? Ano i ne.\nOprátka uchystaná na Evropu\nJistá dávka staromilectví, nabývající podoby polen praskajících v krbu, ještě neznamená návrat k masivní spotřebě dřeva. Právě tak biomasa, ať již v oné „slovníkové“ podobě, či v obecnější formě energetických biotechnologií, nedosáhne v budoucnu nikdy takové absolutní dominance, jakou měla v uplynulých tisíciletích před příchodem průmyslové revoluce.\nEvropa se stává stále závislejší na dovozu primárních paliv a energií, a to ne vždy z oblastí, které lze považovat za bezrizikové Co tedy nejvyspělejší státy světa vede nyní k tomu, že věnují nemalé prostředky na výzkum nových technologií (a to včetně jiných druhů „netradiční energetiky“)? V naší staré dobré Evropě je to rostoucí poznání, že vlastní zásoby energetických surovin se valem ztenčují, aniž by výrazněji klesala jejich spotřeba. To, co se ušetří efektivnějšími technologiemi jejich spotřeby, spolkne nový hospodářský růst; Evropa se tím stává závislejší na dovozu primárních paliv a energií, a to ne vždy z oblastí, které je možno považovat za nerizikové. Kontinent by si tak postupně strkal hlavu do oprátky politických a mocenských ambicí neevropských států; neevropských nejenom geograficky, ale především kulturně a politicky. Právě vědomí takového budoucího rizika vede Evropskou unii k definici řešení, která proces buď zvrátí, nebo alespoň oslabí.\nČacký vlastenec podezírá Brusel\nV našich krajích panuje představa, že biomasa či jiné netradiční formy energetické produkce jsou důsledkem tlaku ekologicky smýšlející části politických reprezentací, důsledkem jakéhosi evropského „zeleného bláznovství“, hádajícího se o barvu naší planety. Všemu tomu dle našich mudrlantů vévodí Brusel, kterého si mnohý čacký vlastenec užívá stejně, jako jeho předchůdci před sto lety Vídně. V názoru jej podporují mírně řečeno zbabrané projekty: zelená nafta (řepka, kam oko dohlédne), nádorové bujení solárních elektráren s následným atakem na naše peněženky a tak dál.\nŘíká se, že pesimista je lépe informovaný optimista. Něco na tom bude. Pravověrný Čech trpí přesvědčením, že nic podobného, jako jsou všelijaké podivné a podezřelé energetické technologie, u nás nepotřebujeme. Máme přece uhlí, a taky ještě nějaký ten uran, co nám Rusové nestačili ukrást. Kampak na nás, holenkové, s nějakou biomasou! Poněkud přitom zapomínají, že Německo mělo ohromné zásoby uhlí v Porýní a Vestfálsku, Francie a Belgie v Lotrinsku, Velká Británie všude možně – a kde je to uhlí dnes? Doly byly postupně vytěženy a zavřeny. Pokud je potřeba uhlí, importuje se; většinou z Austrálie, ale také třeba – z České republiky…\nOdhady hovoří o řádu desítek let, kdy ze severních Čech odjede poslední vagon uhlí Leč ani naše zásoby nejsou bezedné, mnohé odhady hovoří o řádu desítek let, kdy ze severních Čech odjede poslední vagon uhlí. A pokud se naše vláda pochlapí, přestane před sebou valit onu kuličku trusu a rozhodne o odpisu zásob, na jejichž povrchu se stále strachy třesou obyvatelé Jiřetína a Černic. Pak budeme postaveni před dosti zásadní problém: jak restrukturovat naši energetiku, aniž bychom zabředli do slatiny přílišné importní závislosti či snížili spolehlivost dodávek energií spotřebitelům.\nNávrhy státní energetické koncepce zatím taková řešení opravdu nenabízejí, vycházejíce neustále z tradičních schémat „uhlí až na prvním místě“. Je to už takový folklór: kdosi cosi napíše, vláda to schválí a život si jde nerušeně vlastní cestou. Pokud bychom takové dokumenty měli považovat za test úspěšnosti různých energetických lobby, bylo by to úsměvné, ale zároveň poučné. Veselohra ovšem končí v okamžiku, kdy se změní v tragédii. Nechci být špatným prorokem, ale obávám se, že se tato chvíle lámání chleba neúprosně blíží.\nKaždý v Evropě ví…\nAniž bych si dělal patent na šťastné rozuzlení, považuji za nebytné, aby se pojetí české energetiky zásadně změnilo, a to i v evropském kontextu. Vnímat procentní podíly netradičních a obnovitelných zdrojů na celkové energetické bilanci, definované záměry a cíly společné evropské energetické politiky, jako nějaký pošetilý diktát Bruselu, ze kterého se tradičně vyšvejkujeme, představuje maximální míru nezralosti a neodpovědnosti.\nKaždý v Evropě ví, že velkým elektrárnám odzvonilo a na jejich místo nastupují místní flexibilní jednotky, využívající kogenerace výroby elektřiny a tepla. Každý ví, že takový systém je mnohem bezpečnější, provozně spolehlivější, snižuje ztráty přenosu elektřiny na velké vzdálenosti, je výkonově pružnější a zajišťuje tolik potřebný regulační výkon. Každý to ví – jenom my ne.\nTím se vracíme zpátky k biomase. Tyto lokální elektrárny totiž nemusejí nutně spalovat jenom zemní plyn, i když jeho podíl jistě vzroste. Naskýtá se příležitost pro efektivní spalování biomasy, získávané v okolí elektrárny; příležitost pro výrazně větší uplatnění bioplynu, získávaného právě z biomasy. Kombinace zemního plynu a biomasy je v zásadě jedinou cestou, která umožní přežít teplárenství, až se těžba uhlí stane historií. Ve spolupráci s jadernými zdroji a netradičními způsoby výroby elektřiny (včetně proklínané fotovoltaiky) se tím může zásadně změnit celá budoucí struktura naší energetiky.\nKolik let zbývá? Deset? Patnáct?\nVe všech úvahách a studiích se však povětšinou zapomíná na faktor času. Transformace energetiky z dnešního stavu do cílové modelové podoby je záležitost systémová. Vnější vstupy se pozvolna, ale nenávratně mění (postupný útlum těžby uhlí, stáří elektrárenských a teplárenských kapacit), a přitom není definována nějaká důvěryhodná trajektorie substituce, nejsou stanoveny milníky tohoto přechodu a chybí obecněji platná představa o cílové struktuře. Nelze za ni totiž považovat stanovení pouhých podílových procent jednotlivých energetických technologií na celkové projektované spotřebě země.\nDokážeme se přít, zda je nějaká biomasa vůbec potřeba, místo abychom přesně prozkoumali a definovali reálné možnosti, které v této oblasti máme Mělo by být tudíž řečeno, jaké technologie se strukturálně skrývají pod položkou „netradiční a obnovitelné zdroje“, jak bude zajištěna transformace energetiky v době, kdy bude těžba uhlí trvale a nezadržitelně klesat, jakým způsobem a na bázi jakého paliva budou nahrazovány elektrárenské a teplárenské kapacity, jejichž životnost se již dnes postupně blíží konci. To vše – jako každý přechodový proces – musí být definováno návrhy postupových kroků, a hlavně jejich časovým přiřazením. Pokud nebude takový krok učiněn, můžeme si ještě nějakých deset až patnáct let říkat, jací jsme kabrňáci – dál ale ne.\nDokážeme se přít o to, zda je nějaká biomasa vůbec potřeba, namísto toho, abychom přesně – a z úrovně státní správy jako orgánu odpovědného za energetickou politiku – prozkoumali a definovali reálné možnosti, které v této oblasti do budoucna máme. Zamezili bychom tím mimo jiné excesům, jakým se stal nekontrolovaný boom fotovoltaických elektráren.\nMyslím si totiž, že by státní správa měla konečně přesněji říci, co chce sama dělat pro budoucí zajištění dodávek paliv a energií namísto toho, aby tlumočila názory jejich producentů.\nMilan.Simacek Jestli tomu dobře rozumím... ...tak autor snad nelobbuje za elektrárny na... 10:16 29.3.2011\nLiborP Biomasa nás rozhodně nespasí, a to ze dvou prostých důvodů – nebude... 13:37 16.2.2011\nMirek Kdybyste napsal titulek "Kampak na nás s fotovoltaikou", tak by to dávalo... 6:04 16.2.2011\nČeský Švejk Biomasa Nevím proč likvidovat zemědělskou půdu,nebo holit naše lesy.... 22:41 15.2.2011\nPočet příspěvků: 4, poslední 29.3.2011 10:16 Zobrazuji posledních 4 příspěvků.


Novinky od Apple: podpora češtiny, bleskový nový iMac a falešný antivir | Hospodářské noviny (iHNed.cz)\n4. 5. 2011 00:05 / 3 minuty čtení\nApple mac bezpečnost\nMajitele počítačů Apple postrašil falešný antivir, firma představila nové stolní počítače iMac se čtyřjádrovými procesory Sandy Bridge, lepší webkamerou a technologií Thunderbolt. Navíc se objevily informace, které potvrzují, že nová verze Mac OS X bude umět česky\nApple tento týden začíná prodávat novou generaci osobních počítačů iMac, které prosadily koncept vše v jednom. Nové modely tradičně nabízejí za stejnou cenu vyšší výkon. Konkrétně to znamená, že všechny varianty sázejí na procesory Intel Core se čtyřmi jádry. Apple uvádí zvýšení výkonu u nové generace až o 70 procent, design založený na hliníku zůstal beze změny.


Námořní pěchota USA nasazuje softwarové řešení VMware (CZ)\n6.11.2007 19:18 | Tlačové správy\nOzbrojené složky plánují nasadit VMware a do roku 2012 provést virtualizaci 98 procent infrastruktury IT.\nSpolečnost VMware, Inc., lídr v oblasti virtualizačního softwaru, oznamuje, že námořní pěchota USA nasadí její produkty a služby ve svých datových centrech a mobilních bojových jednotkách po celém světě. Cílem spolupráce je posílení všech stávajících operačních jednotek IT americké námořní pěchoty.\nSoftwarové produkty a služby VMware umožní námořní pěchotě zvýšit její dostupnost, míru zabezpečení, stabilitu, dále zamezit výpadkům a současně zkrátit dobu obnovy v případě výskytu nahodilé události. Tato implementace se stane základem dlouhodobé strategie virtualizace navržené k tomu, aby poskytovala odborné služby uživatelům, jejichžživoty závisejí na nepřetržitém přístupu ke kritickým aplikacím a informacím podle momentální potřeby.\nDíky infrastruktuře VMware může námořní pěchota splnit svůj náročný cíl konsolidace serverů. Dále bude možné zredukovat fyzickou infrastrukturu ze 300 datových center po celém světě, která dnes provozují přibližně 12 000 fyzických serverů, na 30 datových center a 100 mobilních platforem.\nInfrastruktura VMware nabízí vysokou úroveň zabezpečení, dostupnost a spolehlivou obnovu při výskytu nahodilé události – to vše je nezbytné k zajištění úspěchu vojenských operací probíhajících na celém světě.\nVMware ACE nabízí úplnou portabilitu, postavenou na zabezpečených pracovních plochách podporujících virtualizaci. Realizují se pomocí malých USB disků, které lze použít na libovolném PC. Mobilní bojová jednotka tak může přistupovat k počítačovému prostředí v reálném čase a z libovolného místa.\nNámořní pěchota USA může díky školením a profesionálním službám pro VMware rychle a efektivně nasazovat všechny úrovně uživatelů bez ohledu na místo, a současně používat rámcový systém pro vývoj a ladění strategií virtualizace infrastruktury pro použití v budoucnu.\nVMware (NYSE:VMW) je globálním lídrem v oblasti virtualizačního softwaru pro systémy průmyslového standardu. Řešení VMware využívají organizace všech velikostí s cílem zjednodušit své IT, plně využít své stávající investice do výpočetní techniky a rychleji reagovat na proměnlivé obchodní požadavky. Společnost VMware má sídlo v Palo Alto v Kalifornii a jejím většinovým vlastníkem je EMC Corporation (NYSE:EMC). Pro podrobnější informace o společnosti navštivte prosím www.vmware.com.\nŽivé > Zoznam tém > Tlačové správy > Námořní pěchota USA nasazuje softwarové řešení VMware (CZ)


Implantologie - používáme systém Timplant a Nanoimplant. Pomocí zubních implantátů můžeme vyřešit většinu zubních ztrát napevno a tím zvýšit kvalitu života. V některých případech můžeme v jednom dni voperovat bezbolestně implantáty, otisknout a do 3 hodin nasadit provizorní most-metoda okamžitého zatížení.\n1. Klinický případ\nV 8 hod. podáme znecitlivující injekci\nOperační sál - implantace pěti nanoimplantátů dolní čelisti\nv 8:45 hod. - v ordinaci otisky na provizorní most - bez fota\nRTG - kontrola\nv 11 hod. provizorní můstek\nRTG kontrola za 3 měsíce\nDefinitivní metalkeramický můstek\n2. Nanoimplantát o průměru 2,0 mm\nflaples a okamžité zatížení\nPacientka ročník 1980, 35 let, odeslána z ortodoncie na vyřešení s dg. anodontia 12, 23. Došlo k ortodontickému rozšíření mezery do stavu dle OPG. Více dle ortodontisty nelze provést. Odeslána s žádostí o posouzení stavu a případnou léčbu zubními implantáty.\nOPG – výchozí stav\nVpravo je mezera 5 mm\nVlevo je mezera 6 mm,\ninterradikulárně pouze 4 mm\nPreparace mukoperiostu slizničním trepanem\nOdstraněný mukoperiost – díky flaples jsou zachovány papily\nMěření hloubky preparace\nFáze zavádění implantátu\nZavedené implantáty NANOIMPLANT® průměru 2,0 mm a délce intraosseální části 12 mm\nOtiskování po operaci\nModel s provizorními korunkami\nMěření interkoronálního rozměru – vpravo 5 mm\nInterkoronální rozměr vlevo jen 6 mm, interradikulární 4 mm vlivem sklonu špičáku (špičák je v pozici 22)\nOPG po zavedení 2 ks nanoimplantátů průměru 2,0 mm\nProvizorní korunky nasazeny druhý den po zavedení implantátů\n3. NANOIMPLANT a OTEVŘENÝ SINUS LIFT\nPacientka ročník 1984, vertikální nedostatek kosti - výška cca 3-4 mm. Proveden otevřený laterální sinus lift. Dutina vyplněna augmentačním materiálem TCP (Easy Graft 400). Snímek je po 9 měsících od zákroku.\nPo 9. měsících implantace jednodobého nanoimplantátu o průměru 2,4 mm a délce 10 mm.\nPo 3. měsících od implantace nasazena suprakonstrukce - korunka\nPoznámka: Bylo implantováno do zhojené augmentované kosti, proto byl použit jednodobý implantát.\nStav před implantací


Miloš Dolezal: Návrat k férové soutěži. Ministerstvo vrací do hry i jiné než americké vrtulníky | ParlamentniListy.cz – politika ze všech stran\nParlamentníListy.cz » Aréna » Názory a petice » Miloš Dolezal: Návrat k férové soutěži. Ministerstvo vrací do hry i jiné než americké vrtulníky\nMiloš Dolezal: Návrat k férové soutěži. Ministerstvo vrací do hry i jiné než americké vrtulníky\nAčkoli to vypadalo jako hotová věc, ministerstvo obrany najednou popírá, že by jednalo o nákupu vrtulníků pro českou armádu pouze s Američany. Podle všeho se zaleklo sporu s Itálií, která má v Evropské komisi významné slovo.\nPopisek: Sikorsky S-70i ,Black Hawk S70i\nPůvodním favoritem vypsaného tendru byl totiž vedle amerických vrtulníků Black Hawk a Venom i italský Leonardo, který byl dokonce levnější o 5 mld než americká konkurence.\nKdyž se ale vrátil Andrej Babiš z březnové návštěvy Bílého domu, bylo jasné, že férová soutěž skončila. Nejmocnější světový státník věnoval premiérovi malého státu nestandardní podíl času, který si ale následně vybral svoji daň.\nPo návratu z USA se sice dále řešil výběr ze dvou variant – ovšem už pouze amerických. „Tento týden americký velvyslanec oficiálně předal ministrovi obrany dvě cenové nabídky v rámci průzkumu trhu. Je to na dvanáct vrtulníků Black Hawk, nebo na kombinaci osm vrtulníků Venom a čtyř vrtulníků Viper. Chceme dohodu na úrovni vláda-vláda,“ vysvětloval mluvčí ministerstva obrany Jan Pejšek.\nVrtulníky Venom z druhé nabídky byly přitom kritizovány i v interním dokumentu armády: “Vrtulník UH-1Y byl v celém marketingovém průzkumu hodnocen jako nevyhovující v řadě takticko-technických požadavků a ekonomicky nejméně vhodný vrtulník. Tento stroj podle armádních specialistů nepřevyšuje schopnosti vrtulníků, které jsou již v armádě zavedené a plnohodnotně neplní hlavní úkol stanovený ministerstvem obrany. Jako velký problém bylo zmíněno, že stroj od americké společnosti Bell neumožňuje působit za podmínek vzniku námrazy, což patří mezi základní požadavky na budoucí víceúčelový vrtulník”, stálo v expertize.\nA pořizovat čistě bitevní stroje Viper, které nemohou přepravovat žádné vojáky, už vůbec nedává smysl.\nLépe hodnoceny jsou výrazně větší vrtulníky Black Hawk z první nabídky. Ministerstvo ovšem zamlčelo jednu zásadní informaci - že sice budou stát při pořízení 13 miliard Kč, ovšem několikanásobnou částku pak vydá Česká republika v průběhu jejich životního cyklu.\nItalové z kola ven\nI přes jasné výhrady k nabídce USA byli Italové nuceni zmizet ze scény. Armádní špičky se předháněly ve chvále amerických strojů - podle náčelníka generálního štábu Aleše Opaty jde o kategorii špičkových vrtulníků.\nO co víc pochvalných hlasů zaznívalo z resortu, o to větší kritika přišla z venku. Opozice proti nákupu hlasitě protestovala a komunisté vyhrožovali odmítnutím podpořit vládu při jednání o důvěře.\nPouze marketingový průzkum\nTakovou vlnu kritiky ministerstvo zřejmě nečekalo. Nyní kličkuje a vyjednávání s Američany popisuje už pouze jako marketingový průzkum trhu.\nDle informací z rezortu se ministerstvo zaleklo argumentu, že přímý nákup od Američanů a vyloučení evropské konkurence by mohl vést k dalšímu řízení Evropské komise proti ČR.\nNákup předražených vrtulníků od Američanů bez soutěže totiž nejde odůvodnit ani časovou tísní, ani unikátností americké nabídky. Vlastní marketingový průzkum ministerstva navíc prokázal, že požadavky české armády může splnit více dodavatelů a navíc levněji. Pokud by pokračovalo jednání pouze s Američany, jednalo by se o porušení pravidel hospodářské soutěže na evropském trhu.\nVýběr vrtulníků pro českou armádu byl zahájen už za ministra obrany Martina Stropnického. Ten poslal dál jen americké a italské stroje. Jeho nástupkyně Šlechtová ale celý proces zastavila a předala případ k prošetření Vojenské policii kvůli nestandardnímu způsobu výběru. Ten připouští i Martin Stropnický, který dnes vykonává pozici velvyslance v Izraeli: „Oslovovali jsme vlády a polská mezi nimi nebyla. Navíc cena vrtulníku Black Hawk přesahovala naše tehdejší rozpočtové možnosti. Pokud hovoříte o lobbování, ano, někteří lobbovali. Včetně poslanců. Ve prospěch Black Hawku,“ sdělil.\nPak ale přišla na řadu americká návštěva premiéra v Bílém domě a vše spělo k dohodě s Američany. Nyní se dle všeho situace vrací na začátek.\nKteré stroje nakonec nahradí zastaralé vrtulníky ruské výroby, není zatím jasné. Důležité ovšem je, že se výběr nových vrtulníků pro českou armádu vrací do zákonných podmínek.\nJiří Mravec: Perun nesplnil podmínky tendru. Přesto pokračuje dál\nMinistr Metnar: Vozidla Titus budou vyráběna v České republice\narmáda , Doležal , MO , tendr , vrtulník , technika\nKolegové z Výboru pro rozpočtovou kontrolu předložili „neotřelý“ návrh jak ušetřit výdaje na fungová…\n10:43 Lukáš Kovanda: Zákon by měl podle ČSSD snížit ceny bytů až o třetinu


Tentýž obor jsem již studovala v Olomouci. Udržela jsem se tam čtyři roky. Důvodů pro zanechání studia bylo více, rozpsala jsem se v článku Po roce budu opět studentka, tentokrát to dokončím a basta fidli. Mluvila jsem v něm rovněž o přijímacích zkouškách a o zápisu na novou školu. Článek je plný odhodlání a zmiňuje, že by mi nová univerzita měla uznat řadu již absolvovaných předmětů. Zde bych ráda navázala. Je to složitý proces, kvůli kterému jsem měla chuť studium hned na začátku vzdát. (A to jsem onen článek zakončila slovy Go girls! #neverstop...)\nPřipište mi kredity, už jsem toho zvládla dost! Nebo ne?\nK prvnímu zklamání došlo při pohledu na seznam nových předmětů. Spárovat je se starými byla věda, neboť se teď vyučuje podle nového programu, který se od mého původního dost liší. Několik dní jsem pročítala sylaby a dávala dohromady ty, které si byly aspoň trochu podobné.\nNašla jsem jich méně, než jsem doufala. Kromě párování působila problém také podmínka o způsobu zakončení předmětu. Ty, které v Ostravě končí zkouškou, musí být zkouškou zakončeny i jinde, aby byly uznatelné. Jenomže zatímco v Ostravě těch zkoušek mají hodně, v Olomouci bývaly oficiálně spíše zápočty. Kvůli tomu mi nemohli uznat třeba obecnou psychologii. Zápočtový test v Olomouci byl přitom těžší než letošní zkouškový v Ostravě. Podobný paradox bude s klavírem: V Olomouci jsem měla tři zápočtové přehrávky, v Ostravě je jedna. Zkoušková. Sóličko před učitelem si tedy střihnu ještě jednou.\nVyplňte formulář. Formulář pedagogické fakulty!\nNa stole ležel dlouhý seznam předmětů, doklad o průběhu studia v Olomouci a hromada formulářů, které se těšily na vyplnění. Na vypsání toho bylo víc než dost: název, zkratku, počet kreditů a údaje o zakončení předmětů z Olomouce, a název, zkratku, počet kreditů a garanta předmětů z Ostravy. Strávila jsem nad tím pár hodin, informace jsem hledala na třech různých místech.\nKdyž jsem měla hotovo, objevila jsem jednu velkou vadu: Psala jsem to na formuláře s logem FAKULTY SOCIÁLNÍCH STUDIÍ. Druhé kolo bylo jednodušší, stačilo všechno opsat z původních papírů. Ale i tak. Dovedla bych si představit lepší program.\nDoručte formuláře na jednotlivé katedry\nFormuláře jsem měla nachystané na přelomu července a srpna, kdy bylo na vyřizování brzo. Ve druhé polovině srpna, kdy už by se něco řešit dalo, jsem pomalu praskala a na školu jsem neměla ani pomyšlení. Těch pár myšlenek, které mi ještě zbyly, vzaly za své po porodu. Realitu jsem začala brát v potaz až ke konci září. V době, kdy bylo na uznávání předmětů skoro pozdě.\nTěžko rozepisovat, jak moje zmatené zařizování probíhalo, sama se v tom neorientuju. Nejen, že bylo pozdě, ale vzhledem ke covidu bylo dost vyučujících doma. Byla jsem z toho na prášky a málem jsem studium zabalila dříve, než začalo.\nVyřizování x vystupování - ráda předvádím, co umím, ale nerada se něčeho dožaduju!\nElán se mi vrátil poté, co mi uznali první předměty.\nDo konce října nebude probíhat prezenční výuka\nBlížil se první vyučovací den. Teprve teď jsem si úplně uvědomila, co jsem si způsobila, když jsem začala studovat s tak malým miminkem. To ho mám jako nechat někde na hlídání a odjet od něj do Ostravy?!? Postupně si na odloučení zvykáme, ale tehdy jsem si to nedokázala představit. Den před přednáškou naštěstí obě ostravské univerzity zrušily prezenční výuku a bylo po starostech.\nPrvní týden se nic nedělo, od druhého se rozjely přednášky přes internet. Když to šlo, sledovala jsem je u rodičů. Věnovali se miminku a já jsem se mohla plně soustředit na školu. Když to nešlo, byla jsem doma a školu jsem sledovala alespoň po očku. Byla to pohoda, jen jsem si musela dát pozor na vypínání mikrofonu. Spolužáci by se divili, kdyby uprostřed matematiky slyšeli „jéééje, copak to máme v plince?".\nPůvodně měla být online výuka jen do konce října, nakonec tak asi bude probíhat celý rok.\nŠlo to lépe, než jsem očekávala. Určitě mi dost pomohlo, že jsem studovala pouze šest předmětů. Zbylé mi uznali a předměty z dalšího ročníku jsem si pro jistotu nezapisovala. Největší obavy jsem měla z matematiky. Protože se v ní srozumitelně probíraly věci, které už jsem kdysi slyšela, zvládala jsem ji bez potíží. Většinu znalostí jsem pochytila přímo ve výuce.\nMnohem náročnější byl předmět, do kterého bych to vůbec neřekla. Jmenuje se profesní komunikace. Dostali jsme obrovskou hromadu úkolů. Tolik času, kolik jsem nad nimi trávila, mi netrvalo ani malování šesti obrazů formátu A2 do olomouckého přemětu Malba...\nPřes týden jsem studovala s miminkem v šátku, mimo něj totiž moc nenaspí. O víkendu jsem ho posílala na procházky s tatínkem nebo na návštěvu k babičce. Občas jsem měla pocit, že je toho na mne moc, ale jakmile jsem se dala do práce, viděla jsem, že mi to jde vlastně celkem rychle.\nZkoušky, zkoušky, zkoušky\nJako první, už v prosinci, jsem uzavřela profesní komunikaci. Zkouška byla po všech těch úkolech už jenom formalita. Další předměty na mne čekaly v lednu v podobě online testů. A pak tu byla obávaná matematika. Na tu jsem musela do školy. Skládala se ze dvou částí: z praktické písemné a teoretické ústní. Nakonec se ale psala i teorie. Nedovede si představit, jak se mi díky tomu ulevilo!\nZkoušku jsem plánovala až na konec ledna, abych měla dostatek času se připravit. Jednoho večera jsem však dostala šílený nápad: Půjdu pozítří! Tzn. o dva týdny dříve. Aspoň to budu mít za sebou! Možná jsem to neuměla dokonale, ale stačilo to na C. Uf. Bylo to skvělé rozhodnutí.\nPrvní semestr je za mnou. Celkem mi to jde. Třeba jednoho dne opravdu budu mít titul! Ale to je ještě vzdálená budoucnost. Zatím mi můžete držet palce v letním semestru.\n*Je to skoro 5 měsíců, co nejsem těhotná, ale pořád mám zafixované slovo trimestr. Semestr mi nějak nejde přes pusu prsty.\n(budoucí) Maminka Deník Škola\nTeri Glint 18. ledna 2021 17:36\nUff, po tom, cos musela absolvovat si piš, že ti držím ve studiu palce :) Já jsem ještě na konci minulého roku vesele hlásala, že půjdu znovu studovat, ale teď po novém roce mě to přešlo. Dodělám momentální školu a hotovo. Možná to v budoucnu přehodnotím a do školy se vrátím, teď to ale nevidím. Gratuluju ke (skoro) uzavřenému semestru!\nKája 19. ledna 2021 6:45\nDěkuji. Tu hudebku zmáknu, tou už se vůbec nestresuju.\nChápu, teď už se těšíš, až budeš mít klid. No a co, studovat můžeš začít kdykoli. Třeba klidně v padesáti, kdyby se ti potom zastesklo!\nMaría mía 18. ledna 2021 23:01\nKlobúk dole, ako pekne si to zvládla! Myslím, že ty by si ho mohla dostať už teraz. Máš nemalú prax v odbore a myslím, že si si v ňom začala budovať aj celkom úspešnú kariéru :)\nKája 19. ledna 2021 6:47\nTaky si myslím, že už by mi to mohli dát! :D Nakonec budu nejstudovanější učitelka, když v podstatě budu mít dvě školy...\nAnonymní 19. ledna 2021 15:38\nJe skvělé, žes to nevzdala. Držím palce :-)\nV kleci z představ\nKája 21. ledna 2021 7:16\nMarie Veronika 20. ledna 2021 11:31\nJsi opravdu odvážná, že ses pustila do studia s miminkem! Budu ti moc držet palce do letního semestru i do dalších let - to by bylo, aby ti ten titul nakonec nedali :-) A k té univerzitní administrativě, to je prostě hrůza. Dělala jsem na fakultě v administrativních vodách dva roky... a nikdy víc.\nOdvážná, nebo spíš šílená?\nLeník 20. ledna 2021 17:34\nTo muselo být hodně náročné, samé papírování. Hlavně, že už to máš úspěšně za sebou.\nJsi tedy znovu v prváku, nebo v jakém ročníku?\nMě čeká poslední zkouška v úterý z matematiky. Také máme teoretickou a praktickou. Pak na chvíli klid. Ať se ti daří :)!\nKája 21. ledna 2021 7:17\nBylo to příšerné. Hlavně když jsem zjistila, že jsem všechno psala na špatné formuláře... :D\nAno, jsem v prváku, ale měla bych vystudovat rychleji než za pět let.\nDržím s tou matematikou palce, je to zákeřný předmět.\nNikky 22. ledna 2021 8:38\nMáš môj neskonalý obdiv :-) Držím ti päste :-)\nKája 24. ledna 2021 8:59\nDavid Rada 24. ledna 2021 17:05\nTak ať jdou stejně dobře i další semestry. :)\nKája 24. ledna 2021 19:01\nTvořilka 21. února 2021 14:47\nÚplně chápu nechuť při vyplňování papírů a zoufalství v momentě, kdy to člověk napíše do špatného formuláře, tohle se mi stalo nespočetněkrát ;) Musím pogratulovat, ono studovat s mimčem musí být poměrně těžké, na durhou stranu si myslím, že online výuka to vcelku zjednodušuje ;) :D Aspoň k nečemu je aktuální situace dobrá! Budu držet pěsti nejen na další semestr! :D\nKája 22. února 2021 21:47\nTo každopádně, nemusím tak moc řešit hlídání. Nějaké samozřejmě potřebuju i tak, ale je to flexibilnější. Na výuce syn může být klidně se mnou a povinnosti můžu plnit, kdy se to hodí. Já právě doufám, že bude distanční výuka co nejdéle. Klidně ať distančně státnicuju. :D Na druhou stranu bych se ráda vrátila do práce už do normálního provozu..\nBloud. Well Bloud. 8. března 2021 22:58\nČlověk tě na chvíli spustí z očí a ty si stihneš pořídit dítě a školu! Gratuluju k obojímu :)\nKája 9. března 2021 14:30\nA já mám radost, že Bloudička existuje a přesedlala na Blogspot!


Wizz Air bude létat do Záporoží, otevře tam hned šest linek | Airways.cz\nWizz Air bude létat do Záporoží, otevře tam hned šest linek\n25.10.2019 - Evropa\nNízkonákladová aerolinie Wizz Air oznámila na úterní tiskové konferenci v Kyjevě zahájení pravidelných letů do Záporoží na jihovýchodě Ukrajiny. Do tohoto města se zhruba 800 tisíci obyvateli otevře maďarská aerolinie hned šest pravidelných linek a to z Budapešti, Gdaňsku, Krakova, Vídně, Vilniusu a Wroclawi. Lety budou zahájeny s novým letním letovým řádem 2020 koncem příštího března.\nSeverní skalnatá část ostrova Chortycja, v pozadí Dněperská vodní elektrárna (foto: Maxim Razin/Wikimedia Commons - CC BY 2.5)\nDosud bylo možné letět do Záporoží s přestupem v Kyjevě nebo ve Varšavě. Pro nás je nejzajímavější nové spojení s tímto ukrajinským městem z Vídně a Krakova. Z rakouské metropole bude Wizz Air létat do Záporoží od 29. března 2020 vždy ve čtvrtek a v neděli s letounem Airbus A321. Z Krakova bude společnost létat od stejného data vždy ve středu a v neděli. Prodej letenek na všechny nové trasy do Záporoží byl zahájen tuto středu.\nWizz Air - Airbus A321 (foto: Alan Wilson/Wikimedia Commons - CC BY-SA 2.0)\nPodle Wizz Air je Záporoží jedním z nejkrásnějších a nejstarších měst na Ukrajině. Díky největšímu ostrovu na Dněpru - přírodní a kulturní památkou Chortycja se svými lesy, jezery a plážemi tak slibuje Záporoží nevšední odpočinkovou dovolenou.\nDíky této nové lince vzroste nabídka kapacity Wizzu ve Vídni o 50 tisíc sedadel. Se sítí 45 destinací nalétávaných z Vídně nabídne Wizzair v roce 2020 celkem přes čtyři milióny míst.\nNové linky z Krakova\nNové linky z Wroclawi


Záplavy ve Španělsku mají další oběti, pomáhá armáda - Novinky.cz\nNovinky.czZahraničníEvropaZáplavy ve Španělsku mají další oběti, pomáhá armáda\n14. 9. 2019, 16:18\nZáplavy vyvolané přívalovými lijáky si tento týden na jihu Španělska podle aktuální bilance vyžádaly nejméně šest mrtvých. Na twitteru to v sobotu oznámil španělský premiér Pedro Sánchez. Lidi v zatopených oblastech zachraňují z vrtulníků. Pomáhá i armáda.\nMinisterský předseda se s rozsahem povodní v postižených oblastech seznámil z paluby vrtulníku, uvedl list El País. Rodinám obětí vyslovil soustrast a postiženou oblast ujistil, že budou využity veškeré prostředky k tomu, aby se zde život vrátil k normálu.\nAftermath of major floods near the A-7 motorway to Orihuela, Alicante, SE SPain yesterday, Sept 13th. Report: Carlos Hernán via @MeteOrihuela pic.twitter.com/fX1tv80KnD\n— severe-weather.EU (@severeweatherEU) September 14, 2019\nNa videu následky záplav u dálnice A7 poblíž španělského Alicante.\nNa některých místech podle agentury DPA napršelo přes 200 litrů na metr čtvereční. Kvůli přívalům vody se místní toky vylily z břehů a spolu se záplavami se oblast potýkala i se sesuvy půdy. Dočasně byla uzavřena letiště v Almeríi a Murcii a nesjízdných stále zůstává řada silnic.\nSe záchranou lidí odříznutých vodou pomáhá zhruba 1200 vojáků za pomocí helikoptér a dronů a s nimi více než 850 vojenských zdravotníků. Podle listu El País jde o bezprecedentní nasazení.\nBEZ KOMENTÁŘE: Záplavy ve Španělsku


Ice Cream Man (1995) - film online zdarma\nIce Cream Man - zde online ke zhlédnutí\nPodívejte se na pořádný film zdarma a online. Pro zhlédnutí filmu stačí kliknout na tlačítko pro přehrání níže. Připravte se na představení hlavní role, kterou ztvární Clint Howard Díky rychlému internetu se dnes filmy dají snadno přehrávat přímo v prohlížeči online. Film si můžete také stáhnout k sobě do počítače pomocí odkazů níže. Chceteli si přečíst komentáře k filmu na csfd.cz, můžete kliknout na příslušné tlačítko csfd níže. Ice Cream Man ke stažení. Máme zde k dispozici video k filmu? Můžete si ho přehrát pomocí kliknutí níže. Streamuj.tv nabízíme z důvodu vysoké kvality videa, nízké ceny a především neobsahuje žádné reklamy a viry. Film online zdarma přehrajete přes Netu.tv, Streamuj.tv je mírně zpolatněno, ale nabízí lepší kvalitu bez reklam. Stáhnout film Ice Cream Man můžete například z úložiště Hellspy.\nHrají: Clint Howard, Justin Isfeld, Sandahl Bergman, Olivia Hussey, David Naughton, Jan-Michael Vincent, David Warner, Matthew McCurley, E.E. Bell, Cole S. McKay...


akvarijní technika, akvarijní potřeby - Nase jezírka\n> Akvaristika>Akvarijní dekorace\nPlastové, keramické dekorace do akvária. Každé akvárium je krásný malý vodní svět, jehož design můžete vytvořit podle...\nFantasy driftwood M - karton\nFantasy driftwood M je přírodní dekorace do akvárií terárii, jezírek a zahrad.\nPřírodní dekorace Desert driftwood do akvárií terárii, jezírek a zahrad.\nPlastové dekorační kamínky do akvárií a bettárií v atraktivních barvách. Balení: 45g..\nHailea akvarijní pozadí GRASSY...\nAkvarijní pozadí - tapeta pro malé nádrže s výškou do 50 cm se vzorem Grassy (zelené rostliny). Rozměry: 30 cm výška, 15 m délka. Upozornění: prodej je možný pouze vcelku (tj. 15m délka). Cena uvedena za 1 ks...\nAkvarijní pozadí - tapeta pro velké nádrže s výškou nad 50 cm se vzorem Grassy (zelené rostliny). Rozměry: 80 cm výška, 25 m délka. Upozornění: prodej je možný pouze vcelku (tj. 25m délka). Cena uvedena za 1 ks...\nAkvarijní pozadí - tapeta pro velké nádrže s výškou nad 50 cm se vzorem Grassy (zelené rostliny). Rozměry: 71 cm výška, 15 m délka. Upozornění: prodej je možný pouze vcelku (tj. 15m délka). Cena uvedena za 1 ks...\nAkvarijní pozadí - tapeta pro malé nádrže s výškou do 50 cm se vzorem Grassy (zelené rostliny). Rozměry: 41 cm výška, 15 m délka. Upozornění: prodej je možný pouze vcelku (tj. 15m délka). Cena uvedena za 1 ks...


Valeo chce u Milovic postavit městečko pro testování autonomních systémů - Seznam Zprávy\nZprávyRegionyStředočeský krajValeo chce u Milovic postavit městečko pro testování autonomních systémů\n9. 6. 23:55\nSpolečnost Valeo chce v horizontu deseti let postavit na bývalém letišti u Milovic na Nymbursku takzvané autonomní městečko. Bude tam simulovat městský provoz, což umožní testování nových autonomních systémů vozidel.\nV příštích 20 letech chce Valeo v Milovicích investovat nejméně 100 milionů korun.\nAutonomní městečko je interní pracovní název projektu. Valeo chce v městečku vybudovat typické prvky městského provozu, například křižovatky, kruhové objezdy nebo přechody pro chodce. Vzniknout mají také kulisy domů. „Abychom mohli věrohodně simulovat městskou dopravu a učit náš software a senzory rozpoznávat různé dopravní situace,“ uvedl za Valeo Gábor Iffland.\nAutonomní městečko ale není jediným projektem, který Valeo v Milovicích plánuje. „Plánujeme vybudovat zázemí pro naše vývojové inženýry, kancelářskou budovu, laboratoře, kalibrační halu pro senzory a různé další plochy s různou přilnavostí asfaltu, abychom mohli simulovat nouzové brzdění,“ řekl Iffland. Nyní v Milovicích například vzniká asfaltová dráha pro testování ve vysokých rychlostech.\nSpolečně s investicemi v Milovicích plánuje Valeo rozšiřování týmu svých zaměstnanců. Testovací polygon na Nymbursku je součástí pražského vývojové centra firmy, v následujících letech chce Valeo přijmout stovky nových zaměstnanců, především s vysokoškolským vzděláním. Jde například o softwarové inženýry, strojní konstruktéry nebo testovací inženýry.\nValeo v Milovicích testuje asistenční systémy. Jde například o systémy nouzového brzdění, které zabraňují srážce s překážkou, kterou může být například pomalu jedoucí vozidlo nebo chodec. Valeo vyvíjí také systém, který se dokáže sám vyhnout překážce, vůz přitom pokračuje v jízdě a nebrzdí.\nValeo je jedním z největších zaměstnavatelů v automobilovém průmyslu v České republice. Na šesti svých pracovištích má 4000 zaměstnanců, z toho přes polovinu ve Středočeském kraji. Ve 33 státech zaměstnává přes 110 tisíc lidí. Má 187 výrobních závodů, 20 výzkumných center, 43 vývojových center a 15 distribučních skladů.


Prošívaný ložní set z ovčí vlny celoroční\nCeloroční prošívaná ložní souprava polštář a přikrývka vhodná i pro alergiky. Vnitřní materiál u této soupravy je mykaná ovčí vlna MERINO v sypkovině ze 100 % bavlny. Barva sypkoviny smetanová. Souprava obsahuje přikrývku v rozměru 135 x 200 cm a v prodlouženém provedení 135 x 220 cm. Polštář je o rozměrech 90 x 70 cm.\nVlněná prošívaná souprava obsahuje v klasickém provedení deku 135 x 200 cm (hmotnost náplně 1,5 kg) a v prodlouženém 135 x 220 cm (hmotnost náplně 1,7 kg) . Polštář je o rozměrech 90 x 70 cm (hmotnost náplně 1,2 kg). Vysoká kvalita přikrývek a polštářů je docílena jakostní povrchovou sypkovinou 100% bavlna z tuzemské výroby.\nVnitřní materiál je vlněné mykané rouno ze 100% ovčí vlny Merino u přikrývek a u polštářů vlněné mykané rouno tvořeno 50% vlny Merino + 50% dutého vlákna, kvůli většímu objemu polštáře, vzdušnosti a pružnosti. Přikrývky z ovčí vlny jsou termoregulační - přizpůsobují se tělesné teplotě, nedochází k nadměrnému pocení. Jsou vhodné pro alergiky z důvodu její nízké prašnosti, přítomnému lanolínu a schopnosti odvádět vlhkost z lůžkovin.\nTagy: sety, lozni sety, soupravy, lozni, prosivane, celorocni, vlnene, merino,


Svižná vztahovka odehrávající se opět v kulisách města Plzně. Byla-li Obora muflonů o nedospělých dospělých psána s kritickým humorem, Hnojníky v hlavě odrážejí krutou realitu dlouhodobých vztahů, nestojí-li na pevných základech mravních hodnot obou partnerů.\nOn je zahlcen prací, Ona se "nudí" na mateřské dovolené. On si filozofuje, Ona mění plýnky. On je stále ve společnosti, Ona je sama.\nTo se má ale všechno brzy změnit...\nPříběh z loňského roku má již svůj název a lehce se rozrostl - O vytrvalém muži.\nPo nedobrých zkušenostech s vydavatelem Obory muflonů nakladatelstvím Beletris, vydávám tento příběh sám. Omezený náklad pro knihovny, přátele a pár věrných čtenářů. K zapůjčení v Národní knihovně v Praze, Moravské zemské knihovně v Brně, Studijní a vědecké knihovně v Olomouci, Moravskoslezské knihovně v Ostravě. Dále pak také v rodné Plzni - a to jak v SVK, tak v Městské knihovně.\nZačal jsem pracovat na románu, jež se odehrává v Plzni roku 2015. Hlavní postavou je On - muž středního věku žijící v domácnosti se svou ženou - Ona - a jejich dcerou - Malou. On přemýšlí, nad vším, co jde kolem. Má moře otázek, všímá si detailů, které ostatní přehlížejí a čas od času uvažuje, zda opravdu žije nebo je jeho život jen přeludem. Hnojníky v hlavě.\nKoncem října jsem se procházel lesem a napadl mne jeden úplně jednoduchý příběh, který jsem další den sepsal. Je sotva na půl stránky, ale opakovaně mne těší. Poslal jsem ho kamarádce Zuzce Lomičkové, nebude-li chtít k němu nakreslit pár stejně jednoduchých kreseb - tak uvidíme, co z toho vzejde.\nV červnu letošního roku vyšla novela Obora muflonů. Zakoupit ji lze jak u nakladatelství Beletris , tak u celé řady knihkupců. Debatovat o novele můžete také na facebooku.\nTaké jsem si začal dělat pár poznámek pro dvojknížku pro nejmenší - inspirací jsou mi má dítka Doubravka a Anežka...\nV průběhu necelého roku vznikla novela Obora muflonů, o které bych řekl asi toto:\n"Bar je bezedná studnice moudrostí i oplzlostí. Autor - barman v jednom z plzeňských podniků - posbíral některé z nich a vtělil je do osudů šestice mladých mužů - "muflonů".\nSvižná, místy vtipná novela s notnou dávkou sexu není rozhodně čtením pro děti. Nejde sice o pornografii, ale text obsahuje řadu vulgárních výrazů, které všichni dobře známe, ale málokdy je říkáme nahlas. Jde o malou sondu do intimních zákoutí jednotlivců a jejich protějšků. Každý hraje nějakou roli, každý nosí masku, každý si šlape po štěstí."\nPříběhy lesního království zaujaly tvůrce z České televize natolik, že si zakoupili práva, ale dle posledních zpráv pohádku točit nebudou.\nObzvlášť příjemné pro mne bylo psaní dvou textů na hudbu Jana Randy - Loučení a Nad starým hřbitovem.\nV roce 2011 jsem začal psát Rukopis - zatím žiji v domnění, že z toho bude historický román s prvky magie, ale kde "to" nakonec skončí, je i pro mne ve hvězdách.\nRok 2010 byl ve znamení počátků. Začal jsem psát svou první divadelní hru Nikdy nevíš. Jde o takový můj pokus, který stále není dokončen podobně jako námět na TV seriál Údolí laní, který pravděpodobně přepracuji do podoby novely.\nSvětlo světa také spatřila Pinta čokolády - příběh pro menší děti /8- 10 let/, který krásně ilustrovala Zuzka Kubíková. Ony vlastně vznikly příběhy tři, z nichž jeden se někam zatoulal a zbylé dva pravděpodobně spojím dohromady a zkusím pro něj najít vydavatele.\nPravděpodobně do tohoto roku spadá leporelo o Plzni s názvem: Plzeňské putování - aneb toulky s vodníkem Plžbluňkem, které sem možná umístím ke stažení. Zatím zvažuji optimální formát.\nJde o pár vlastních malůvek plzeňských známých staveb (Katedrály sv. Bartoloměje, Radnice, Trestnice Bory, Podzemí, Měšťanské besedy, Velké synogogy, Hlavního nádraží ČD), po kterých provází postavička vodníka Plžbluňka.\nNa jedné stránce je pochopitelně i zdobný znak města Plzně, na jiné se dozvíte něco více o samotném názvu města, který pro někoho nemusí být lichotivý, ale samotného vodníka tento výklad názvu vždy potěší.\nV květnu jsem dopsal pohádkový příběh pro starší děti Příběhy lesního království, který jsem chtěl vydat před narozením svého prvního potomka. Vzhledem k tomu, že termín porodu byl stanoven na začátek června, měl jsem docela honičku.\nAby mne při dopisování nic nerušilo, využil jsem pozvání do norského Stavangeru, kde jsem díky jazykové bariéře nebyl nikým rušen a psaní mi šlo pěkně od ruky.\nV červnu jsem pak mohl do porodnice přinést čerstvý výtisk. Vydáno bylo pár desítek kusů, z nichž doma opatruji poslední dva, které schovávám pro naše dvě dcery. Titulní stránku nakreslila Lucie Stará - dnes Ondrušková\nV srpnu pak vznikl překlad do srbštiny, o který se postarala Mara Bogdanović, kterou pohádkový příběh doslova nadchl. Dosud jej četlo několik set lidí a dle zpětné vazby se Maře opravdu povedl.


Autor trháku o Králi Šumavy má nový román. První verzi četl Foglar, říká - iDNES.cz\n13. dubna 2019 9:43, aktualizováno 9:43\nSpisovateli Davidu Janu Žákovi vyšel v Albatrosu román pro mládež s názvem Zmizení Edwina Lindy, dobrodružný foglarovský příběh s motivy fantasy, ale i šikany. Autor bestselleru Návrat Krále Šumavy na něm pracoval spoustu let.\nJihočeskému spisovateli Davidu Janu Žákovi vyšel nový román pro mládež s názvem Zmizení Edwina Lindy. | foto: Petr Kubát, MF DNES\nHlavním hrdinou Žákovy novinky je dvanáctiletý Edwin, který zažívá příšerné období. Jeho otec zmizel za podivných okolností ve skalách a maminka leží v kómatu v nemocnici. Žije s dědečkem a nastoupil do nové školy, kde se stává obětí šikany.\n„Podobně jako hrdinové jeho milovaných fantasy knih se rozhodne nepřátelům postavit a spolu s kamarády ochránit i mapu Šumavy a zápisník po otci. Kdyby se dostal do nepovolaných rukou, změnil by šumavské lesy v poušť. Zmizení Edwina Lindy je první částí z třídílné série Tromby,“ říká 48letý David Jan Žák, jehož proslavil román Návrat Krále Šumavy. Příběh o Josefu Hasilovi, který nedávno oslavil 95. narozeniny, se stal ihned po vydání bestsellerem.\nDavid J. Žák (48)\nNarodil se v Prachaticích. Vystudoval český jazyk a výtvarnou výchovu na Jihočeské univerzitě. Pracoval jako novinář, učil na Česko-anglickém gymnáziu v Budějovicích, nyní vyučuje výtvarný obor na Základní umělecké škole v Prachaticích. První literární počiny tvořil už v dětství. Vydal sedm básnických sbírek. Napsal tři knihy pro dospělé, román Návrat Krále Šumavy o převaděči Josefu Hasilovi se po vydání v roce 2012 stal bestsellerem. V jednání je natáčení televizní minisérie podle této knihy. Zmizení Edwina Lindy je jeho první knihou pro mládež. S manželkou Lenkou a čtyřletou dcerou Anežkou žije v dřevěném domku na Šumavě. Prázdniny tráví v maringotce hluboko v lesích Novohradských hor.\nNávrat Krále Šumavy o slavném převaděči a agentu chodci vyšel v roce 2012. Proč s novým románem přicházíte až po sedmi letech?\nTrvá mi dlouho, než připravím knihu k vydání. Román Zmizení Edwina Lindy je dokonce osmou verzí tohoto příběhu. První pochází z mého dětství, což jsem zjistil až týden před vydáním románu. Probíral jsem se doma starými věcmi a našel rukopis Zálesácké dobrodružství. Byl to můj první dětský příběh, který jsem dopsal. Bylo mi tehdy 12 let a snažil jsem se vytvořit něco ve stylu Jaroslava Foglara. Začetl jsem se do toho, začalo mě úplně mrazit, protože je to téměř stejný příběh, který právě vychází. Změnila se jen jména, je to jiná parta, nebylo tam žádné fantasy. Úplně jsem na to všechno zapomněl, ale podvědomě to ve mně zůstalo.\nV novince jste poměrně drsně zachytil šikanu. Zažil jste ji?\nAno, motal jsem se tehdy v začarovaném kruhu. Ve třídě jsme měli kluka od rány i partu, která mě šikanovala. Tenkrát to nikdo neřešil. Dokázali týrat psychicky i fyzicky. Jednou jsem se zastal slabšího spolužáka a on se mi pak paradoxně posmíval. Podobně jako hlavní hrdina mého románu Edwin Linda jsem skončil po jednom útoku v nemocnici. Šikana existuje pořád, je to téma, které stojí za to otevřít. Je plíživá, začne to klukovinama, až to přeroste do něčeho, kdy jde o život. Román je pro mě hodně osobní. Navíc mi stejně jako hlavnímu hrdinovi ve 12 letech zmizel otec.\nKomunisti ho zavřeli do kriminálu. Já jsem to tehdy vůbec nechápal. Nemohl jsem za ním, neviděl jsem ho hodně dlouho. Převrátilo to život naší rodiny vzhůru nohama. Na čas mi úplně zmizel ze života. Žil jsem si v té době v takovém svém světě plném příběhů.\nTehdejší Zálesácké dobrodružství jste prý poslal i samotnému Foglarovi...\nVycházelo na pokračování ve školním časopise a já to Foglarovi průběžně posílal. Povzbuzoval mě, psal mi, ať to nevzdávám, trochu mi suploval tátu, byl pro mě obrovskou autoritou. Podařilo se nám s klukama za ním několikrát zajet. Mám od něj balík dopisů. Navíc jsem teď v Památníku národního písemnictví nalezl i dopisy, co jsem mu posílal já. Od správkyně pozůstalosti jsem se dozvěděl, že si mě zařadil do složky svých oblíbených ctitelů.\nJihočeskému spisovateli Davidu Janu Žákovi vyšel nový román pro mládež s názvem Zmizení Edwina Lindy.\nTo vás muselo potěšit, ne?\nMoc si toho vážím. Ještě jako novinář jsem s ním později dělal několik pořadů. Už byl starší a já si myslel, že si mě nebude pamatovat. A on hned řekl: Kdo by si nepamatoval Černé pantery z Prachatic? To byl náš klub ve stylu Rychlých šípů. Jezdil jsem za ním na sklonku života do nemocnice, četl jsem mu komiksy Rychlých šípů a on u toho vzpomínal.\nKromě foglarovského ducha se v knize ve velkém objevuje fantasy literatura. Vy jste fanoušek tohoto žánru?\nMám fantasy rád. Jako učitel vím, že děti dnes pod lavicí nečtou dobrodružnou literaturu jako my, ale fantasy. Zmizení Edwina Lindy je příběh ze současnosti, nemohl jsem tam proto dát Karla Maye.\nČetl jste ukázky i svým žákům?\nKdyž jsem ještě učil na Česko-anglickém gymnáziu v Českých Budějovicích, tak jsem to studentům četl při výtvarce na pokračování. Testoval jsem si to na nich. Třída, kde jsem předtím neslyšel vlastního slova, byla celé dvě hodiny ticho. Natolik je příběh zaujal.\nNa přebálce stojí, že kniha je pro čtenáře od 10 let. Některé scény šikany jsou hodně drsné, myslíte, že to malí čtenáři skousnou?\nJako učitel vidím, co všechno děti čtou, na co se dívají v televizi nebo jaké hrají počítačové hry. Jsou připraveny na daleko drsnější příběhy, než jsme byli my. Nebojím se toho, že by to desetiletý čtenář nezvládl.\nV románu jsou ilustrace světoznámého tvůrce Jindry Čapka. Jak vznikla spolupráce?\nMy jsme kamarádi, já jsem mu o tom vyprávěl, když jsem psal a on se sám přihlásil, že to chce ilustrovat. Také vyrostl na Foglarovi, máme společné dětské lásky. Nechal jsem mu úplně volnou ruku. Dostal rukopis a začal si dělat náčrtky a nápady. Celé to trvalo půl roku. Chtěl jsem, aby ilustrace byly černobílé. Barva může vzít kouzlo.\nZmizení Edwina Lindy je první část z trilogie Tromby. Jak to vypadá s dalšími díly?\nDruhý díl s názvem Tajemství Žeberova odkazu už mám napsaný, budeme na něm pracovat s redaktorkou Albatrosu. Bude to detektivka, parta dětí pátrá, kam zmizel Edwin a jakou souvislost to mělo s profesorem Žeberou a jeho zápisníkem.\nTato postava je reálná?\nAno. Profesor Žebera byl geologem na Karlově univerzitě a v 50. letech dělal pro komunisty tajný průzkum šumavského pohraničí kvůli možné těžbě. Zkoumal, jaké je zde podloží, co je v zemi schované. Žebera vedl oficiální zápisy pro tehdejší vládu, ale i soukromé. A to je ten Žeberův zápisník. Jeho spolupracovníci mluvili o tom, že ho měl. Byl fanda do vltavínů, tehdy to byly bezcenné kameny. Zápisník zmizel, nikdo neví, kde je. Je to svatý grál všech hledačů kamenů i geologů. Kdo by ho objevil, stal by se milionářem.\nPro Albatros připravuju příběh Jana Tleskače. Měla by to být foglarovka, ale možná to bude více ve stylu Charlese Dickense. Bude to příběh o Tleskačově dětství, co předcházelo tomu, než se objevil v Záhadě hlavolamu. Foglar to chtěl psát, v rozhovorech na to narážel. Mám také rozepsaných několik knih pro dospělé. Připravuju třeba Únos Krále Šumavy. Josefa Hasila totiž chtěli estebáci unést z olympiády v Mnichově v roce 1972.\nPíšete pořád brzy ráno?\nS manželkou Lenkou máme malou dceru Anežku, tak to tomu musím i přizpůsobit. Vstanu třeba už ve čtyři ráno. Udělám si kafe a jdu psát. Do osmi píšu, dokud to tu všechno neožije. S sebou si navíc všude nosím sešit, kam si píšu poznámky, mám zde třeba i celé kapitoly Edwina Lindy.\nOd loňského září bydlíte v dřevěném domku na kraji malé vísky na Prachaticku. Jak vám to změnilo život?\nVrátil jsem se ke kořenům. Pocházím z Prachatic. Říkám, že tady začíná svět, protože jsme kousek od chalup. Když jsme v Novohradských horách v maringotce, tak jsme zase na konci světa. Do práce chodím do Prachatic pěšky lesem. Domek se dá pěkně vytopit, lépe než maringotka. Přestěhovali jsme se i proto, že jsem dostal nabídku z prachatické základní umělecké školy. Odpoledne zde učím výtvarný obor. Je to pár dětí ve skupině, které to baví. Takže ráno píšu a večer učím. Zároveň jsem pořád v přírodě. Ještě bych rád sehnal ateliér, abych zase začal více malovat.\nTémata: Jihočeský kraj, Jaroslav Foglar, Šumava, šikana, Albatros, Jan Žák, České Budějovice, Prachatice, David Jan Žák, Jihočeská univerzita v Českých Budějovicích, Jindra Čapek, Josef Hasil, Karel May, Novohradské hory, Univerzita Karlova\nOd čtvrtka se začnou kempy plnit turisty z celého Česka i okolních zemí. To platí obzvlášť pro jižní Čechy. Přibývá...\nKomerční pozemek, Třeboň / lázně Aurora


Nově objevený asteroid Zemi nezasáhne, uklidňují vědci - Deník.cz\nNově objevený asteroid Zemi nezasáhne, uklidňují vědci\nWashington /VIDEO/ – Nově objevený asteroid, který nedávno při vesmírných pozorováních zaznamenali astronomové na Ukrajině, navzdory poplašným zprávám Zemi v roce 2032 s nejvyšší pravděpodobností nezasáhne. Veřejnost takto uklidňovali vědci z amerického Národního úřadu pro letectví a vesmír (NASA), podle nichž existuje 99,998procentní šance, že těleso o průměru 400 metrů naši planetu mine.\nAsteroid pojmenovaný TV135 zaznamenali astronomové na ukrajinské observatoři na Krymu 8. října. Z propočtu jeho dráhy pak vyplynulo, že existuje pravděpodobnost 1:63.000, že se těleso 26. srpna 2032 střetne se Zemí. Média pak promptně vypočetla, že by šlo o ničivou sílu padesátkrát větší než nejsilnější známá jaderná zbraň. Asteroid by zničil plochu o rozloze více než 250.000 čtverečních kilometrů, tedy území větší než Británie.\nTV135 byl sice zařazen do takzvané turínské stupnice, která měří riziko srážky vesmírných těles se Zemí, ale nedotáhl to ani na první stupeň z deseti možných. To podle odborníků znamená, že riziko srážky se rovná téměř nule.\n„Jde o relativně nový objev. Až budeme mít k dispozici více pozorování, očekávám, že pravděpodobnost srážky budeme moci dál významně snížit nebo ji pro předpovídatelnou budoucnost zcela vyloučit," Don Yeomans z NASA, který vede program sledování kosmických objektů v blízkosti Země.\nNejvětším ohrožením pro planetu je v současnosti asteroid VK184, i ten ale dosáhl jen na stupeň jedna turínské stupnice, pravděpodobnost srážky je 1:1820.


2160x3840 Koťata. 2160x3840 Phablet: mobilní tapetu 7405955\n2160x3840 Koťata, 2160 x 3840 Phablet: tapety mobilní telefony. 7405955\nKoťata jsou zábavné, zábavné, veselý a hravý domácí zvířata. Chcete-li najít si dokonalou domácího mazlíčka, to dává smysl, aby nejprve požádat o radu odborníky. Většina ruských žen uctívali kočky. Většina ukrajinských dívky milují koťata. Zvířata doprovázet člověka v průběhu mnoha tisíciletí. Tapeta na plochu 7405955: Koťata jsou povznášející, překvapení a uklidnění. Kočka v domě je domovem terapeut. Většina ruských dívek poklad koťata. Jeden z nejoblíbenějších plemen koček. Zvířata žijí na Zemi stovky milionů let. Fauna bohyně lesů a polí. Domácí zvířata zachránit nás před depresí. Planeta zvířat - Zázemím zvířata. Kotě pozadí.\nNakreslit krásnou kočku a dokonale nakreslit kočka není totéž. Koťata jsou skutečným vitamin radosti. Digitální fotografie prohlídky - Fotografování výtvarného umění galerie. Digital on-line médií, Web art gallery - digitální fotografie 7405955: Domácí kočky pocházející z divokých ty, které byly domestikovaných, protože před 5000 lety do dnešních dnů.


Hadrava si splnil sen. V Itálii bude hrát za vítěze Ligy mistrů | Týden.cz\nVolejbalista Jan Hadrava si splnil sen a zahraje si italskou ligu. Český univerzál podepsal roční smlouvu s hvězdným týmem Lube Civitanova, celkem úřadujících vítězů Ligy mistrů i mistrovství světa klubů.\nPřestup osmadvacetiletého reprezentanta do jednoho z nejlepších celků světa lze považovat za velkou "bombu". "A doufám, že i herně to bude velká bomba," řekl Hadrava. Do Itálie odchází po čtyřletém působení v polském Olsztynu.\n"Je pro mě velkou ctí a příležitostí měřit se s nejlepšími v italské lize. Zvláště, když mám šanci to dělat v jednom z nejlepších klubů světa, ne-li v současnosti absolutně nejlepším. Už se téhle výzvy a zkušenosti nemůžu dočkat," řekl.\nNaplnila se tak jeho dlouholetá touha hrát v Itálii. Přitom na svého italského manažera netlačil, že má hledat angažmá jen na Apeninském poloostrově. "Vyloženě ne. Chtěl jsem zůstat v Polsku," řekl Hadrava. Nabídky měl ale i z Ruska a Turecka.\nPřed třemi týdny mu pípla zpráva, v které stálo, že o něj stojí Civitanova. "Psal jsem manažerovi, jestli to je pro mě, jestli se nepřeklepl. A on napsal, že to je samozřejmě pro mě," vyprávěl Hadrava. Vzal si chvilku na rozmyšlenou a v pondělí smlouvu podepsal. "Kdybych tu šanci nevyužil, tak bych si to vyčítal do konce života."\nNa postu univerzála bude o místo na palubovce bojovat s Kamilem Rychlickým z Lucemburska. "Kdo bude líp trénovat a hrát, bude hrát. Takhle mi to manažer řekl a doufám, že to tak bude. Mám životní šanci se ukázat," řekl Hadrava.\nItalská nejvyšší soutěž je považována za nejlepší na světě. Pro Hadravu by přestup měl znamenat i lepší podmínky. "Vzhledem k současné situaci s koronavirem je to smlouva hodně solidní, srovnatelná s Polskem. Jdu do Itálie poprvé, nemám tam ještě takové jméno. Jdu se jakoby ukázat," prohlásil a doplnil, že vylepšení podmínek smlouvy bude záviset na jeho výkonech. "Když to půjde dobře, tak nárůst může být dramatický," podotkl.\nMožná kvůli nástupu do elitního klubu nestihne červnové reprezentační soustředění. Jinak je ale připraven za národní tým hrát dál a těší se na spolupráci s novým koučem Jiřím Novákem. "Bude to nová zkušenost a doufám, že to ukážeme příští rok v Evropské lize a hlavně doma na mistrovství Evropy," řekl Hadrava.


Letní tábory v Raabsu – Musical & Englisch a Streetstyle Dance & English « EUROPA BRÜCKE RAABS – KID CZ-A\nTaké letos organizoval spolek Europa Brücke Raabs ve spolupráci s Learning Events dva příměstské tábory v Raabsu. První se konal již v červenci a druhý koncem srpna. Oba byly věnovány výuce angličtiny ve spojení s nastudováním muzikálu resp. tanečního vystoupení ve stylu Steetstyle.\nTábor Musical & English se konal v termínu 14.-18. července 2014 a zúčastnilo se ho 14 dětí ve věku 7-14 let. Pod vedením rodilých mluvčích natudovali účastníci muzikál podle Michaela Jacksona Black or White, který na konci týdne také předvedli rodičům, sourozencům a dalším hostům.\nDruhý tábor pod názvem Streetstyle Dance & English byl věnován tanci. Konal se od 18. do 22. srpna 2014. Lektorka Priss Kivumbi nacvičila s 12 účastníky působivé tance, které děti v pátek 22.8. ukázali nadšenýcm divákům – rodičům, příbuzným a sourozencům.\nObě závěrečná vystoupení sledoval i starosta města Raabs Mag. Rudolf Mayer, který pozitivně ohodnotil nadšení s jakým se účastníci obou táborů jednak učili anglicky a také se věnovali nastudování muzikálu anebo tanečního programu.


Lefty86 | ČSFD.cz\n22 fanoušků 13 bodů Fanklub\nNa ČSFD od 28.01.2013\nPoslední přihlášení 11.06.2021 15:22\nPoslední recenze (522)\nTak nějak jsem od toho nic nečekal a tak jsem nemohl být zklamaný. Je to film na 100 minut. Sekání a střílení hlav, ne na dvě a půl hodiny. Prostě by to měl být akční masakr a to plní jen z půlky. Ale jako taková jednohubka v pohodě.\nŘíct že to je lepší než Kmotr, je asi jako říct že Plán útěku 2 je lepší film než Vykoupení z věznice Shawshank. Jako není to špatné, hodně se mi líbila pasáž kde jsou ještě "děti" . Po tom už přišla jen taková nijaká část. Film který by mohl mít 90 minut, má skoro 4 hodiny. Údajně geniální nekonečné záběry do tváří herců které jsou specializací Sergia Leoneho asi nikdy nepochopím.\nUž jsem to řekl a řeknu to znova ... Aquaman je trubka 😂 Raj z Teorie velkého třesku měl pravdu. Film začal zajímavě, ale pak to bylo všechno hrozně podivné. Kýčovitý "Stormtruupeři" a všechno. Momoa je frajer , ale neutahne to , protože ten příběh je prostě slabej, vůbec mě nazajimalo jak to s těma příborama dopadne a byl jsem vlastně rád že je konec. V JL mě Aquaman bavil víc.\nPoslední hodnocení (1 313)


Kmotři v náručí oligarchy - Echo24.cz\nPetr Holub 11. listopadu 2018\nNejtrefnější komentář k vyjednávání po komunálních volbách měl jako vždycky Andrej Babiš. „Pro Brno je to nejhorší, co se může stát,“ reagoval premiér, když ODS odmítla návrh ANO a domluvila se na brněnské městské radě raději s Piráty, lidovci a sociálními demokraty.\nK tomu premiér dodal: „Potvrzuje se, že se ODS moc nezměnila a že ti kmotři tam stále fungují.“ Jako by byl výrok ve věci Brna výstrahou, kterou se kromě jiných také občanští demokraté už neodvážili přestoupit. V osmi krajských metropolích bude tandem „kmotrů“ s oligarchou radnici řídit, v Liberci je doplňkem vlády Starostů pro Liberecký kraj, v Praze skončil v opozici. V Českých Budějovicích koalice ANO a ODS ztroskotala jen na tom, že nenašla partnera mezi regionálními stranami. Brněnský „megapodraz“ následovala z krajských měst pouze Jihlava.\nNečekané spojenectví ještě podtrhla bilance z pražských čtvrtí. Politická výpověď z dvaadvaceti obvodů hlavního města není vyčerpávající ilustrací republikových poměrů, nelze ji ovšem úplně přehlédnout, protože například čtyři z nich se řadí mezi statisícová města. Do devíti z devatenácti obvodních rad, o kterých už se rozhodlo, dodala starostu a většinu radních koalice z magistrátu, tedy Piráti, Spojené síly (hlavně TOP 09 nebo STAN) a Praha Sobě. Do žádné z těchto rad neproniklo ANO, přesto se bude podílet na vládě v šesti obvodech. Ve všech případech je ke spolupráci vyzvali občanští demokraté. Díky jejich podpoře získali babišovci místo starosty v Horních Měcholupech (Praha 15) a Letňanech (Praha 18), i když tam volby nevyhráli. Jako menšího partnera si strana Petra Fialy vybrala ANO v Praze 2, Jihozápadním Městě (Praha 13) a v Újezdu nad Lesy (Praha 21). V jednom případě (Praha 5) slouží ODS a ANO jako menší partner pirátskému starostovi.\nNabízí se řada argumentů, proč dnes ODS poskytuje na radnicích v Praze i celé České republice Babišově formaci stejnou službu jako Bohuslav Sobotka, který vzal oligarchovu stranu do vlády v roce 2014. Na komunální úrovni přece nejde o ideologickou politiku, nýbrž praktické problémy, které mohou Babišovi technokraté řešit stejně jako kdokoli jiný. Pořád je také lepší ukázněná podnikatelská strana než nedisciplinovaní blouznivci z nespočetných místních sdružení. Nakonec se dá říci, že na ODS kromě ANO vlastně nikdo jiný nezbyl.\nSituaci ovšem lépe osvětluje výše citovaný Babišův výrok. ODS je „stranou kmotrů“, která může být dokola obviňována z nekalých praktik, pokud však pomůže oligarchovým lidem na radnice, je vše odpuštěno a o minulosti se mluvit nebude. K tomu přece stačí to, aby na oplátku zapomněla své výhrady, že ANO je protidemokratická strana sloužící především ekonomickým zájmům svého majitele, bývalého komunisty a estébáka. V roce 2013 nemohla být o vládní koalici ODS a ANO řeč. Vzájemné výhrady byly příliš velké a strany by ani žádnou většinu ve sněmovně nedaly dohromady. Po krajských volbách v roce 2016 se to už posunulo. Tehdy ODS v některých krajích v čele se středními Čechami koalici s ANO sestavila a zdůvodnila to tím, že musela zabránit nebezpečné koalici populistických či extrémních stran ANO–KSČM–SPD, která v některých krajských zastupitelstvech získala většinu. Přesto ještě tehdy Fiala opakoval mantru, že volby rozhodují, „jestli naše politická generace obhájí svobodu, nebo tady budou vládnout populisté a oligarchové“.\nBabišova úvaha, že koalicí s jeho stranou ztrácí ODS svůj kmotrovský náboj, tak byla doplněna pohledem občanských demokratů, že právě dohoda s ANO je jedinou šancí, jak zachránit svobodu. Teď po komunálních volbách šla tato úvaha ještě dál. Koalice oligarchy s komunisty a stranou Tomia Okamury nehrozí, přesto je možné spolupráci dohodnout čistě z pragmatických důvodů. Tím už se ODS dostala na Sobotkovu pozici z roku 2014.\nODS mráz nespálí\nJak známo, sociální demokracii se aliance s ANO nevyplatila, protože Babiš využil spojenectví k tomu, aby jí vyluxoval voliče nejdříve v parlamentních a teď také v komunálních volbách. Občanští demokraté se toho nebojí po zkušenostech z těch několika radnic, kde s Babišem kooperovali už v uplynulých čtyřech letech. Ať ANO posloužilo jako menší partner (v Mladé Boleslavi a Praze 13), nebo naopak využilo občanské demokraty coby podporu svého starosty (Ostrava, České Budějovice), návrat popularity Fialovy strany to nezastavilo. Mráz kopřivu nespálil, zkušenost ČSSD se v případě ODS neopakovala, proč tedy manévr nezkusit na každé radnici, kde to jen půjde? Boj za demokracii a svobodu proti oligarchovi je přece možné vést zároveň na paralelním bojišti ve sněmovně.\nJisté komplikace ovšem může takové řešení přinést, jak ukazuje zkušenost s vládou ANO v minulém období. Nejde jen o příklad Prahy, Brna a Jihlavy, kde se Babišových lidí v čele města raději rychle zbavili, za příklad mohou posloužit i pražské obvody. ANO bylo po volbách 2014 nejsilnější stranou ve třech z nich, v Praze 8 a Jižním Městě (Praze 11) však způsobilo ještě větší rozvrat než na magistrátě. Politické poměry se nepodařilo dát do pořádku ani měsíc po nových volbách, jak dokládá fakt, že Praha 8 a 11 patří mezi pražskými obvody ke třem výjimkám, kde se dosud nepodařilo domluvit obvodní radu. Většina po dohodě ANO a ODS by tu s asistencí TOP 09 byla možná, TOP 09 se však bojí, že by jí mezaliance mohla uškodit. ODS se může v nadcházejícím období stát spoluviníkem podobného rozvratu na řadě dalších radnic a také tím, komu voliči vystaví účet. Pak už nemusí stačit, že si oligarcha a „kmotři“ navzájem odpustí.\nANO ODS volby obce


12. února 2018 8:54\nNa mnoho dřevin, jež nesou důležitá historická poselství, a zároveň krášlí řadu míst po celém Česku, se mnohdy zapomnělo. To se rozhodla změnit parta nadšenců z řad milovníků stromů, která u příležitosti stého výročí založení Československa vyzývá Čechy k neobvyklému projevu vlastenectví. Stačí popadnout foťák nebo mobil a vyrazit do přírody vyfotit nejbližší symbol české státnosti – lípu. A o svůj objev se podělit na webu.\nAby bylo pro stromové nadšence mapování dřevin o něco zábavnější, spustil Rudl se svým týmem také mobilní aplikaci. Ta obsahuje mapu již objevených stromů republiky či dává návody jak správně naplánovat nové jubilejní výsadby v letošním roce. S mobilní aplikaci si po jejím nainstalování zdarma z Google Play již bez internetového připojení přečíst důležité informace o projektu, výsadbách lip či si zahrát kvíz s tematickými otázkami. „Chceme zachránit poselství jubilejních stromů, které byly vysazeny na paměť vzniku naší republiky či připomínají naši národní svobodu a demokracii a tato aplikace by mohla našemu úsilí pomoci,“ doplňuje Rudl.