Ukázky z knih / 19.2.2020 / Redakce\nKdyž nesmrtelnost není dar, ale prokletí.\nRáchel má problém: nemůže zemřít. Její současné potíže – skomírající podnik, dospělý nezaměstnaný syn a mrtvý manžel – jsou ničím oproti tomu, co zažila za posledních dva tisíce let. Od chvíle, kdy v Římany okupovaném Jeruzálemě zaplatila svou smrtelností za to, aby mohl žít její syn, zkusila už všechno, aby mohla pokojně odejít z tohoto světa.\nRáchel má problém: nemůže zemřít. Její současné potíže – skomírající podnik, dospělý nezaměstnaný syn a mrtvý manžel – jsou ničím oproti tomu, co zažila za posledních dva tisíce let, kdy přežila desítky svých partnerů a viděla rodit se a umírat stovky svých dětí. Každou rodinu musí jednoho dne opustit, aby sama neupadla v podezření, přičemž jejímu znovuzrození vždy musí předcházet upálení se v očistném ohni… Od chvíle, kdy v Římany okupovaném Jeruzálemě zaplatila během starobylého rituálu svou smrtelností za to, aby mohl žít její nemanželský syn, zkusila už všechno, aby mohla pokojně odejít z tohoto světa. Až když se Ráchelina vnučka Hannah pustí do převratného výzkumu v oblasti DNA, svitne jí nová naděje…\nNejnovější kniha Dary Hornové pracuje s archetypální premisou nesmrtelnosti, ale nahlíží na ni z jiné perspektivy – jako na kletbu, která spíše než výhody přináší trauma a bolest, s nimiž se musí Ráchel potýkat celá dvě tisíciletí. Román tak funguje jako psychologické drama, ale i jako historický román (počátky Rachelina života v Jeruzálemě), jako humorný román (protiklad mytického prokletí a prakticky smýšlející hrdinky) a jako hra s mýtem, jeho převyprávění (Ráchelin otec pracuje jako písař a svitky starých kanonických textů mění, aby mu „dávaly větší smysl“). V každém případě platí, že se jedná o silný příběh s mimořádnou hlavní hrdinkou.\nDara Hornová (* 1977) vyrůstala v New Jersey a v roce 2006 získala doktorát ze srovnávací literatury na Harvardu. Na univerzitách ve Spojených státech a Kanadě vyučuje židovskou literaturu a kulturu. Žít navěky je její pátý román, předchozí se dočkaly velké pozornosti i několika literárních ocenění. Její nejslavnější dílo The World to Come (2006) bylo přeloženo do jedenácti jazyků.\nVydal: Kniha Zlín, únor 2020\nBuď záleží dočista na všem, nebo je naopak všechno nehorázná ztráta času. Přesně takhle by to řekla, kdyby se jí tedy někdo zeptal. Jenže starých bláznivek se na názor nikdo neptá.\nMěl-li by to shrnout její otec – živil se psaním, respektive přepisováním, ale rád k textu dodával vlastní podrobnosti –, začátek by mohl znít nějak takhle: Toto je potomstvo Ráchel, jež pevná ve svých slibech vyjednávala s Bohem a žila. Měl-li by to sepsat její syn – její první syn, ten moudrý, kvůli němuž se událo vše následující –, užil by jiných slov. I kdyby všechna nebesa byla pergameny a všechna moře naplňoval inkoust, k zaznamenání Ráchelina života, jehož roky nejsou než pouhým mrknutím Pána světa, by obého přesto bylo málo. Měl-li by to sepsat její dvacátý syn – byl to bezpáteřní pochlebník, patolízal, ovšem tehdy takové vlastnosti nebyly tak úplně ke škodě –, zasypal by svá slova okvětními lístky růží, až by páchla na sto honů. Matičko tisíců, ó ty, jež meči unikáš, bohulibá, bohumilá, největší požehnání máš! Nebo nějak obdobně kýčovitě. Básníka v sobě neměl ani zbla, ale co už, klamal tím jenom sebe a nikomu tím neškodil. Její třiašedesátý syn, jeden z jejích nejmilejších, by to napsal docela jinak, stejnou abecedou, avšak v jiném jazyce: Chceš-li, milý čtenáři, budu ti vyprávět příběh, který do konce života nezapomeneš – příběh o tom, jak moje matka jednou slíbila něco, čeho pak navždy litovala. Jen prosím nikomu neříkej, že jsem ti ho pověděl.\nNejmladší vnučka jí toho třiašedesátého syna připomínala: taky býval takhle tichý a za jeho nehraným úsměvem se skrýval neukojitelný intelekt. S jeho rozpustilými bratry jí často docházela trpělivost, o něm ale v podstatě nevěděla a skoro by se dalo říct, že na něj i zapomínala. Pak si jednoho dne během rodinné večeře vylezl na židli a odrecitoval rýmovaný abecední seznam všech nadávek, kterými jeho i bratry kdy počastovala, a ona se smála, až ji z toho rozbolelo břicho. Dokonce i teď ji při pomyšlení na všechny ty knihy, které později napsal a které ji pořád dokázaly rozesmát, naplňovala určitá lehkost. Neměla daleko k tomu mu všechno říct, ale nakonec to neudělala. Myslel by si, že si dělá legraci.\nJeště nikdy ovšem nezůstala na jednom místě takhle dlouho a ještě nikdy se neodvážila hlásit se k takhle starým vnoučatům. Nejstarší z nich, vnučce, která proti ní právě seděla u stolu (té, pro kterou měla už celé roky v paměti vyhrazené zvláštní místečko, jako to dělávala vždycky – pokaždé si vybrala jednoho potomka, o němž se domnívala, že mu může věřit), bylo přes třicet a měla vlastní děti. Možná jí to poví. Nebo taky ne, možná prostě jako už tolikrát odejde beze slova. O moc déle ale každopádně zůstat nemůže.\nTentokrát probíhala rodinná porada v nepříjemné atmosféře. Stačilo, že musela cestou do kanceláře nad obchodem prokličkovat mezi sedmi lidmi, kteří tam v řadě postávali s cedulemi. Měli na nich napsáno „Bojkot Drahokamům Zakaj“ a „Zbavme se sionistických okupantů“. Přišlo jí to na hlavu. Ona přece není Izraelka, aspoň ne v tom smyslu, jak ji berou oni. Nebo vlastně je, přesně v tom smyslu, jak ji berou. Ať tak či onak, nešlo jí to na rozum. Vnoučata, která na ni čekala nahoře v kanceláři, měla připravené vysvětlení, ovšem ne zrovna zdařilé.\n„Spletli si obchod,“ oznámilo jí jedno z nich. „Mají nás za toho bucharáka.“\nBucharáka nikdo nenazýval pravým jménem. Bucharák se pravým jménem nenazýval nikdy, tak velelo jedno z pravidel jejich firmy.\n„Jestli nás mají za bucharáka, čeká je velký zklamání, když tu po našem odchodu zbyde jenom pětaosmdesát centů,“ podotklo další vnouče.\n„Jak se jich zbavíme?“\n„Ono je to časem přestane bavit. Odejdou sami.“\n„Můžeme jim dát adresu na bucharáka, zmizí odsud rychleji.“\n„A kdo myslíte, že je poslal? Určitě bucharák!“\n„Tohle je fakt praštěný, babi. Kurevsky ujetý.“\nProtočila panenky – tohle pochytila už před drahnými lety, když se teprve učila anglicky – a všichni se rozesmáli. V průběhu porady se rozhlížela kolem stolu: po svých dětech, vnoučatech, známých obličejích, vracejících se obličejích, po všech svých potomcích, mezi nimiž chyběl jen jeden syn, který se nedostavil ze vzdorovitosti. Vzato kolem a kolem to vůbec nebylo špatné skóre. Pomyslela si, že v téhle variaci si vedla vážně dobře. Slovem „variace“ to označovala jen sama pro sebe, vycházela z liturgického pojmu nusach, jako by to byla melodická obměna tématu. Přesně to taky byly, všechny ty jednotlivé variace: variované tóny, variované nálady, melancholické, veselé, neklidné, rozvážné, uspěchané, rychlé, pomalé. Tahle variace patřila k těm nejlepším, nejšťastnějším, a proto se jí nechtělo odejít. Napořád ale zůstat nemohla. A ten jeden syn jí pořád ležel v hlavě: šestapadesátiletá chodící pohroma. Nebo spíš výzva, tak o něm smýšlela radši.\nPorada se konala pod jejím přísným vedením, stejně jako všechny porady za těch posledních pár let od Mortovy smrti. Její dny zaplňovaly naprosté banality. Kdysi dávno, když ještě tyhle drobnosti, které musela řešit každou minutu každého dne, vypadaly jinak, si říkala, jestli ve skutečnosti jenom nezastírají něco jiného, něco velkého, nehybného a posvátného. Trvalo pěknou řádku dní, let a lidských životů, než jí došlo, že právě ty drobnosti jsou onou nehybnou posvátnou konstantou, že nic jiného neexistuje, že musí uctívat právě tu oponu každodennosti, protože za ní už je jenom prázdnota. Přesto se k té původní myšlence občas vracela.\nZvedla se k odchodu, když vtom se na ni jeden ze synů nečekaně obrátil v jisté osobní záležitosti.\n„Mami, ještě než půjdeš,“ ozval se. Rozhlédla se kolem stolu a se zděšením si uvědomila, že všichni ostatní pořád sedí a dívají se na ni. Napadlo ji, že se na ni domluvili. „Ten novej právník navrhnul pár změn v závěti,“ oznámil jí syn opatrně. „Nic velkýho, akorát si všiml, že jsi ještě nic nepodepsala.“\nTohle nerozebírali poprvé, řešili to snad tisíckrát. Tentokrát z toho ale měla divný pocit. Odmítala se posadit, jenom se mlčky opřela o stůl. Pak promluvila.\n„Já nic podepisovat nebudu.“\nJedna z jejích dcer se zprudka nadechla, připravená dštít síru. „Táta by to podepsal. Už jsme to mohli mít z krku před kolika lety.“\n„To bezesporu,“ přitakala neoblomným tónem, který nepřipouštěl další diskusi. „Já ale nejsem on. A zatím se na to necítím.“\n„Je ti osmdesát čtyři, mami. Mně bude za týden šedesát dva!“ upozornil ji nejstarší syn. Nejstarší syn, pomyslela si s úšklebkem. „My víme, že jsi zatím v plný síle. Kéž bych na tom byl aspoň z půlky tak dobře jako ty, to zas jo,“ pokračoval. „Taky se nám to nikomu nechce říkat nahlas. Jenže nikdo nežije věčně.“\nNejmladší vnučka si celou dobu hrála pod stolem s mobilem, teď ale zvedla hlavu a věnovala strýci úsměv. „Ehm, ty sis toho nevšimnul? Babička je přece výjimka potvrzující pravidlo. Klidně by mohla prodat to svoje místo na hřbitově. Rozhodně ho nehodlá nějak využít.“\nRáchel se na ni podívala a roztáhla pusu od ucha k uchu, ještě pořád vestoje. „Přesně tak,“ navázala. „Jakožto ředitelka téhle firmy jsem rozhodla, že neumřu.“ A s těmito slovy odešla z kanceláře.\nNa jejích dětech ji nejvíc trápilo to, kolik jich už viděla umřít. Každičký den, který věnovala výchově některého z nich, zažívala nevítaný příval žalu. Novopečení rodiče berou každý další den jako součást vodopádu všech poprvé: první dceřin úsměv, první přetočení na bříško, první krůčky, první slůvka, první den ve škole. Staří rodiče, jako byla ona, ale vidí jenom všechna naposledy: poslední metry, kdy se ještě plazila po podlaze, poslední bezelstné zažvatlání, nepřetesané do slov ostatních, poslední den, kdy se zapletenými copy stála před celým světem a nevědomky se rozesmála v nevhodný okamžik. Pokaždé umíralo nejprve dítě a pak teprve daný člověk, byl to takový menší nácvik toho, co se teprve stane.\nSvoje děti si vychovala, všechny do jednoho. Vychovávala je, pečovala o ně, přihlížela tomu, jak milují i nenávidí, jejich úspěchům i nezdarům, každému z nich předala svoji nekonečnou zásobu příležitostí a sledovala, i když někdy z velké dálky, jak s nimi naloží, sledovala, jak její nápady skomírají, nebo naopak vzkvétají. A nakonec přihlížela tomu, jak její děti umírají, a záviděla jim.\nCestou kolem protestujícího hloučku se rozhodla, že to té vnučce poví. Jenže ze všech jejích výřečných potomků to byla právě tahle vnučka, kdo na internetu celému světu sdělil:\nBabička nám právě oznámila, že nepodepíše závěť, protože ona NIKDY NEUMŘE.\nDítě, dítě, pomyslela si, nemáš ani ponětí, jak velký blázen já jsem.\nNevzpomínala si, kdy poprvé pocítila lítost. Byl to fyzický pocit, takový třas, který začal někde v břiše a poté vystoupal krkem až nahoru. Právě tím se lišil od výčitek svědomí, ty totiž člověku nejdřív sevřely krk a žaludek mu stáhly až potom. S lítostí se ovšem na rozdíl od výčitek svědomí vypořádat nedokázala. Vyhýbala se jí, jak to jen šlo – proto ostatně uzavřela onu dohodu, která všechno odstartovala. A teď i tuhle další.\nSejdeme se za dvacet minut, stálo na displeji jejího mobilu. Ty víš kde.\nSamozřejmě že věděla. Ne, vyťukala. Teď ne.\nHned, zněla odpověď.\nPřesně tohle byl ten problém, od samého začátku. A jí se z toho zatím jaksi nepovedlo vymanit. Na displeji se objevila další nevyžádaná zpráva: Jestli teda nechceš, abych přišel já za tebou.\nAni ne, odepsala. Počkej na mě. Přijdu. Jako pokaždé.\nPočíhal si na ni, když jednoho chladného večera odcházela z kanceláře, kde zrovna pracovala úplně sama. Mort už byl tři roky po smrti, obchody se začínaly hroutit a ona zvažovala, že odejde. Nemohla ale zmizet okamžitě a nechat všechny a všechno balancovat na hraně propasti – tohle jim udělat nedokázala. Říkala si, že počká ještě tak rok dva, možná tři, zkrátka dokud se obchody trochu neustálí, dokud se jí nepodaří přesvědčit Rockyho, svého nejmladšího syna (nejmladšího, haha), ať nechá těch hloupostí s digitální měnou, s „těžením“ digitální měny, s rýžováním digitálního zlata. Rocky byl postrach, smršť údivu a utrpení, která se přiřítila v den jeho narození a očividně se nehodlala přehnat dříve než v den jeho smrti. Svým dětem nikdy nerozuměla, vůbec nikdy, dokonce ani svému opravdu prvorozenému synovi. Byl prvním, kdo nahradil skutečné virtuálním, tím, kdo proměnil dva tisíce let nadpozemské moci v metaforu. Suma sumárum: děti jsou hloupé. Ona se samozřejmě taky kdysi zachovala hloupě. Ale jenom jednou.\nTohle všechno jí běželo hlavou onoho chladného večera, kdy vyšla z budovy a vrazila do něj – respektive vrazila do jeho prkenně vzpřímeného těla, trupem do trupu, takže ji zachytil v náručí. Města vnucovala intimitu úplně všem, jako ostatně po celá staletí. Odpradávna to lidé řešili tím, že se vyhýbali očnímu kontaktu. Nervózně zahuhlala něco na omluvu a chtěla se protáhnout kolem něj, stejně jako tehdy poprvé, kdysi dávno, tak dávno, že si občas nedokázala vybavit nic než tenhle okamžik. Čekával na ni takhle pokradmu moc rád. Dokonce se tak i seznámili.\n„Nezlobte se, pane, omluvte stařenu,“ řekla tomu neznámému pánovi s úsměvem. Během posledních pár variací si uvědomila, že jí tohle omlouvání stářím dělá dobře. Mládí se promrhá na mladé, o tom by se s ní nikdo nepřel, jen ona ale věděla, kolik stáří se promrhá na ty nad hrobem. Všimla si, že ten muž, do kterého vrazila, je mladý, tedy alespoň mladší než její děti. Klidně ho tedy mohla pokládat za hlupáka.\nNeurvale jí zastoupil cestu, zrovna když za sebou zamkla a otočila se. Lidi bývají neurvalí, to už dávno pochopila, a chovat se slušněji než všichni ostatní by od ní bylo čiré bláznovství. Půlvteřinový pohled jí prozradil, že je jenom o ždibeček vyšší než ona. Pamatovala časy, kdy to bylo běžné, ale na současné poměry byl dost malý. Z lidí se najednou stali obři, i její vysoký otec by vedle nich vypadal jako trpaslík. Muž, který jí stál v cestě, měl stejně olivovou pleť jako ona a tmavé vousy, štíhlé tělo skrýval pod dlouhým tmavým kabátem a na hlavě měl nasazený staromódní klobouk. Pan nikdo. Couvla, aby mohl projít.\nOn ale udělal další krok jejím směrem. „Já mám ve zvyku omlouvat všechny, staré i mladé bez rozdílu, madam,“ prohlásil s přízvukem, který nedokázala zařadit. „Jsem ztělesněné odpuštění.“\nTohle město vážně bylo plné bláznů. Vnoučata o tom věděla své. Znovu se mu krátce zadívala do obličeje, jak se pořád pokoušela proklouznout kolem něj. Vtom si všimla jeho očí, těch zelených očí v opáleném obličeji – fénických očí, jak by řekla její matka. Ten divoch… Víš, odkud pochází? Jeho matka dřív pracovala v docích. Myslíš, že vůbec ví, kdo je jeho otec? Pche! Nevěř mu ani slovo, to ti povídám! Pohlédl na ni a ona zalapala po dechu.\n„Ráchel.“ Vyslovoval její jméno jinak než její děti a vnoučata, s hrdelním „ch“, přesně jak ji pojmenoval otec. Opakoval ho pořád dokola, jako zaklínadlo. „Ráchel, Ráchel…“\nChtěl ji k sobě přitáhnout, ale ona zaťala všechny svaly a odmítla se mu poddat. Ustoupila o krok ke dveřím a pokoušela se udržet hlavu sklopenou. Nemohla si však pomoct, musela se na něj podívat.\n„Jak jsi mě našel?“ zeptala se po nějaké době.\nRozesmál se. „To myslíš vážně? Vždycky je to jenom otázka času.“\nStudený vítr jí zchladil tváře. Tentokrát mu to trvalo déle než jindy, a o to to bylo těžší, o to čekání. Během té doby – během těch dlouhých let – si uvědomila, že vlastně chce, aby přišel. Aby to měla za sebou, říkala si, aby do dalšího setkání, než se znovu dočká chvilkové svobody, trpěla zase o něco méně. Jenže teď stál před ní a ona věděla, že to ve skutečnosti za sebou mít nechce. Chtěla, aby tam byl.\n„Dneska už se všichni hledají snadno,“ řekl. „Dokonce i ty. ‚Drahokamy Zakaj.‘ Vyvěsila sis to jméno rovnou na fasádu.“ Znovu se zasmál. Rozklepaly se jí nohy. „Vzpomínám si, že ti na jménech vždycky hrozně záleželo. Naposledy jsme se rozloučili před knihkupectvím Azarjáš. To sis taky pojmenovala sama.“\nRáchel se zapřela dlaněmi o cihlovou stěnu za zády, zadívala se mu přes rameno a oči se jí nezadržitelně zalily slzami. Smrákalo se, na protějším rohu si jakýsi stařík mávnutím přivolal taxíka a ostatní auta s poblikávajícími předními světly jela pořád dál. Svět je obrovský, pomyslela si. Tak jak to, že na něm jsou jediní oni dva, jako by na něm nežil nikdo jiný? Znovu se v duchu vrátila k onomu úplně prvnímu pocitu lítosti, otáčela tou myšlenkou jako šroubem u palečnice a nechávala si jí drtit duši. „No to se podívejme, jaká je z tebe paní Američanka!“ zažertoval. Už ovšem jazykem, který si oba pamatovali. „Udělalas dobře, Ráchel. Zdá se, že tentokrát sis vybrala správného manžela. Určitě to byl dobrák, když tě nechal pojmenovat obchod. Někoho takového sis zasloužila.“\nRáchel se nadechla a semkla rty. Zato on si nezaslouží nic, připomněla si jako pokaždé. Ba co hůř, mezi nimi to nemá budoucnost. To už přece věděla. Nesahej na něj, přikazovala si. Jak se jenom může pořád dokolečka dopouštět jedné a té samé chyby? Jenže teď tu před ní stál v pokoře, s povytaženým obočím. Vrátil se domů.\n„Kde jsi byl?“ zeptala se.\nUsmál se. „Moc rád ti budu všechno vyprávět, Ráchel. Ale ne tady. Pojď se mnou. Vím o jednom místě, kde si můžeme popovídat.“\n„Za hodinu mám být u vnučky,“ zamumlala.\nElázar se srdečně rozesmál. Smál se rád, to o něm věděla od samého začátku. „Jak chceš. Když se mnou nepůjdeš teď, počkám si na tebe, jednou zkrátka půjdeš. Ma nafka mina?“ zeptal se. Byla to právnická hantýrka, taková, jakou by použil její úplně první syn: Rozdíl je v zásadě nulový, ne? Ta otázka v sobě skrývala naléhavou pobídku, ať z nulového rozdílu učiní rozdíl zásadní, nikoliv v abstraktním slova smyslu, ale ve smyslu jejich stávajícího, aktuálního pozemského života. I po těch letech ji děsila. „Máloco mi přináší větší potěšení než čekat na tebe, Ráchel. Vždycky to tak bylo,“ přiznal se Elázar šeptem. „Jsi to jediné, co stojí za čekání. A já mám moře času.“\nNatáhl k ní ruku. A ona ji ke své věčné lítosti přijala.\nByla mu vděčná, že ji nevzal k sobě do bytu (měl vůbec nějaký? A záleželo na tom?), ale do Metropolitního muzea. Šla s ním dovnitř, už netečná vůči těm majestátním napodobeninám klasického sloupoví a dalším blbůstkám, které ji kdysi tolik dráždily. Ulevilo se jí – Elázar ji zavedl k egyptským sbírkám a vybral jim lavičku v klidné místnosti obestavěné skleněnými vitrínami s papyry a polámanými modlami.\n„Ty se mi budeš smát, ale já si muzea postupem času dost oblíbil,“ přiznal se jazykem tu a tam ozvláštněným anglickým slůvkem. Na jazyky měl vždycky talent, střídal je jako ponožky. Důvěrný tón jeho hlasu prohříval jinak liduprázdnou a mdle osvětlenou místnost s podlahou pokrytou kobercem. „Ne všechna. Vlastně jenom pár z nich. Zkrátka se mi líbí v muzeích starověku. Skutečného starověku. Je příjemné být na místě, které jsi nikdy neviděla na vlastní oči. Takhle se asi ostatní cítí v jednom kuse, kdykoliv vkročí do nějaké staré budovy nebo si prohlížejí kousek něčeho, co pochází z dob před jejich narozením. Nevzbuzuje to v nich žádné vzpomínky, žádnou lítost. Umíš si to představit? Je to jako krásný sen.“\n„Taky už mě to kolikrát napadlo,“ odpověděla tišeji, než měla v plánu. Rozhlédla se kolem sebe a rozpomínala se na to, jak na tuto výstavu před mnoha lety vzala své děti, ty prozatím poslední. Vybavil se jí nečekaný pocit klidu, jaký ji mezi těmi úlomky zaplavil, nepopsatelná úleva, kterou nedokázala vysvětlit ani sama sobě. Elázar se do ní přirozeně dokázal vcítit v jediném okamžiku. Vždy si všímal opakujících se vzorců i jejich absence. Dříve v její přítomnosti otevíral svitky psané jejím otcem a upozorňoval ji na nesrovnalosti. Proč tady píše, že na arše bylo po sedmi zástupcích všech čistých zvířat, když v předchozím sloupci uvádí, že tam byl od každého jenom pár? Vypadá to, že se překoukl, mohl by to změnit? Vyřiď mu, že chceme opravený svitek. Pokaždé mu četla přes rameno, sledovala, o čem mluví, dohadovala se s ním. Chceš po něm, aby byly všechny svitky dokonalé, ale o to přece nejde, durdila se vždy, ale stejně pak svitek odnesla zpátky otci i s Elázarovými připomínkami. Změny nemám v popisu práce, nadával otec polohlasem, přestože Ráchel věděla, že tu a tam něco pozmění, cítí-li takové nutkání. A on taky ne. Vyřiď mu, ať se přiučí od svého otce. Zdědí po něm mnohem důležitější úřad, než je ten můj. V tom měl tatínek samozřejmě pravdu, hlubokou a nezpochybnitelnou. Tedy do určité chvíle. Ráchel pak občas svitky opravovala sama.\n„Měl jsem se sem vypravit už dávno,“ nechal se slyšet Elázar. Ráchel se zadívala na vitríny, na otevřenou Knihu mrtvých a poklady určené do podsvětí, a bylo jí jasné, že má na mysli něco většího. S nadějí v očích se na ni otočil. „Měl jsem do New Yorku jet za tebou,“ dodal. „Když ses sem odstěhovala s… Jak že se to manžel jmenoval?“\nPředstírala, že se musí rozpomínat, i když to tak nebylo. Pamatovala si je všechny. A věděla, že on také. „Hiršl,“ odpověděla nakonec. „Ale tady mu všichni říkali Harold.“\n„No jo, Hiršl. Nebyl zrovna nejbystřejší, viď? Všichni učitelé ho nesnášeli. Vzpomínám si, že jsi ho doučovala. Tehdy jsi na mě udělala dojem, Ráchel. Ale to vlastně platí pořád.“\nPotlačila úsměv. „Jsi jediný, kdo si toho kdy všiml,“ řekla.\nElázar se rozesmál. „Nejsem jediný. Ale on? Zrovna on, ze všech nápadníků! Tolik se vedle tebe styděl, styděl se, že je jeho žena chytřejší než on.“ Už zase přešel z jednoho jazyka do druhého, napodoboval jejího manžela tak, jak si ho pamatoval. „ ‚Američani si cení skutečného talentu, aby bylo jasno. Jen počkej, uvidíš, co se stane, když chlap odloží knížky a zapojí mozek.‘ To mě podrž. Snad se mu tady pak aspoň dařilo.“\nRáchel se ušklíbla. „Zemřel dva roky po našem příjezdu.“ Zabil se, vzpomínala – došly jim peníze a domácí se je chystal vyhodit na ulici. A zabil i ji, aspoň si to tedy myslel, nechal ji totiž těhotnou spát a pustil v bytě plyn. O dítě přišla, a divže si tehdy nevyplakala oči. Tohle bolelo pokaždé stejně. Ale teď tu zase měla Elázara. Elázara! Všechno se změnilo, a přesto nyní užasle pozorovala, že se nezměnilo vůbec nic.\n„Měl jsem se vydat za tebou, když jste se odstěhovali,“ pronesl Elázar o něco tišeji. „Jako obvykle ses rozhodla správně. Byl jsem blázen.“\n„Jsi pravý opak blázna,“ ujistila ho. Dovolila si pohlédnout mu do tváře. Ty vousy ho maskovaly moc dobře. Kůži kolem očí nebrázdila jediná vráska, přesto jí připadaly jaksi zapadlé, povadlé. Pak pochopila, že nemůže spát. „Neříkej mi, žes zůstal v Polsku.“\nVěnoval jí dlouhý pohled. „Zůstal jsem v Polsku.“ Potom pokrčil rameny a usmál se. „Všechny spálili, takže se mi nanovo začínalo dobře. Pořád dokola nanovo. Nevěřila bys kolikrát.“\nZůstala na něj koukat. „No fuj!“\nNapřímil se a zamračil se na ni, jako by se chtěl hájit. „Měl jsem tam manželku, abys věděla. Vlastně celkem tři.“\n„Nech toho. Ony to braly vážně.“\n„Jenže ty ne. Tys to tak nebral nikdy.“\nPovolil zaťaté zuby. „Jak bych taky mohl, když jsem celou dobu žil s vědomím, že po světě chodíš i ty – a taky že se jednoho dne vrátíš? Měj se mnou slitování, Ráchel, prosím.“\nOdtáhla se a zadívala se na něj. „Proč bych měla?“ odpověděla. „Tys ho se mnou snad někdy měl?“\n„Ano, Ráchel, měl. Mohl jsem za tebou přijet mnohem dřív, ale zjistil jsem si, že jsi vdaná. Nemyslím za Hiršla, ale za toho druhého, nebo možná třetího, co já vím. Na tom nesejde.“\nKousla se do rtu. Cítila, že ji Elázar upřeně pozoruje. „Sejde, mně jo.“\n„Já vím. Měl jsem s tebou slitování. Počkal jsem, až umře. A teď jsem tu.“\nChvilku seděli mlčky. Přejížděla pohledem po jeho rukách, po černých chloupcích a tmavých žílách na hřbetu dlaní, nahoru přes hrudník až k obličeji, k těm jeho zvláštním zeleným očím. Že by se v něm matka nespletla? Copak může věřit tomu, co se jí Elázar snaží namluvit? Jak to, že si stále není jistá?\n„Pak jsem odjel do Palestiny, jak té zemi tehdy říkali,“ pokračoval. Navázal tam, kde předtím skončil, jak bylo jeho zvykem. Jak bylo jejich zvykem. Žasla nad tím, co s ní dokáže udělat už jenom samotný jeho hlas, to klukovsky rozechvělé vyprávění, dávno mrtvá slova oživlá v jeho ústech. „Tolik vyděšených lidí, co se ze všech sil pokoušeli vybudovat si nový život. Člověk snadno zapomene, jak to jde ztuha.“\n„Ty možná,“ opravila ho. „Já ne.“\nUsmál se. „Já samozřejmě taky ne. Ale přál bych si to.“ Měl sice spoustu chyb, ale nikdy jí nelhal. Alespoň ne v nedávné době. Poslouchala. „Posledních čtyřicet let jsem žil v Jeruzalémě. Ve Starém městě, jak se tomu teď říká. Pane na nebi, to ti je město! Nenapadlo mě, že tě tam nenajdu. Byl jsem si jistý, že přijdeš. Hledal jsem tě všechny ty roky, každý den.“\n„Párkrát jsem tam byla,“ odpověděla tiše.\n„Párkrát? Děláš si ze mě legraci? Jak jako? Prohlížela sis to tam jako turistka z okýnka autobusu?“\nS čím dál staženějším hrdlem začala vzpomínat. Když tam v roce 1968 vzala rodinu poprvé, neměla ponětí, co to v ní vyvolá. Jakmile spatřila Západní zeď, sesula se na zem a hystericky se rozvzlykala, dusila se a otřásala pláčem. Být tak blízko, a přesto nemoci dál! Manžel s dětmi se za ni styděli. Průvodci namluvili, že jako malá byla věřící, a on si neodpustil pár anglicky prohozených vtípků o Zdi nářků. Rodina později vyzvídala, co to mělo znamenat. Neřekla jim to.\n„Jak jsi mohla žít někde jinde? Proč ses nepřestěhovala? To kvůli mně? Mnou by ses přece zastavit nedala. To ti to nestálo aspoň za zkoušku?“\nRáchel svěsila hlavu. „To už jsem tady bydlela padesát let. Nešlo to, měla jsem děti –“\n„Děti, děti, děti! Vždyť ty vůbec nežiješ a pořád se vymlouváš na děti!“\n„Děti jsou to jediné, pro co stojí za to žít.“\n„Už od kolika… Od tvých šestnácti?“\n„Tehdy to nikdo nepočítal.“\n„Určitě už jsi tři roky docházela každý měsíc na očistnou koupel. Tak stará jsi byla. Vzpomínám si, že ses o tom zmiňovala, tehdy v noci v tunelu. Většina dívek absolvovala koupele až po svatbě, ale tvůj otec na to měl poměrně svérázný názor.“\nCítila, jak se jí rozpalují tváře.\n„Byla jsi tak krásná, Ráchel. Nemohl jsem se dočkat, až si tě vezmu. Kdo by taky nehořel nedočkavostí, kdyby si tě měl vzít?“\n„Běž do prdele,“ odbyla ho anglicky.\nZase se rozesmál, Ráchel ale neuteklo, jak se nahrbil. Uměla se trefit do bolavého místa a on to věděl. „Takového času, a ty se na mě pořád zlobíš,“ podivil se tiše. „Nikdy ses na mě zlobit nepřestala. Jenže vztek člověka požírá zaživa, abys věděla.“\n„Kéž by,“ odtušila.\n„Když někdo třikrát požádá o odpuštění a ten, komu ublížil, mu ho odmítá dopřát, učiní to za něj Hospodin, to přece víš. A já tě odprošoval snad tisíckrát, Ráchel. Nu což, aspoň mám jistotu, že mi bylo odpuštěno.“ Často se jí stávalo, že v jeho slovech slyšela hlas jeho otce deklamujícího zaklínadla, jež se v ozvěnách odrážela od stěn rozlehlého kamenného nádvoří, aby ho slyšely tisíce shromážděných: Budiž ti odpuštěno! V každém z nás se skrývá tolik dalších lidí. Zbývá vůbec trocha místa na naši vlastní duši? „Bylo mi odpuštěno, ať chceš nebo ne.“\n„A tohle vědomí ti určitě v noci pomáhalo usnout,“ rýpla si. Vyhýbala se jeho pohledu, raději upřeně pozorovala miniaturní zlaté tele na poličce na druhé straně místnosti. Cítila, jak se v ní zase vzdouvá vztek. Dávný a dobře známý vztek, plameny spalující celé tělo. Poprvé od Mortovy smrti si připadala dokonale naživu.\n„Já ti chci pomoct, Ráchel,“ řekl a znovu ji vzal za ruku. Nechala ho, stejně jako předtím. „Teď mě potřebuješ.“\n„To by se ti líbilo,“ odsekla. Držel ji a halil jí prsty světlem.\n„Vždyť to tak je. Potřebuješ mě. Jenom o tom zatím nevíš.“ Povytáhl obočí. „Jedno mi ale řekni, Ráchel. Kolik si myslí, že ti teď je?“\nRáchel se nahrbila. „Osmdesát?“ řekla nejistě. „Nebo tak nějak.“\n„Moc dlouho ti to už procházet nebude.“\nRáchel si povzdychla a odpověděla: „Až budu muset jít, půjdu.“ Chtěla, aby to vyznělo zcela bezstarostně, jenže to řekla příliš hlasitě. Tentokrát se jí poprvé odejít nechtělo.\nElázar se zasmál. „Myslíš si, že to proběhne stejně jako pokaždé, jinak bys něco takového netvrdila. Myslíš si, že se dáš spálit, pak utečeš do sousedního města, provincie nebo země a nikdo se nic nedozví. Jenže tohle už ti neprojde. Což ty netušíš, protože ses o to zatím nepokusila. Kdys naposledy odešla?“\nSnažila se rozpomenout. Lidi si pamatovala do jednoho, na datech jí ovšem nikdy nezáleželo. „Zhruba před sedmdesáti lety?“ zamumlala.\n„Přesně tak,“ zakřenil se Elázar. „Před sedmdesáti lety – když jsi ještě mohla všechno vyřídit bez dokladů, když se ještě vyplácela mzda na ruku, když ještě po člověku nikdo nechtěl důkaz, že je vážně tím, za koho se vydává. Jenže tohle je osmapadesáté století, Ráchel!“ Stále se orientoval v čase podle svitků, jak si navykli zamlada.\n„Může být. Co jsem chtěl ale říct, je, že to není gezera šava.“ Funkční analogie. Přesně tak se vyjadřoval její první syn, když se prokousával svatými knihami, hledal různé možnosti, jak převrátit realitu v metaforu, a potřeboval jí dokázat, že má pravdu. „Když tady teď skončíš,“ pokračoval Elázar, „nebude to stejné jako dřív. Budeš muset zařídit spoustu věcí, nebude to lehké. A já vím jistě, že odmítneš udělat to, bez čeho se prostě nehneš dál. Znám tě, Ráchel. Neuděláš to. Do něčeho takového by se s klidem pustil jenom někdo, jako je ten tvůj Rocky.“\nRáchel se vyděšeně nadechla. „Jak to, že o něm víš?“\nElázar se usmál. „Jo, jo, Rocky,“ zopakoval s dokonalým americkým „r“. Elázar byl chameleon, splýval s okolím, pevně se držel větví. „Nechápu, jak jsi přišla zrovna na tohle jméno.“\n„Ve skutečnosti se jmenuje Rachmiel,“ připustila a hrdelní „ch“ jí zcela přirozeně rozvibrovalo hlasivky. Boží milost.\nElázar si odfrkl, vydal jakýsi chrčivý posměšek. „Ty vážně zkoušíš všechno. Dokonce i pojmenováváš děti podle modliteb.“\nS tímhle si na ni ale nepřišel. „Co máš společného s Rockym?“\n„Těžbu kryptoměny,“ oznámil jí Elázar zvesela. „Dřív se chodilo s pánvemi k řece, dneska je to mnohem jednodušší. Stačí ti pár strojů, peníze, mozek a čas. A v případě potřeby ještě ochota dočista zapomenout na pravidla, ať už jsou jakákoliv. Což mi, jak dobře víš, nedělá sebemenší problém. Rocky je moc milý mladík. Vlastně spíš milý stařík.“\nRáchel okamžitě vytanuly na mysli celé ty roky nepříjemných scén: schůzky s Rockyho učiteli, dopálené matky jeho spolužáků za dveřmi, úmorné telefonáty s jeho dětmi, uvzlykané návštěvy jeho bývalých manželek. Takový potenciál se jen tak nevidí! Pochlubil se vám, co provedl? Jen ať vám to hezky vyklopí. Já vím, že to tak nemyslel. Aspoň mu to pálí, v tomhle ohledu se mu nedá nic vytknout. Je to hodnej kluk, to zas jo. Myslí to dobře. Akorát že. Jenom že. Kdyby jenom kdyby jenom kdyby jenom. Zaťala zuby. „Koukej se od něj držet dál!“\n„Nikdy jsme se osobně neviděli. Potkáváme se akorát v imaginárním světě.“ Použil stejný výraz jako její táta: olam ha-dimjon. Odkazoval tím na tento svět, fyzický svět coby protiklad světa skutečného – světa mrtvých. Že by byl imaginární celý její život? Elázar si přejel rukou po vousech a pohledem se vrátil zpět k ní. Stačilo vidět jeho výraz a byla klidnější. Je tam s ní, což znamená, že je skutečná.\n„Chci zkrátka říct, že tentokrát bude odchod vyžadovat hodně nepříjemné práce a mnohem víc lhaní než kdy dřív,“ rozpovídal se opět. „A taky spolupráci s lidmi, jako je ten tvůj báječný syn. S někým, jako je on, když už ne přímo s ním. A já náhodou vím, že ty bys to nikdy nezvládla, rozhodně ne sama. Proto potřebuješ moji pomoc.“ Odmlčel se a atmosféra zhoustla očekáváním. „Stejně jako ji potřebuje i Rocky.“\nRáchel zavrtěla hlavou a vyprostila ruku zpod jeho dlaně. „Nechci ti nic dlužit.“\n„Ale já přece dlužím tobě,“ odvětil Elázar tichounce. „Tys do mě vložila důvěru jako první. Vzpomínáš?“\nNakonec to tedy stejně vytáhl: začátek i konec všeho, ostudnou skutečnost, od níž se odvíjel celičký svět, zavěšený nad bezvýznamnou propastí. „Omyl, Elázare,“ opravila ho. „Dlužíš mi, protože jsi mi zaprodal manžela.“\nElázar se úlekem napřímil. Už dlouho se nestalo, aby ho obvinila takhle zpříma, z očí do očí. Posledních pár let pozorovala chování svých dcer a to jí dodalo odvahy. Elázarovi se rozechvěly rty. Tolik rozrušeného ho měla tu čest vidět zřídkakdy. V duchu se zaradovala, vychutnávala si své vítězství.\n„Já nikoho nezaprodal,“ vykoktal Elázar. „Nevíš –“\nV tu chvíli se v ní plameny rozběsnily. „Netvrď mi, že ti nezaplatili,“ vyštěkla na něj. „Jestli ne, jsi ještě odpornější, než jsem si myslela.“\nPokusil se o úsměv, ale bezvýsledně. „Každý máme něco, čeho litujeme, Ráchel. Dokonce i ty.“ Uměl si rýpnout tak, aby si připadala provinile. „A kdybych tušil, jak se to vyvrbí –“\n„To jsi věděl, a moc dobře!“\n„Jenže tehdy mi leželo na srdci dobro někoho úplně jiného. Musel jsem myslet na tebe. Musel jsem myslet na Jochanana.“\n„Tohle jméno už přede mnou nevyslovuj,“ varovala ho. „Jestli mě chceš ještě někdy vidět –“\nElázar se zachechtal. „Neboj, Ráchel. Já si tě vždycky najdu. Jsem to jediné, na co se můžeš kdykoliv spolehnout.“\nV místnosti kromě nich nikdo nebyl. Elázar se k Ráchel naklonil a ona se pokusila odvrátit. Jakmile ji ale políbil, z duše se jí po tolika letech jako mávnutím kouzelného proutku vytratil pocit naprosté samoty, bezedné, po domově ustýskané samoty nastřádané za ta dlouhá léta lží, hluboké ledově osamělé prázdnoty, jakou si nedovede představit žádný smrtelník. Byla naživu, vdechovala krásu. Oplácela mu polibek, prostoupená čirou úlevou, a on k sobě tiskl její dýchající, tlukoucí tělo – tělo, kterému stále bylo a navždy bude osmnáct let.\n← Soutěž o knihu Bitevní mág – vyhodnocení Probuzení – závěr zdařilé duchařské série →\nTop 20 upírských filmů podle IMDB - 40 122 views\nMoje knihovnička – Cukýna - 25 197 views


Přejeme všem dětem a rodičům krásné a slunečné prázdniny. O prázdninovém provozu přijímáme pouze předem přihlášené děti. Na ostatní se těšíme ve čtvrtek 1. 9....\nU dětí odcházejících z MŠ budou vráceny na účty. Dětem, které budou dále navštěvovat MŠ, převedeme do dalšího roku. Pokud chcete znát výši přeplatků u Vašeho dítěte nebo máte jakékoliv jiné dotazy ohl...\nProsíme rodiče, aby si pozastavili platby za školné. V měsíci červnu a červenci se školné neplatí. Platbu obnovte opět v srpnu na měsíc září. Připomínáme, že vzdělávání v posledním předškolním roce je...


Celkove pocituji. Zkušenosti uživatelů s Laktózovou intolerancí Máte zkušenost s Laktózovou intolerancí? Návlek je velmi pružný a přizpůsobí se každé velikosti. Jak odstranit předkožku bez chirurgického zákroku.\nVypadali mi vlasy po stranách na jedné straně! Hrozně nehty! Suchá kůže! Deprese vše mě rychle rozladilo.\nAtd… Velké břicho! Co mi pomohlo.\nOkamžitě vyřadit všechno, co obsahuje laktozu, tzn. Probiotika bez laktózy. Teď se mi střeva uklidnila a začala jsem si kupovat kefír.\nPiju čaj na slinivku břišní. Jelikoz slinivka pomáhá štěpit enzymy.\nOstrava vyhlásila veřejnou zakázku na zpracování koncepční urbanistické studie budoucího využití území, které propojuje centrum krajské metropole s turisticky atraktivní Dolní oblastí Vítkovice.\nPokud je slinivka oslabená, odrazí se to na štěpení laktózy. Takže všem přeji hodně sil a úspěchů!\nSýry a mléko mi nevadí, i když je pravda, že si je nedávám moc často. Sýr jen párkrát do týdne a trochu mléka do kávy jednou denně. Místo klasického mléka si kupuji mandlové či lískooříškové a jsem spokojená.\nLaktózová intolerance Elalis Neustále nafouklé a bolavé břicho, které mě často budilo brzy ráno a pupínky kolem očí. Po něčem také silné křeče v břiše. Léčba Bez jogurtů se bez problému obejdu, ale bez mléka do kafe, zmrzliny a shaků ne,takže se mléčných výrobků odmítám zcela vzdát. Co mi pomohlo Pomohla mi rada, kterou jsem si přecetla zde - a to užívat phyllium.\nRáda snídám cereálie s mlékem a tak jsem si zkusila dát po každé snídani lžicku této vlákniny a byla jsem zcela bez problémů, břicho hezky ploché a žadné bolesti ani pupínky. Mohu doporučit všem nešťastníkům a děkuji slečně co sem dala tuto radu. Miluji mléko, ale mám laktózovou intoleranci senoritaKaty Půl roku mi teď trvalo, než jsem přišla na to, po čem je mi zle. Někdy dobrý, týden na dietě, pak stačila káva s mlékem a bylo to zpátky.\nJe zvláštní, že jogurty mi nevadí, ty jím stále celou dobu, vadí mi mléko, smetana, dál zatím pátrám a zkouším. Aspoň jsem si na to ale přišla sama, všichni to známe, když přijdeme k lékaři, ženou nás od čerta k ďáblu, spousta drahých a nepříjemných vyšetření a výsledek žádný. Léčba Vynechat mléko, i v kávě, smetanové omáčky, kondenzované a sušené mléko. Co mi pomohlo Nastudovat, co obsahuje nejvyšší podíl laktózy a vyhýbat se tomu. Intolerance laktózy po třetím porodu pavla mina Ráno jsem vstala s plochým bříškem a během dne se nadmulo maximálně.\nPozději se přidaly těsně po jídle křeče, absolvovala jsem gerontometabolické vyšetření, gastroskopii i magnetickou rezonanci střev. Vše v pořádku, po více než roce, kdy to bylo občas lepší a zase horší, jsem skutečně vysledovala, že křeče přijdou po snědení mléčného produktu jogurtu kávy s mlékem apod. Ještě nevím, jak to zvládnu, protože mléko miluji, ale zas než bolesti v břiše, tak to radši bez mléka.\nDál hrozí riziko opaření párou při zalévání karamelu studenou tekutinou. Pokud ale budete postupovat opatrně a podle všech pokynů, nemusíte mít z karamelu obavy.\nRespekt postačí. Dva způsoby, jak z cukru připravit karamel Cukr můžete rozpustit na karamel dvěma způsoby: buď nasucho, nebo mokrou cestou s přidáním vody.\nDalší změnu oproti knížce udělám v tom, že zde nepoužiju máslo, ale vezmu místo něj víc smetany. Ve větším množství tekutiny se totiž karamel líp rozpouští, což je pro první pokusy taky víc fajn.\nVýměnou za méně stresu však budete muset omáčku ještě chvíli povařit, aby odpařením zhoustla. Když to neuděláte, bude příliš řídká a nezhoustne jako na fotce. Takže popořadě.\nKaramel mokrou cestou Na začátku výroby karamelu se cukr smíchá s vodou a zahřeje. Ve vodě se vlivem tepla a občasného promíchání cukr rozpustí, takže vznikne jakýsi teplý bezbarvý cukrový sirup. Dalším zahříváním začne voda postupně vřít a odpařovat se, až nakonec v hrnci opět zůstane jen samotný cukr, tentokrát už ale rozpuštěný, žádné sypké krystalky.\nVlastně je úplně jedno, kolik vody zpočátku k cukru přilijete. Čím víc jí ale bude, tím déle tahle odpařovací část bude trvat. Ideálně použijete jen tak málo vody, aby se v ní cukr dokázal rozpustit, ale ani o kapku víc. Ušetříte tím svůj čas i poplatky za energii. Rozpuštěný cukr bude dalším zahříváním zlátnout, rezavět až hnědnout, záleží na tom, kolik tepla mu ještě dopřejte.\nTo je přesně ta karamelizace, o kterou tu jde. Cukr se přeměňuje, mění se mu nejen barva, ale i chuť, získává aromatické tóny másla a oříšků.\nSvětlý cukrový karamel má nevýraznou chuť, tmavě hnědý karamel už je příliš hořký a nedobrý, takže jak to tak bývá, vyhrává zlatá střední cesta — v tomto případě zlatá do slova a do písmene.\nIdeální barva rozpuštěného zkaramelizovaného cukru připomíná liščí srst. V tu chvíli je třeba hrnec odstavit a karamel ihned zalít připravenou smetanou, aby karamelizace už dál nepokračovala. Míchat, či nemíchat?\nJakmile se ale voda odpaří a sirup začne houstnout a karamelizovat, nemá už moc smysl bublajícím cukrem míchat. Akorát se vám bude lepit na vařečku.\nNanejvýš tak protřepte hrncem, ale opatrně, ať to na vás nevyžbluňkne a nepropálí vám to díru do kotníku. Až pak karamel zalijete smetanou, opět přijde fáze míchání. Nejdřív si budete myslet, že se zkaramelizovaný cukr se smetanou nemůže nikdy spojit, cukr se bude tahat a lepit, shlukovat do chuchvalců, bude protivný a neposlušný, ale pokud ho vydržíte míchat a smetanu zahřívat, postupně se karamel rozpustí, smetana zhoustne a vznikne krásná hebká omáčka.\nPodle výzkumníků oproti standardním řešením odečtu energie nevyžaduje zapojení do elektrického okruhu. Lze ji tak využít v podstatě kdekoliv.\nZadržování vody v krajině je nutnost Sucho v hlubokých podzemních vrstvách pokračuje, upozornil dnes na tiskové konferenci vedoucí oddělení hydrologie z Výzkumného ústavu vodohospodářského T. Masaryka Adam Vizina. Letošní zima byla podle něj na sníh standardní, nasycené jsou tak svrchní vrstvy půdy i mělké vrty. Podle ředitele Českého svazu ochránců… Město bude o peníze žádat u ministerstva kultury.\nNormalni velikosti clenu fotografie


Mladíci v novém světě. Sparta má ve Španělsku další nadějné odchovance - iDNES.cz\nLadislav Krejčí už se ve Spartě prosadil. Budou ho následovat další odchovanci? | foto: Petr Šedivý, iDNES.cz\nJerez (Od našeho zpravodaje) - Ladislav Krejčí, Jakub Brabec, Pavel Kadeřábek... V sestavě fotbalové Sparty je hned několik odchovanců, na které se teď snaží navázat další parta mladíků z béčka a juniorky. Ti teď na soustředění ve Španělsku prožívají velký skok.\n"Po obědě si chodím lehnout a alespoň hodinu prospat. Na to jsem nikdy moc nebyl a radši jsem si třeba pustil film. I na tom je vidět, že s áčkem je to soustředění náročnější. Na druhou stranu lepší přípravu si přát nemůžu," popisoval devatenáctiletý obránce či záložník Ondřej Karafiát.\nKromě něj vzal trenér Vítězslav Lavička na soustředění ještě Jana Sýkoru, Aleše Čermáka, Lukáše Juliše a Patrika Schicka.\nNe, na jaře ještě Spartu k titulu nepotáhnou. Ale v budoucnu by mohli hrát v týmu stejnou roli jako například Ladislav Krejčí, kterému je nyní jedenadvacet a už se prosazuje i v reprezentaci.\n"Pamatuju si, jak jsem takhle jezdil na soustředění s dospělými já. Z mládežnických kategorií to byl obrovský skok, ale hodně mi to dalo," popisoval záložník Lukáš Vácha.\nKteří odchovanci se v poslední době ve Spartě prosadili\nŠikovný levý záložník, který už má zkušenosti s reprezentačním áčkem.\nPodzimní objev. Na pravém kraji obrany hrál s velkým přehledem.\nPodobný příběh jako Kadeřábek. Ve středu obrany předvádí dobré výkony a v září se stal Hráčem měsíce.\nV dorosteneckém věku přestoupil do Sparty z Bohemians. Svými výkony si v létě vysloužil přestup do Frankfurtu.\nStřední obránce, který je v áčku delší dobu a čeká na větší šanci.\n"To jo, proti béčku je to obrovský rozdíl. V áčku jsou lepší a zkušenější hráči," souhlasil Karafiát. "Největší rozdíl je v kvalitě. Fotbal je rychlejší, techničtější... Rozdíl je vlastně úplně ve všem."\nParta mladíků drží pohromadě. Když do tréninku zbývá ještě několik minut a ostatní hrajou oblíbené bago, Karafiát a spol. si hrají spolu. Však pro ně jako pro zelenáče taky platí zvláštní pravidla. Jako ostatně v každém týmu.\n"Když jsme nejmladší, tak samozřejmě máme i povinnosti - nafukování míčů, nošení tréninkových pomůcek, omývání míčů... Všechno je to na nás mladých. Už abychom byli i my za mazáky," smál se Karafiát. "Nejvíc času sice trávíme mezi sebou, ale starší kluci se nám snaží pomoct. Spoustu nám toho poradí už během zápasu. Hodně komunikativní jsou třeba Roman Bednář, Bořek Dočkal nebo Marek Matějovský, ale vstřícní jsou vlastně úplně všichni."\nMimochodem, právě Karafiát je zatím ze všech mladíků nejvíc vidět. Člen reprezentační devatenáctky, který se dostává do formy po tříměsíčním zranění kotníku, dal během přípravy už dva góly, ačkoliv nastupuje na netypickém místě pravého obránce. Lépe se cítí ve středu obrany nebo jako defenzivní záložník.\nKdyž zrovna nehraje zápas, netrénuje nebo třeba nespí, rád si s kamarády zahraje na PlayStationu.\n"Z těch starších hrajou například Roman Bednář a Lukáš Vácha. Ale na vzájemný souboj zatím nedošlo. My mladí hrajeme jen mezi sebou. A kdyby přeci jen došlo na zápas mladí versus starší? Myslím, že to v palci budeme mít my a asi by dostali," pokračoval Karafiát.\n"Tak to si tedy nemyslím. Dřív jsem na PlayStationu hrál celkem hodně a myslím, že by z nich na mě nikdo neměl," reagoval Vácha s úsměvem.\nTémata: Sparta, Ladislav Krejčí (*1992), Pavel Kadeřábek, Jakub Brabec, Ondřej Karafiát, Lukáš Vácha, zranění, Roman Bednář, Bohemians 1905, Vítězslav Lavička, Jan Sýkora, Lukáš Juliš, Patrik Schick, Aleš Čermák, Praha, přestup, PlayStation


CYBEX | Celková bezpečnost\nK bezpečnosti dětí přistupujeme s největší možnou péčí a pozorností. Tým v CYBEXu neustále pracuje na tom, aby všechny produkty poskytovaly nejvyšší úroveň bezpečí a nabízely výjimečnou kvalitu, kterou pro své dítě očekáváte. Je pro nás obzvláště důležité předat vám veškeré informace ohledně dětské bezpečnosti.\nV pozici proti směru jízdy až do 18 kg\nVe většině zemích jsou autonehody hlavní příčinou úmrtí dětí ve věku jednoho a více let. Dle statistiky se u dětí ve skupině 1 (od cca 9 měsíců do 4 let) vyskytuje větší počet zranění než ve skupině 0+ s autosedačkami v pozici proti směru jízdy (zdroj: WHO Evropa, Evropská zpráva o prevenci dětských zranění, S.9; NHTSA, Fakta o dopravní bezpečnosti 2003, str. 1).\nTuto statistiku lze přičítat růstu dítěte, jelikož jeho hlava je stále ještě relativně velká a těžká a jeho krční svalstvo ještě není dostatečně silné, aby odolalo silám při nehodě.\nTeprve ve věku 4 let se velikost hlavy v porovnání k tělu dítěte vyrovná a svaly krku jsou natolik vyvinuté, aby se vypořádaly s těžším zatížením.\nU autosedaček v pozici proti směru jízdy jsou síly čelního nárazu rovnoměrně rozložené přes velkou plochu, díky čemuž se výrazně snižuje zatížení hlavy, krku a hrudníku dítěte.\nProto lékaři, odborníci na autonehody, spotřebitelské a zdravotní organizace, stejně tak jako my v CYBEXu, doporučujeme převážet děti v autosedačkách v pozici proti směru jízdy co nejdéle je to možné. Díky rovnoměrnému rozložení síly nárazu tyto autosedačky snižují riziko zranění o více než 80 % ve srovnání s autosedačkami v pozici po směru jízdy.* Toto důkazy podložené doporučení podporují výsledky testů hlavní nezávislé německé spotřebitelské organizace Stiftung Warentest, vysoce ceněného Všeobecného německého autoklubu ADAC i UN předpis R129. Tento předpis stanovuje, že děti musí cestovat v pozici proti směru jízdy dokud nedosáhnou výšky 76 centimetrů a věku 16 měsíců.\n* Dle výzkumu od VTI - švédský silniční a přepravní výzkumný institut (Rapport 489A, 2003)\nHlavní účelem podsedáků je přizpůsobit bezpečnostní pás vozidla dle velikosti dítěte. Ačkoliv předpis UN R44/04 uvádí, že pro děti vážící více než 15 kg jsou k tomuto účelu dostačující pouze samostatné podsedáky, předpis UN R129 stanovuje, že u dětí alespoň do 135 cm musí být autosedačky dle tohoto předpisu vybaveny opěrkou zad. Děti by nicméně měly používat dětské zádržné systémy až do výšky 150 cm.\nZ důvodu kompaktního designu dětské autosedačky s opěrkou zad doporučujeme používat takovou, která je vybavená nastavitelnou opěrkou zad a postranní ochranou. CYBEX autosedačky skupiny 2/3 lze používat pouze s opěrkou zad. Jedině tak lze dítěti poskytnout maximální ochranu. Oproti autosedačkám s opěrkou zad představují samostatné podsedáky vyšší riziko zranění, především kvůli chybějící boční ochraně.\nDětská autosedačka s opěrkou zad má boční protektory, které při bočním nárazu zabraňují úderu dítěte o okno ve vozidle. Se samostatným podsedákem jsou citlivé části těla dítěte bez dostatečné ochrany. Bez opěrky zad navíc nelze přizpůsobit bezpečnostní pás vozidla výšce dítěte a ten pak často vede příliš blízko k jeho krku.\nDíky opěrce zad roste dětská autosedačka společně s dítětem. Nejen, že v ní pak dítě sedí mnohem pevněji, ale zároveň je mu díky správné pozici bezpečnostního pásu poskytována výrazně vyšší úroveň ochrany.\nSimulace autonehody s použitím samostatného podsedáku:


Pomůcka pro určení velikosti podniku - Magistrát Velikost clena podle stranky\nV témž případě ošetřování náleží podpora jen jednou a jen jednomu oprávněnému nebo postupně dvěma oprávněným, jestliže se v témže případě ošetřování péče vystřídají. A proto má sdílení fotek pozitivní dopad na dosah příspěvků Facebook stránek a zapojení uživatelů do děje.\nSprávci Spuštění ihned a 30 dní testování zdarma Web si založíte sami za pár minut. S námi nic neriskujete.\nVyzkoušejte si sami všechny funkce a správu svých webových stránek bez závazku. Pokročilé funkce Informační deska s automatickým odesíláním emailů a SMS, správa kontaktů, evidence členů dle jednotek v návaznosti na § NOZ, online hlasování, sdílení dokumentů, fotogalerie, vizualizace spotřeb energií, vedení pokladny a knihy závazků, revizní kalendář s automatickým upozorněním.\nV Evropském parlamentu je sedm politických skupin. Které to jsou a kde jsou členy čeští poslanci? Rozdělení křesel v plénu EP podle politických skupin Po brexitu je počet poslaneckých mandátů\nAutomatické načtení dat o vlastnících z veřejných rejstříků S námi ušetříte čas. Data o vlastnících vyplníme automaticky. Prezenční a hlasovací listina s automatickým sčítáním hlasů Nebaví vás sčítat hlasy na schůzi? Využijte hlasovací listinu s automatickým sčítáním hlasů dle velikosti podílu na společných částech domu, která to udělá za vás.\nRozdělení na veřejnou a neveřejnou část Sami si nastavíte, komu jaké informace a dokumenty zpřístupníte. Každý člen má své unikátní přihlašovací údaje a heslo.\nOdborná poradna a telefonická hot-line pro naše zákazníky Nevíte si rady s nastavením vašich stránek nebo potřebujete odbornou radu? Máme zkušenosti z oblasti bytových družstev a společenství vlastníků jednotek již 20 let a rádi zodpovíme vaše dotazy.\nZabezpečení a zálohování Vaše data bezpečně chráníme certifikáty nejvyšší Velikost clena podle stranky, šifrovaným přenosem a pravidelným zálohováním. Vzory formulářů zdarma Připravili jsme pro vás řadu formulářů, které vy i vaši členové určitě oceníte.\nBez reklam Na webové stránky vašeho SVJ neumisťujeme reklamu a vaše údaje neposkytujeme třetím osobám pro marketingové ani jiné účely. Služby poskytované zdarma fungují na opačném principu.\nZískáte profesionální systém a servis\nSpuštění ihned a 30 dní testování zdarma Web si založíte sami za pár minut. Pokročilé funkce Informační deska s možností uveřejnění pozvánky na schůzi a dalších informací § ZOK včetně automatického odesílání emailů a SMS, nástěnka členů diskuzespráva kontaktů, evidence členů v návaznosti na § ZOK, online hlasování, fotogalerie, sdílení dokumentů, vizualizace spotřeb energií, vedení pokladny a knihy závazků, revizní kalendář s automatickým upozorněním.\nPrezenční listina Získáte aktuální seznam členů v přehledné podobě pro členskou schůzi. Spuštění ihned a 30 dní testování zdarma Web založíte jednoduše Vy nebo Váš zákazník za pár minut.\nPolitické skupiny Evropského parlamentu | Zpravodajství | Evropský parlament\nS námi nic neriskujete, všechny funkce webových stránek si vyzkoušejte 30 dní zdarma bez závazku. Pokročilé funkce Zpřístupněte svým klientům informace na informační desku a my se postaráme o to, aby se o nich dozvěděli ihned formou automaticky rozesílaných e-mailů a SMS zpráv.\nZískejte bezpečné uložení dokumentů, pokladny a knihy závazků. S námi nepropásnete ani termín revize či kontroly. Ušetříme Vám čas a náklady, budete mít pro své klienty vždy něco navíc a v práci si můžete udělat čas třeba na kávu:- Rozdělení na veřejnou a neveřejnou část Veřejná část stránek pro všechny pozvánka na schůzi, termín odečtů apod. Nastavení je možné také pro jednotlivé dokumenty.\nKaždý člen má své unikátní přihlašovací údaje, heslo a funkci, která určuje úroveň oprávnění.\nNámi přednastavené oprávnění lze změnit. Prezenční a hlasovací listina Seznam členů lze jednoduše exportovat do prezenční listiny. Seznam členů společenství vlastníků lze dále exportovat do Velikost clena podle stranky listiny podle podílů s automatickým sčítáním hlasů.\nOdborná poradna a telefonická hot-line pro naše zákazníky Využijte plnou technickou podporu a servis, poradenství v oblasti bytových družstev a společenství vlastníků. Zabezpečení a zálohování Data bezpečně chráníme certifikáty nejvyšší kvality, šifrovaným přenosem a pravidelným zálohováním.\nVzory formulářů zdarma Využijte námi připravené vzorové formuláře nebo Vašim zákazníkům nahrajte Vaše vlastní.\nBez reklam Na webové stránky Vašich zákazníků neumisťujeme reklamu, údaje neposkytujeme třetím osobám pro marketingové ani jiné účely. Buďte také moderní a buďte online. Jiří Lanča předseda družstva Oceňuji především snadnou správu kontaktů, včetně jednoduchého rozesílání mailů.\nTaké rychlá reakce na technické dotazy člověkem znalým problematiky a nikoliv automatem, není už dnes zcela běžná. A to i mimo běžnou pracovní dobu.\nZískávají od nás informace o hospodaření, odečtech, revizích, a to také díky automatickému rozesílání e-mailů a SMS. Na své klienty máme vždy aktuální kontakty a přístup k dokumentům. Pavla Janečková.


OpenWrt 19.07.0 přináší úvodní podporu pro WPA3 - Root.cz\nRoot.cz » Síťové prvky » OpenWrt 19.07.0 přináší úvodní podporu pro WPA3\nPetr Krčmář 9. 1. 2020\nVývojáři uvolnili novou verzi linuxové distribuce OpenWrt 19.07.0, která je určena především pro instalaci do domácích routerů. Od předchozího vydání 18.06.0 proběhlo 3954 commitů, rozšířila se podpora hardware a všechny podporované platformy nyní používají jednu verzi linuxového jádra (4.14.162).\nDůležitou novinkou je úvodní podpora pro bezpečnostní standard WPA3, který byl představen před dvěma lety. Podpora není ve výchozím stavu zapnutá a vyžaduje doinstalaci některých balíčků. V režimu přístupového bodu je to hostapd-openssl, pro roli klienta wpa-supplicant-openssl a případně wpad-openssl pro oba režimy zároveň. Balíčky jsou poměrně objemné, takže nejsou součástí výchozí instalace a budete pro ně potřebovat alespoň 8MB flash. Pro konfiguraci pak navštivte dokumentaci WPA režimů.\nZměnou prošlo také webové rozhraní LuCi, které teď mnohem více práce při vykreslování převádí na klienta (prohlížeč), což snižuje zatížení routeru a zvyšuje rychlost. Samozřejmostí jsou také nové verze mnoha balíčků: hostapd 2.9, dnsmasq 2.80, dropbear 2019.78, busybox 1.30.1, gcc 7.5.0 a další. Všechny podrobnosti najdete v seznamu změn.\nLinus Torvalds doporučuje nepoužívat ZFS na Linuxu


Motorický zámek Yale Linus®\nBezkontaktní odemykání dveří pomocí aplikace, nebo číselným kódem\nYALE Linus®Smart Lock\nÚčet Yale Access je chráněn dvouúrovňovým ověřením, což znamená, že kromě hesla budete muset ověřit svou totožnost buď e-mailem, nebo telefonním číslem. Náš chytrý zámek Linus® používá k šifrování technologii Bluetooth Low Energy (BLE). Kromě zabezpečení samotné technologie Bluetooth používáme také šifrování AES 128 a TLS, které se obecně označuje jako zabezpečení na úrovni bank. Pokud svůj telefon ztratíte, můžete svůj účet Yale Access i všechny virtuální klíce kdykoliv deaktivovat.\nVzdálený přistup odkudkoliv\nVytvořte zabezpečené klíče přátelům, rodině nebo lidem, kterým důvěřujete, a to vše z aplikace Yale Access. Spravujte a naplánujte přístup kdykoli\nChytrý zámek Linus® se snadno montuje na současnou vložku zámku na vnitřní straně vašich vchodových dveří, takže si můžete ponechat své původní klíče a dále je používat. Vaše vchodové dveře budou zvnějšku vypadat stejně jako předtím - bez jakéhokoliv náznaku chytrých technologií.\nPokud se něco změní se stavem vašich dveří, budete o tom vědět jako první.\nJak dlouho baterie vydrží závisí na počtu zamykání a odemykaní dveří za den. Na základě běžného používání vydrží baterie 6 až 9 měsíců.\nSnadné hostování. Chytrý zámek Yale a chytrá klávesnice Yale Smart Keypad vám umožní spravovat příchody hostů odkudkoliv na světě. Svým hostům zajistíte bezproblémový, chytrý příchod, aniž by bylo nutné schovávat klíče pod květináč (Vyžadujte Yale Connect Wi-Fi bridge pro vzdálené ovládání)\nSpecifikace zámku YALE Linus\nVyberte ze seznamu...Čipový přístup s externí čtečkouČipový přístup s integrovanou čtečkouZámek YALE LinusJiné (uveďte do zprávy)


ROYAL CANIN Ragdoll Adult 10kg granule pro Ragdoll kočky v eshopu FERA24.CZ za nejnižší cenu, recenze krmiv, nejlepší cena\n470 z 566\nZákaznické body: 435 bod\nJako vše od Royal Canin, chutná a kočička vypadá zdravě a spokojeně.\nJen by mohlo být desetikilove balení se znovuuzavíratelnym zipem.\nDana Svobodová 23/02/2022\nMusím pochválit FERA 24.cz za okamžité zaslání mého objednaného zboží 2. ks granulí po 10. kg Roayal Canin Ragdoll pro moje 2 kočičky plemene Ragdoll, které jim velmi chutnají. Tyto granule jim poskytují veškeré potřebné látky pro jejich zdárný vývoj. Vřele doporučuji tento obchod FERA24.cz pro solidní jednání, kdy po zaplacení zboží mi ho okamžitě zaslali domů.\nCelková cena: 2091 Kč


Kyjovskou halovou ligu podruhé vyhrálo Zweigeltrebe - Hodonínský deník\nKyjovskou halovou ligu podruhé vyhrálo Zweigeltrebe\nKyjov – Beastie Boys si musí na své premiérové vítězství v Kyjovské halové lize minimálně rok počkat. Další ročník populární soutěže ovládlo po třech letech Zweigeltrebe. Parta Jaroslava Holečka sice prohrála v základní části se všemi hlavními konkurenty na celkové prvenství a do vyřazovacích bojů šla až ze čtvrtého místa, ale ve vyřazovacích bojích prokázala nejlepší formu a zaslouženě dokráčela podruhé v historii až na vrchol. Ve finále zvítězil tým složený především z hráčů Moravan, Vlkoše a Ratíškovic 5:3.\nLetošní ročník Kyjovské halové ligy vyhrál tým Zweigeltrebe. | Foto: DENÍK/Libor Kopl\nZweigeltrebe se v posledních čtyřech letech probojovalo pokaždé do finále.\nDvakrát se radoval soupeř, v roce 2011 a teď v sobotu se radoval ze zisku trofeje a finanční prémie tým, který má v názvu moštovou odrůdu révy vinné.\nHoleček a spol. si letos zvolili nejtěžší cestu za titulem. Ve čtvrtfinále narazilo Zweigeltrebe na nepříjemný Ocelit, v semifinále pak vyzvalo suverénní vítěze základní části a ve finále si to rozdalo s přemožitelem Kapacit.\nV sobotu, těsně před devatenáctou hodinou a po závěrečném hvizdu sudého Rottera, se však mohli borci ve světle modrých dresech začít radovat.\n„Základní část nám sice nevyšla podle představ, protože všichni ze silné čtyřky nás těsně porazili, ale v rozhodujících zápasech se to otočilo a poctivým výkonem jsme si došli k zaslouženému titulu," uvedl kapitán Zweigeltrebe Jaroslav Holeček.\nJeho tým po většinu času ve finále vedl. I když Beastie Boys dokázali zásluhou Jana Žandovského srovnat v úvodu střetnutí na 1:1, tahali ve zbytku utkání za kratší konec.\n„Byl to těžký zápas, protože semifinále nám vzalo dost sil. Měli jsme těžké nohy, ale i přesto jsme byli po celý zápas lepší. Sice jsme vedli pouze o gól, nebo o dva, ale měli jsme spoustu šancí a zápas měli rozhodnout dříve," pronesl Holeček.\nFinále ovšem nenabídlo tak atraktivní podívanou, jakým bylo třeba úvodní semifinále. „Finále bylo trochu znehodnoceno tím, že jsme všichni měli zápas v nohách," řekl Holeček, který souhlasí s myšlenkou organizátorů vrátit se k předchozímu modelu a hrát semifinále a finále v jiný den. „Myslím si, že to tak bude lepší," míní Holeček.\nZweigeltrebe opravdu sebral duel s Kuky Vopálenými spoustu sil.\n„Potvrdilo se pravidlo, že Kyjovskou ligu nikdo nevyhrál, aniž by utrpěl porážku. Letos na to dojeli Kuci, kteří hráli v základní skupině asi nejlepší fotbal. Troufnu si říct, že v semifinále jsme byli lepší," pronesl Holeček.\nTen obdržel od pořadatelů kromě dvou pohárů a sady medailí také osm tisíc korun. Letošní vítězové zamířili i s penězi do jedné z kyjovských restaurací, kde titul pořádně oslavili.\n„Pravidelně chodíme na kulturák, ale jelikož lámeme nového sponzora, tak jsme udělali změnu a šli do IP Restaurantu," prozradil Holeček, který však neplánoval všechny peníze utratit.\n„Je nás hodně, ale jelikož jdou někteří kluci na ples, uvažujeme, že v létě uděláme nějakou akci," řekl známý fotbalista.\nSlavit šli ale i poražení finalisté. „Kdyby nám před začátkem turnaje někdo řekl, že skončíme druzí, tak bychom byli spokojení. Teď jsme zklamaní, ale nemáme se za co stydět," prohlásil nejlepší gólman turnaje Michal Gebhart. Hráč Zemasu Hovorany podal v brance opravdu vynikající výkon. Hlavně díky němu dokráčeli Beastie Boys až do finále. „S Kapacitami jsme podali snad nejlepší výkon v ročníku. Ve finále už jsme neměli potřebné štěstí," uvedl Gebhart.\nTen zastínil ostatní brankářské kolegy. Mladý fotbalista na rozdíl od Výstupa, Cahlíka nebo Vinci hraje ve velkém fotbale v poli. „V hale ale nejradši chytám, protože jsou tady malé branky a mám dobrý postřeh," řekl Gebhart, který hraje v Hovoranech předstopera.\nDo branky se v Kyjovské lize dostal náhodou. „Vůbec jsem chytat neměl. Kluci byli domluvení s Danem Hlavinkou. Ten ale onemocněl mononukleózou, a tak jsem to vzal za něj," culil se Gebhart.\nSošku obdržel i Lukáš Možíš. Útočník Moravan se stal s třiceti brankami nejlepším střelcem Kyjovské halové ligy.\nKyjovská halová liga 2013/2014\nFinále: Beastie Boys – Zweigeltrebe 3:5 (1:2), Jan Žandovský, Václav Matula, Jaroslav Válek – Jaroslav Holeček 2, Tomáš Kundrata 2, Bronislav Otruba.\nO 3. místo: Kuci Vopálený – Kapacity 11:6 (4:1), Ondřej Zýbal 6, Radek Kundrata 2, Roman Hála, Tomáš Bátora, Michal Huška – Adam Paták 3, Lukáš Vajdík, Pavel Tichý, Tomáš Čada\nO 5. místo: Nový Svět – Ocelit 5:4, Robin Dobeš 2, Marek Dobeš, Zbyněk Schiel, Lukáš Farmačka – Jan Hučko 2, Robert Chlustina, Zbyněk Toman.\nSemifinále: Kuci Vopálený – Zweigeltrebe 2:4, Radek Kundrata, Michal Huška – Bronislav Otruba, Jiří Otruba, Jaroslav Holeček, Lukáš Možíš. Kapacity – Beastie Boys 3:7, Adam Paták, Tomáš Čada, Petr Eliáš – Filip Gebhart 2, Václav Matula 2, Dominik Kuchař, Jaroslav Válek, Marek Žandovský.\nKonečné pořadí: 1. Zweigeltrebe. 2. Beastie Boys, 3. Kuci Vopálený, 4. Kapacity, 5. Nový Svět, 6. Ocelit, 7. Old Dogs, 8. Brumovice, 9. Lužice.\nNejlepší střelec: Lukáš Možíš (Zweigeltrebe) – 30 branek\nNejlepší brankář: Michal Gebhart (Beastie Boys).


Nejlepší nepřátelé, kapitola 3\n18 Dec 2010 | AlineDaryen | Nejlep�� nep��tele\nZačátek víkendu je tady a s ním i třetí kapitola, která je nejdelší, takže si ji dostatečně užijte. Dočkáte se Křivonožky i spousty dalšího chřadnutí… A v neděli navečer se dočkáte i čtvrté kapitoly, pokud mě neušlapou davy zoufalců, co stejně jako já nechali dárky na poslední chvíli :cenzored:\nTakový výraz viděl Harry v Malfoyově tváři v životě několikrát. Hned v prváku v Zapovězeném lese. Těsně předtím, než mu Hermiona dala pěstí. Pak o hodně později na astronomické věži, když mířil hůlkou na Brumbála a nemohl se přimět ho zabít. A potom mnohokrát ve vizích i na vlastní oči, když se setkali na Malfoyském panství, a samozřejmě v komnatě nejvyšší potřeby. Byl to strach.\n„Ty víš, o čem mluvila?“ zeptal se.\nBlonďák zvedl oči. Jeho zornice se rozšířily tak, že pohlcovaly téměř celou plochu duhovek. Pleť měl úplně popelavou a černé šmouhy rozmazaných linek připomínaly modřiny. „Vím,“ zašeptal.\nHarrymu přejel mráz po zádech. Tohle bude zlé.\n„Zachránil jsi mi život,“ pokračoval Malfoy tichým hlasem a rozostřeně zíral Harrymu přes rameno do prázdna. „To nás spojilo. Je to svým způsobem magické pouto. Jestli se na něj navázalo to milostné zaklínadlo, je dost dobře možné, že nepůjde zrušit, dokud nevyrovnám dluh.“\n„Dokud…“ Proboha. „Dokud nezachráníš život ty mně?“\nDlouho mlčeli. V místnosti už byla skoro tma, a právě když Harry přestal rozeznávat obrysy předmětů, přemístil se k nim skřítek, rozsvítil lampy, sebral tácy se zbytky večeře, kterou přinesl, když Malfoy ještě spal, a zase zmizel.\n„Vůbec jsi nejedl.“\n„Stejně nemám hlad. Půjdu se umýt a spát, jestli proti tomu nic nemáš.“\nHarry proti tomu měl spoustu výhrad, ale nechal si je pro sebe. Tahle chorobně zdvořilá, chladná póza ho děsila.\nVystřídali se v koupelně. Malfoy se vynořil podstatně rychleji než ráno, místo pyžama měl na sobě šedou teplákovou soupravu, ve které se doslova topil, a když se vrátil k posteli, natáhl si ještě nevzhlednou mikinu. V pokoji nebylo zrovna teplo, ale tohle bylo přece jen trochu moc. Harry si přestěhoval polštář a deku na nové stanoviště v nohách Malfoyovy postele a v duchu žasl, jak rychle se s tou nemožnou situací sžili.\nNa druhou stranu, co jim zbývalo?\nAni se nestihl pořádně přikrýt, když Malfoy sáhl po svojí hůlce a zhasl světla. Harry naštvaně nacpal nohy pod deku a rádoby náhodou ho kopl do lýtka. Malfoy se ale neobtěžoval ozvat, zdálo se, že okamžitě usnul. To rozhodně nebylo normální.\nHarrymu se spát nechtělo. Sedět celý den na posteli, to člověka zrovna neunaví, a navíc mu hlava hučela změtí neodbytných myšlenek. Nevěděl, jestli má dřív přemýšlet o zaklínadle, o Malfoyovi, o Ginny nebo o něčem úplně jiném. Jednu přednost to ale mělo. Poprvé po několika měsících se mu ve tmě nezačaly vybavovat tváře mrtvých. Pod přikrývkou bylo příjemné teplo a díky tomu, že se dotýkali téměř po celé délce nohou, ho nic nebolelo a nebylo mu špatně. Naprosté ticho nerušilo Ronovo ani Seamusovo chrápání… Chvíli se soustředil a nakonec zachytil tichý zvuk Malfoyova dechu – pravidelný, ale s příliš dlouhými intervaly.\nOtočil se na druhý bok. Vzpomněl si, jak Malfoye koncem léta viděl u soudu. Už tehdy byl vyhublý na kost a podivně nemluvný. Rozsudek, který poslal jeho rodiče na dlouhá léta do Azkabanu a jeho na svobodu, s odůvodněním, že v době, kdy přijal znamení zla, byl nezletilý a jednal pod nátlakem, nekomentoval jediným slovem. Vlastně nehnul ani brvou. Tenkrát si Harry umínil, že ho nechá jednou provždycky na pokoji. Samozřejmě to zase nevyšlo. Jediný dobrý skutek, který pro svého nepřítele kdy udělal, se obrátil proti nim.\nJenže kdykoli si představil, že by Malfoye z toho ohně nevytáhl, zmocnil se ho nevysvětlitelný děs. Jednou ve slabé chvilce uvažoval, proč nepodal ruku radši Crabbemu, a s hrůzou zjistil, že kdyby si měl vybrat, udělal by to zase úplně stejně. Tenkrát u téhle myšlenky skončil a rázně ji zasunul co nejhloub. Možná je načase ji oprášit. Anebo radši ne.\nNevzpomínal si, v jaké fázi úvah usnul. Někdy k ránu ho probral zlý sen, ale hned se zase propadl do nevědomí. Když se probudil doopravdy, bylo už světlo.\nBylo zvláštní nasadit si brýle a uvidět na opačné straně postele stříbřité vlasy rozestřené po polštáři. Když se trochu posunul, viděl Malfoyovi do tváře. Rty měl pootevřené a ve spánku vypadal absurdně nevinně a bezbranně.\nStejně jako den předtím se přistihl, že se na něj dívá příliš dlouho.\nS povzdechem sklopil oči. Jestli má Hermiona pravdu, jsou oba v pěkném průšvihu. I kdyby ho Malfoy čirou náhodou nebo z pudu sebezáchovy chtěl zachránit, sotva k tomu tady v karanténě dostane příležitost. Leda by mu otrávil dýňovou šťávu a pak mu nacpal do pusy bezoár, ale to by se stejně asi nepočítalo. Navíc bylo jasné, že Malfoy není ve stavu někoho zachraňovat – spíš by potřeboval, aby zase někdo zachránil jeho.\nZvedla se v něm nečekaná vlna vzteku. Co si ten všivák myslí, že dělá? Drží protestní hladovku za čistotu kouzelnické krve, nebo se snaží spáchat pomalou sebevraždu?\nBohužel to vypadalo na to druhé.\nKdyž přišla madam Pomfreyová na ranní prohlídku, musela Malfoye vzbudit. S Harrym byla hned hotová, zato zmijozelského prince donutila, aby se posadil, dlouho do něj šťouchala hůlkou a čmárala do tabulky tak zuřivě, že málem protrhla pergamen. Pak zakouzlila Ševelissimo, které se po válce mezi kouzelníky hodně rozmohlo. Harry sledoval, jak se jí pohybují rty, a z Malfoyova rozpačitého výrazu poznal, že přednáška vůbec není příjemná. Po pár minutách začal cítit plíživé napětí za krkem. Přelezl na druhou stranu postele a položil Malfoyovi ruku na rameno.\nOšetřovatelka nesouhlasně stiskla rty a kouzlo zrušila. „Nezapomeňte, co jsem řekla, pane Malfoyi. Pokud se situace nezlepší, budu muset použít lektvary. Nevystavujte se zbytečným komplikacím. Přeji pěkný den, pane Pottere.“\nJakmile odešla, Malfoy zamířil ke koupelně.\n„O co jde?“ zarazil ho Harry.\nTentokrát byl tak rychlý, že Harryho ani nezačala bolet hlava.\n„Tak o co jde?“ zopakoval, jakmile se vrátili do postele a automaticky dali nohy k sobě.\nMalfoyovýma bezvýraznýma očima kmitl záblesk někdejší arogance, ale hned zase zmizel. Harry pocítil mírné zklamání. Někdy se s tím zmetkem vlastně hádal docela rád.\n„Není to nic, co by se týkalo našeho pouta.“\n„Blbost. Jsme teď jako siamská dvojčata, takže co se týká tebe, týká se i mě.“\n„Je to osobní.“\nHarry zafrkal. „Hele, s tímhle jdi někam. Máš na sobě dvě mikiny a stejně ti vidím žebra. Prospíš skoro celý den, celou noc, a stejně máš kruhy pod očima. Co jsme tady, nic jsi nejedl. Už mi ani nenadáváš. Takže naposled. O co jde?“\nMalfoy nehnul ani brvou. „Do toho ti nic není.“\nHarry by mu nejradši zakroutil krkem. Nebo zase udělal pár kroků vzad… Zavřel oči a napočítal do deseti. Nenechá se vyprovokovat.\nDopoledne strávili nad úkoly a oba zachovávali přísné mlčení. Harry Malfoye po očku pozoroval při snídani a potom i při obědě. V obou případech jen vypil sklenici dýňové šťávy.\nOdpoledne se vleklo. Harry dlouhodobému učení nikdy neholdoval a do učebnice kouzelných formulí už jen nepřítomně civěl. Nemohl se dočkat Rona a Hermiony. S nimi se bude moct normálně bavit a nebude muset pátrat po sebemenším hnutí ve tváři, aby zjistil, na co myslí. Když konečně zaklepali a vstoupili, přistihl se, že se na ně kření jako idiot. Malfoy ani nezvedl oči od pergamenu, dokud se kolem návštěvníků neprosmekl rezavý stín. Křivonožka zamířil přímo ke svému novému oblíbenci a blonďák ho pošimral pod bradou.\n„Promiň, že jsem včera nepřišel, kámo, ale měli jsme tré…“ Ronovi odumřela slova na rtech a vypoulil oči tak strašně, že mu málem vypadly z důlků. Jeho pohled neomylně směřoval k Malfoyovým bosým nohám, které měl Harry v podstatě na klíně. „Dej ty špinavý hnáty pryč, zmetku!“ zařval. „A co děláš s tím kocourem? Ten je Hermiony!“ Prudce vykročil k posteli a zjevně měl v úmyslu se na nepřítele vrhnout.\n„Ronalde Weasley, okamžitě zmlkni a stůj!“ zahřímala Hermiona hlasem, který děsivě připomínal paní Weasleyovou.\nHarry se zájmem sledoval, jak jeho nejlepší kamarád ztuhl. Hledají si všichni kluci někoho, jako je jejich máma? Vzpomněl si, jak jednou seděl s Ginny u jezera, probíral se jejími rudými vlasy a v duchu si představoval jinou zrzku, kterou znal jen z fotek a ze zrcadla Erisedu. Cítil tehdy úžasný klid. Zapomněl na Voldemorta, proroctví, blízkost smrti… Jenže kdykoli Ginny chtěla víc, nepřipadalo mu to správné. Nechtěl… Sám nevěděl, co vlastně nechce.\n„Klid, Rone,“ řekl. „Buď rád, že jsou to jenom nohy.“\nRon mírně zezelenal. „Já Ginny přerazím.“\nHarry jen zavrtěl hlavou. Mohl si za to stejně sám, kdyby nebyl zbabělec… S povzdechem tyhle úvahy odložil na jindy. „Jak to včera šlo?“\nRon s Hermionou se posadili na téměř volnou postel mezi jeho učebnice a Ron začal detailně líčit včerejší trénink. Harry se po chvíli přistihl, že mu pohled samovolně sklouzává k Malfoyovi. Ten odložil učebnici lektvarů, se kterou trávil většinu času, kdy nespal, a zadumaně hladil Křivonožku. Když Ron popisoval, jakou začátečnickou chybu udělal jeden z nových odrážečů, Malfoy se pousmál. Evidentně poslouchal.\nKřivonožka se brzo začal nudit a jeho oranžové oči se upřely na plavou ofinu, která se mu vábně pohupovala kousek od čumáku. Vyčíhal si správný okamžik a sekl po ní drápy. Malfoy překvapeně vyjekl a pak se rozesmál.\nHarry ho nikdy dřív neviděl doopravdy se smát. Znal jeho úšklebky, posměšné grimasy, pohrdavě ohrnuté rty. Tohle ne. Celý obličej se mu rozzářil a najednou bylo poznat, že má v rysech jemnost, kterou nezdědil ani po jednom z rodičů. Byla jen jeho. Nemít tak hnusnou povahu a pověst, určitě by se za ním táhly davy obdivovatelek. Škoda. Možná by se jich míň táhlo za Harrym.\n„Čemu se chlámeš, kreténe?“\nRonův nenávistný hlas kouzlo vmžiku zrušil. Malfoyovi zamrzla tvář v bezvýraznou masku. „Není to zakázané, Weasley, nebo snad ano?“ řekl zcela neosobním tónem.\n„Ty se nemáš vůbec právo smát! Správně bys měl hnít v Azkabanu jako tvůj táta a tvoje máma!“\nHarry sebou trhl. „Rone! Nech toho,“ řekl ostře.\n„Říkám jenom pravdu. Neměl jsi pro něj svědčit. A hlavně jsi ho měl nechat uškvařit, byl by pokoj.“\nCítil, jak se mu z tváří vytrácí veškerá krev, a sotva dokázal promluvit. „Tohle už nikdy neříkej,“ zakrákoral. „Nenechám umřít nikoho, rozumíš, nikoho, když ho můžu zachránit!“\nV místnosti se rozhostilo tísnivé ticho.\n„Harry má pravdu,“ pronesla nakonec Hermiona. „Mrtvých už bylo dost, nemyslíš, Rone?“\n„Jasně že jo, Miono,“ zamumlal Ron. „Promiň, Harry.“\n„To nic. Hlavně už nic podobného neříkej, dobře? Ani o něm.“ Trhl hlavou k Malfoyovi, který zatínal prsty do Křivonožkovy dlouhé srsti a tvář měl prázdnou jako neživý. „Už si taky užil dost.“\nRon se prudce nadechl, ale udržel se. Hermiona rychle vytáhla pergamen, kde měla vypsané domácí úkoly a co se probíralo v kterých hodinách. Byly tam i Malfoyovy starověké runy. Když všechno vyřídila ke své spokojenosti, zvedla se. „Už půjdeme. Nechceš si tady Křivonožku do večera nechat, Draco?“\nHarry ucítil, jak sebou Malfoy škubl, když ho oslovila křestním jménem, ale v popelavém obličeji se nepohnul ani sval. „To je od tebe hezké, Grangerová,“ odvětil bezbarvě. „Děkuju.“\nDívka se usmála, popadla zkoprnělého Rona za loket a vyvlekla ho z místnosti dřív, než začal zase vyvádět.\nMalfoy chvíli seděl úplně bez hnutí. Pak se najednou prudce nadechl, přitáhl si kocoura do náruče a pevně ho objal. Křivonožka přitiskl uši k hlavě a zabručel, ale nepokusil se utéct. Blonďák křečovitě sevřel pěsti a sklonil hlavu, takže mu přes oči jako závoj sklouzly vlasy.\nHarry se díval, jak jeho nepřítel zoufale mačká kocoura, jako by to byla plyšová hračka, a nečekaně se ho zmocnilo nutkání natáhnout k němu ruku. Byl to stejný pocit, který zažil před několika měsíci v komnatě nejvyšší potřeby. Jako by ho Malfoy volal a on musel poslechnout.\nNa okamžik pomyslel, že ho bývalý Smrtijed ovládá nějakým kouzlem, ale potom se zadíval na hubené nohy na svém klíně a shrbená ramena a tuhle teorii jednou provždycky zamítl. S tímhle neměla magie nic společného.\nMalfoy ho od prvního setkání dokázal pouhým tónem hlasu nebo pohledem vytočit k nepříčetnosti. Ať se Harry snažil sebevíc, nikdy se ho nenaučil ignorovat. Ale až když se oba ocitli na pokraji smrti, ukázalo se, že tahle vzájemná posedlost v sobě skrývá mnohem víc.\nNetušil, jak to nazvat nebo co všechno to obnáší. Jen věděl, že Draco Malfoy se mu dostal pod kůži hloub, než si sám myslel.\nÚporné mlčení jim vydrželo celý následující den a přeneslo se i do neděle. Neustále se dotýkali, a tak nemuseli vyslovit ani „smím?“. Čas se vlekl čím dál víc.\nV Harrym hlodal neklid. Nedobrovolné vězení v něm vyvolávalo vzpomínky na Dursleyovic komoru pod schody, a když padla tma, chytal se i Malfoyova tichého oddechování, aby zaplašil starou úzkost. Ve dne to nebylo o nic lepší. Nečinnost mu drásala nervy a nechávala ho na pospas úvahám a emocím, které se v posledních měsících snažil pohřbít.\nRon s Hermionou se ho pokoušeli rozptýlit, trávili s ním celé večery a o Malfoye už nezavadili ani slovem, ale nakonec vždycky museli odejít. Harry předstíral ospalost, aby si nedělali starosti, ale spát se mu ve skutečnosti chtělo pořád míň. Nevybitá energie a rostoucí napětí mu nedovolily ani zavřít oči, natož usnout.\nA navíc, Malfoy spal za dva.\nPři pohledu na jeho schoulenou postavu utopenou ve stále početnějších vrstvách oblečení Harry ještě občas pocítil záchvěv někdejšího vzteku, ale mnohem častěji se ho zmocňovala nepopsatelná tíseň. Tohle nebyl Malfoy, kterého znal. Ani ten zlovolný arogantní parchant, který mu prvních pět let v Bradavicích dělal ze života peklo, ani vyděšená krysa zahnaná do rohu, v niž se proměnil před válkou. Byl to přízrak, který jen omylem zůstal naživu.\nV neděli večer už bylo jasné, že ani nehodlá předstírat, že něco jí. Na večeři se ani nepodíval a ke koupelně došel mechanickým, zvláštně vláčným krokem náměsíčníka. Když se za ním zavřely dveře, nevolnost zaútočila na Harryho téměř okamžitě a netušenou silou. Vyděsilo ho to. Nejradši by vtrhl dovnitř, ale ovládl se. Malfoy se naštěstí vynořil během několika desítek vteřin. Bez černých stínů byly vidět hluboké, fialové kruhy pod očima, ale ofinu měl jako vždycky dokonale uhlazenou. Opřel se o zárubeň a nepřítomně se na Harryho zadíval.\n„Nebuď tam dlouho,“ řekl zničehonic hluše.\nHarry se nadechl, ale pak jen kývl a zmizel v koupelně. Jakmile se ocitl sám, opřel se o umyvadlo a zavřel oči. V uších mu hučelo.\nTa tři slova jím hluboce otřásla. Malfoy byl odjakživa zbabělec, ale nikdy by před ním žádnou nejistotu ani slabost nepřiznal nahlas. Jestli se snížil k žádosti na pomezí prosby, musí být na pokraji zhroucení. Nebo se v něm něco zlomilo. Harrymu bylo celkem fuk, která možnost je ta správná. Ten nevysvětlitelný ochranitelský pud, který v něm zatím jen doutnal, vzplál naplno. S povzdechem vzhlédl a zadíval se na sebe do zrcadla.\nKdyž o několik minut později vyšel ven, Malfoy byl pořád na stejném místě. Vypadal jako vosková figurína, ale při bližším pohledu se dalo rozeznat, že se celý chvěje.\n„Je ti zima?“ zeptal se Harry tiše.\nMalfoy jen zavrtěl hlavou, odploužil se k posteli a zavrtal se pod deku. Harry si svoji přikrývku přehodil přes ramena a zhasl světla. Dlouho jen tak ležel se zavřenýma očima. Jindy by upřeně zíral do tmy, protože by se bál nehybných tváří, které mu večer co večer defilovaly za víčky, ale teď myslel na něco jiného.\nMalfoy se dávno změnil. Nikdo nevěděl líp než Harry, co se s ním dělo během šestého roku, a válka z něj udělala vzteklou šelmu zoufale bojující o přežití. Ale pořád to byl ještě on. Pár týdnů po závěrečné bitvě už v soudní síni seděl tenhle přízrak s netečným výrazem. Tehdy byl Harry sám moc otupělý a prázdný na to, aby tomu věnoval pozornost. Vlastně ještě před pár dny nevnímal skoro nic a nikoho. Hermionu, Rona ani Ginny, ať dělali, co chtěli.\nMalfoyovi stačilo, aby do něj jednou strčil.\nKdyž si na to vzpomněl, ucítil známý nával hněvu. Byl to úžasný pocit. Vůbec se nepodobal nenávisti, kterou cítil k Voldemortovi nebo k Bellatrix, ani černé zášti, kterou v něm kdysi vyvolával Snape. Bylo to, jako by se mu všechna krev v těle proměnila v žhavou lávu.\nA jestli ten pitomec dosáhne svého a umře, navždycky o to přijde.\nPrudce se posadil a zamrkal. Ticho v místnosti bylo ohlušující, přes veškerou snahu neslyšel vůbec nic. Zmocnila se ho panika. Setřásl pokrývku a přelezl k Malfoyovi. Rozeznal světlou skvrnu jeho vlasů, ale pomalý výdech a nádech zachytil, až když se k němu naklonil, sám přestal dýchat a pevně zavřel oči. Úlevou se mu zatočila hlava.\nZůstal tam, bez pohnutí a vlastně bez důvodu. Nevšiml si, že se nedotýkají, dokud ho ostře nebodlo ve spánku. Malfoy se zavrtěl a tichounce zanaříkal.\nHarry udělal první, co ho napadlo. Pohladil ho po rameni a na chvíli mu přitiskl tvář k vlasům. Voněly po třešních. Potom se vrátil na svoji stranu, vklouzl pod deku, položil nohy přes Malfoyovy a usnul.\nByla mu zima. Ne taková, která by ho nutila třít si paže a třást se. Chlad se mu usídlil v samé dřeni kostí a tížil ho jako víko olověné rakve. Chtěl zase usnout, aby se mu zdálo o teple a dechu ve vlasech, ale byl uvězněný mezi spánkem a bděním, nemohl tam ani zpátky.\nZdálky slyšel hlasy, ne slova, jen melodický šum. Postupně sílily, a právě když mu začalo připadat, že jim brzy porozumí, ucítil v puse něco pálivého a celým tělem mu projel plamenný jazyk. Strašná bolest se po chvilce změnila v mučivé záškuby.\n„Klid. To přejde. Podržte mu hlavu, pane Pottere.“\nDo krku mu steklo něco hustého a odporného. Chtěl to vyplivnout, ale někdo mu držel hlavu v záklonu. Spolkl to a zkroutil se v křeči.\nVšechny smysly mu zahltil koncentrovaný odér máty. Energizující lektvar. Přiměl se ho vypít, ale nával horka vzápětí nezvládl. Na okamžik asi ztratil vědomí. Pak začala kombinace lektvarů účinkovat a násilím ho probrala, i když jeho mozek proti tomu silně protestoval. Snad ještě nikdy mu nebylo tak zle.\n„Nedovolte mu usnout, pane Pottere. Jdu požádat profesora Křiklana o další dávku.“\nDraco otevřel oči. U postele stála madam Pomfreyová a sklízela na tác prázdné lahvičky. Pak ho popadla a vyšla ze dveří.\n„Zkoušel jsem jí to rozmluvit, ale když ses nechtěl probudit, nedala si říct,“ ozval se Potterův hlas. Draco otočil hlavu a ten pohyb mu vyslal do celého těla ostrý šleh bolesti a vlnu nevolnosti.\nTmavovlasý kluk seděl vedle něj. Přerostlá ofina mu sahala až k obroučkám brýlí, na pohublých tvářích měl stín strniště a výstřih příliš velkého trička se mu svezl na rameno, takže odhaloval vystouplou klíční kost a jamku nad ní. Nevypadal jako vítěz nad Pánem zla a vládce Bezové hůlky. Tvářil se ustaraně a v koutcích úst měl vrásky. Oběma rukama mu svíral předloktí.\nDraco se ani nesnažil něco říct. Cítil, že jestli otevře pusu, okamžitě ty odporné lektvary vyhodí. Každý centimetr kůže ho svědil, jako by ho pokousali mravenci, a po páteři mu běhaly křečovité záchvěvy energie.\n„Prý bys měl vstát a chodit, jinak ten lektvar nebude správně účinkovat. Dojdeme ke koupelně, dobře?“\nMerline… Zkusil se posadit, ale nekontrolovatelně se roztřásl. Potter ho s udivující silou zachytil a pomohl mu. Ocitli se v dost ožehavé pozici: Potter ho v podstatě objímal kolem ramen, a kdyby se naklonil ještě o kousíček blíž, dotkli by se čely. Draco se neovládl a hystericky se zachichotal.\n„Nechtěj vědět, jak moc tě teď chci praštit,“ zamumlal Potter a posunul se ke straně, ale nepustil ho. „Dělej, zvedej se. Ty do té koupelny možná nepotřebuješ, ale já jo.“\nDraco se kupodivu zcela jasně rozpomněl na účinky energizujícího lektvaru a pokusil se jednotlivé stružky magické síly vlastní vůlí soustředit do jednolitého proudu. Jakmile se mu to podařilo, vyhrabal se z postele. Snažil se tvářit, že Potterovy ruce v podpaží nevnímá a nepotřebuje, ale ve skutečnosti by bez jejich opory okamžitě upadl. Takhle se mu kolena podlomila až ve chvíli, kdy ho Potter opřel o zárubeň dveří. Stočil se do klubíčka a na pár nekonečných vteřin se poddal příšerné nevolnosti.\n„Malfoyi. Malfoyi! Krucinál.“\n„Chodit,“ vypravil ze sebe ochraptěle. „Pomoz mi chodit.“\nNetušil, kde se v něm najednou vzala ta náhlá touha bojovat. Možná nějaké zasuté zbytky šlechtické hrdosti. Možná něco v Potterově hlasu. V každém případě se mu povedlo vstát, pověsit se na svého nedobrovolného asistenta a přimět se k prvnímu kroku. Když překlopýtali pokoj počtvrté tam a zpátky, energie lektvaru se rozproudila správnými drahami. Draco se zhluboka nadechl.\n„Je to lepší?“\n„Jo, ale nezastavuj.“\nSvrbění i křeče slábly a zanechávaly po sobě jen starou známou slabost.\n„Fajn,“ zamumlal Draco. „Můžeš mě zase složit a jít si dát sprchu.“\nPotter ho vmanévroval ke dveřím, ale místo aby ho tam nechal stát, zadíval se na něj a svraštil obočí.\nMožná měl radši držet klapačku. Ta dvě slova Pottera zřejmě přiměla k rozhodnutí. „Jdeš se mnou.“\nNebyla to otázka. Než Draco pochopil, jak to myslí, seděl v koupelně na víku záchodu a Potter si svlékal tričko. Draco na něj otupěle civěl.\n„Ty se budeš koukat?“ štěkl Potter.\nDraco rychle sklopil hlavu. Obrátil by se k Potterovi zády, kdyby se nebál, že spadne. Vteřiny odtikávaly zoufale pomalu. Pára ze sprchy ho dráždila ke kašli, ale nejhorší bylo nervózní chvění, které ještě zhoršoval zvuk vody tříštící se o dlaždice a nahou kůži. Hučelo mu v uších ještě dlouho potom, co ustal.\nPotter měl na sobě stejné hrozné tričko a kalhoty od pyžama jako předtím, ale obojí se lepilo na vlhkou kůži. Z rozcuchaných mokrých vlasů mu stékala voda a bez brýlí vypadaly jeho oči větší a jasnější. Když Draco kývl, položil mu ruce na ramena.\n„Zhoršilo se to,“ řekl konverzačním tónem. „Je mi zle, když jsem od tebe dál než krok. Vážně zle.“\nÚleva z doteku se okamžitě rozplynula v návalu paniky. Harrymu je hůř, když jemu je hůř…\n„Ale madam Pomfreyová si myslí, že až budeš zase v pořádku, vrátí se to tam, kde jsme byli na začátku. Takže to aspoň zkus, fretko. Vyhladovět k smrti se můžeš, až z toho budeme venku. Zvládneš sprchu?“\nDraco sklesle zavrtěl hlavou.\n„Fajn.“ V tom krátkém slovu zaznělo něco, co ho přimělo poplašeně vzhlédnout. Potter vypadal nervózně, ale oči se mu zvláštně leskly. „Fajn,“ zopakoval tiše, „umyj si aspoň obličej a učeš se.“ Pak k němu natáhl ruku.\nDraco se nechal vytáhnout na nohy, potom se opřel o umyvadlo, pustil vodu, nabral ji do dlaní, naklonil se a svět se s ním zatočil.\n„Ach bože, ty budeš moje smrt,“ ozvalo se z rozvířené mlhy kolem něj. „Pojď zpátky do postele.“\nZnovu se ocitl ve vleku jako loutka na drátkách, ale ještě pořádně neviděl, a tak jen cítil, jak se pod ním prohýbá matrace a někdo mu rovná přes nohy deku. Konečně se mlha rozplynula. Potter měl na rtech trochu křivý úsměv. „No, rozhodně už se nenudím,“ konstatoval a zamával mu před očima hřebenem. „Teď drž, a ne abys usnul.“\nKdyž pominul počáteční šok, Draco se uvolnil a poddal nečekané blaženosti. Páni… Nesmí usnout… nesmí usnout…\n„Mě česání vždycky uspává.“\n„Tebe teď uspává všechno.“\nPotter odložil hřeben a přisedl si blíž. Prsty si prohrábl vlhké vlasy a zavrtěl hlavou, až se jednotlivé prameny zježily všemi směry.\n„Možná bys měl ten hřeben použít i na sebe,“ zamumlal Draco.\n„Cože? Ne, to nemá cenu, je to pak ještě horší.“\n„Protože to neumíš.“\n„Tak mě to nauč.“\n„Zbytečná námaha. Až mi bude líp, učešu tě sám.“\nPotter zafrkal. „Jo, a taky mě můžeš zmalovat, když budeš v tom.“\nNa téhle přestřelce bylo něco tak normálního a důvěrně známého, že Draco na chvíli úplně zapomněl, že je mu mizerně. Slabost se ale zase přihlásila o slovo. Víčka mu sama od sebe klesla.\n„Bezva,“ vzdychl Potter. „Doufám, že Pomfreyová už sehnala další lektvary. Dělej, Malfoyi, vstávej, zase se projdeme. Já tě tak strašně nenávidím.“\nDraco se usmál. Harry Potter ho pořád nenávidí. Možná má pravdu. Vyhladovět k smrti se může, až budou mít tohle za sebou.\n„Už je to týden,“ řekl Potter.\nDraco vzhlédl od šachovnice. Zelené oči za brýlemi zíraly do prázdna za jeho ramenem. Žádný div, že ho pokaždé porazí, i když občas v půlce partie usne. Potter se nikdy pořádně nesoustředí a dělá úplně nemožné tahy.\n„Jo. Chceš to oslavit? Můžeme si připít tou hnusnou břečkou, které Pomfreyová říká výživný lektvar.“\nTmavovlasý kluk zamrkal a letmo se na něj usmál. „Bezva nápad, fretko. Myslíš, že po něm taky budu půl hodiny zvracet jako ty včera?“\n„Vždycky jsem věděl, že mě máš v hloubi duše rád.“\nDraco skryl úsměv a ruměnec za ofinou a posunul střelce. „Šach.“\n„Už zase?“ Potter zašilhal na svoje figury. Původně zkoušeli hrát s šachovnicí mezi sebou, ale bez kontaktu vydrželi sotva deset minut, a když se drželi za ruce, po chvíli je braly křeče do ramene. Nakonec skončili u toho, že Draco seděl ve svém hnízdě se skrčenýma nohama a Potter se mu opíral o kolena. Tím pádem viděl rozestavení spíš ze strany a to jeho mizerné strategické schopnosti ještě zhoršovalo. Něčím ale čas zabíjet museli a kromě klopýtavých procházek pod vlivem energizujícího lektvaru a dobrovolných i nedobrovolných výletů do koupelny se tady moc dělat nedalo. Draco se přistihl, že se celkem těší i na to, až přijdou Weasley s Grangerovou. Sice se s ním nebavili a Potter se při jejich návštěvách vracel na svoji stranu postele, ale bylo to aspoň něco.\n„Za chvíli přijdou Ron s Hermionou,“ poznamenal jeho protihráč, jako by mu četl myšlenky, a nesmyslně posunul jezdce. Draco s povzdechem zakončil hru.\n„Jsi neskutečně špatný.“\n„Tak si zahraj s Ronem.“\n„Weasley by mi schválně vypíchl královnou oko.“\n„No, to asi jo.“\nPotter se zavrtěl a protáhl, položil mu dlaně na kolena a opřel si bradu o hřbet rukou. Dracovi se nepříjemně rozbušilo srdce a po zádech mu přejel mráz. Rychle se přemohl a rázně, ale ohleduplně ho setřásl. Připadalo mu, že v Potterově obličeji zahlédl zklamání. Asi potřebuje kontakt víc, než přiznává.\n„Ne že by mě tohle vraždění neviňátek bavilo, ale dáme si další kolo?“\nV tu chvíli někdo zaklepal na dveře. Potter se přesunul do nohou postele a zavolal: „Pojďte dál!“ Draco okamžitě ucítil záchvěv bolesti. Kombinace energizujících a výživných lektvarů ho sice dostala z nejhoršího, ale kouzlo je pořád poutalo mnohem víc než na začátku.\nDovnitř nakoukla Grangerová, pak se ozval příšerný vřískavý zvuk a pod nohama jí proletěl zrzavý blesk.\n„Ach bože,“ vzdychl Potter a s neomylným postřehem chytače polapil v letu jednu z figurek, které Křivonožka při skoku na postel rozmetal. Draco si o svých současných schopnostech nedělal iluze, a tak se jen přikrčil. Schytal zásah do ramene, naštěstí pěšcem.\n„Omlouvám se, kluci,“ řekla Grangerová odevzdaně. Weasley ostentativně pozdravil jen svého parťáka a složil na postel pergameny a knihy. Potter se na něj usmál s evidentním potěšením a Weasley okamžitě spustil nějakou zmatenou famfrpálovou historku. Draco ucítil obvyklé bodnutí závisti, žárlivosti a sebelítosti. Sklopil oči a začal hladit kocoura, který se mu mezitím usadil na klíně.\n„Už je ti líp?“\nChvilku mu trvalo, než si uvědomil, že Grangerová se ptá jeho. „Ano,“ odpověděl tónem, kterým od války mluvil s každým s výjimkou Pottera – opatrným, neutrálním, nenapadnutelným.\n„Pořád ještě shromažďujeme informace, ale už je téměř jisté, že zaklínadlo se zkřížilo s tvým dluhem.“\nSklonil hlavu a setřásl si do očí ofinu. Dluh… Nikdy ho nesplatí. A teď to bude ještě těžší, protože Potter ho s tou svojí nepochopitelnou zatvrzelostí tahá z hrany smrti podruhé.\n„Hledáme způsob, jak oba magické vlivy separovat. Pak by účinky asi okamžitě pominuly, vzhledem k tomu, že nejste zamilovaní.“\nŽaludek mu provedl výstavní přemet a bodlo ho ve spánku. Jestli se Pottera do pěti minut nedotkne, energie z lektvarů přestane správně působit a začne přiživovat bolest, takže nebude mít sílu sníst ani dvě lžíce polévky, kterou mu Pomfreyová každý večer se sadistickým potěšením nutí.\n„Uvažovali jste, co by se stalo, kdybych umřel?“ zeptal se zničehonic.\nGrangerová zbledla, ale nevymlouvala se. „Ano. Dluh je na tvé straně, takže by pravděpodobně zanikl společně s tebou. Pro Harryho by to zřejmě bylo nepříjemné a možná i bolestivé, ale ve vážném nebezpečí by se neocitl.“\nKývl a odvrátil se od ní. Pochopila to naprosto správně, protože se posunula k dvojici naproti a začala s nimi rozebírat úkoly. Draco zabořil obě ruce do Křivonožkovy husté srsti a doufal, že se tím trochu zahřeje, ale samozřejmě to nezabralo. Zima mu byla prostě pořád. Pomalu sklouzával do otupělosti, když vtom mu od špiček nohou až k hlavě projel záchvěv blaženého tepla a na kolenou mu spočinula příjemná tíha.\n„Harry!“ zasípal Weasley.\n„Promiň, Rone, ale fakt to jinak nejde,“ řekl Potter tónem, který nepřipouštěl námitky.\n„Brzo na něco přijdeme, Harry, nemusíš mít strach,“ řekla optimisticky Grangerová a pak pokračovala v přednášce o nějakém kouzle. Potter po Dracovi nenápadně střelil pohledem. Zadívali se jeden druhému do očí. O tomhle věděli svoje.\nNebyl to špatný večer. Draco občas zabroukal něco Křivonožkovi, na půl ucha poslouchal žvanění nebelvírských a jeho myšlenky se ubíraly překvapivě pokojnými cestami. Vlastně nepřemýšlel o ničem konkrétním. Vnímal jen teplo doteku, hebkost kocourovy srsti a lehké šimrání ve svalech po poslední dávce lektvarů. Připadal si skoro šťastný.\nMusel usnout, protože když mu Potter zatřásl ramenem, Křivonožka i Grangerová s Weasleym byli pryč.\nDraco zamrkal a v polospánku se vyhrabal z postele. Potter ho chytil v podpaží, ale když udělali první krok, zapotáceli se a vzájemně si podrazili nohy. Potter dopadl na záda a zjevně si vyrazil dech. Draco přistál na něm.\nTmavovlasý kluk se chvilku dusil, než se zmohl na nádech, a pak zasténal. Draco se pokusil vstát, ale paže ho neunesly a zhroutil se zpátky. Oba zůstali ležet.\n„Měl bys na ty svoje kosti mít zbrojní pas, Malfoyi,“ řekl Potter ochraptěle a rozkašlal se.\n„Co je zbrojní pas?“ zamumlal Draco.\n„Taková mudlovská věc.“\nAni jeden se vstáváním nespěchal a Draco zrovna začínal uvažovat, že si chvilku zdřímne, když mu Potter položil ruce na ramena a zatlačil. Draco se neochotně vyhrabal do sedu spolu s ním a zjistil, že se nachází v dost nešťastné pozici.\n„Sedím ti na klíně,“ poznamenal trochu zbytečně.\nPotter vzhlédl. Brýle měl nakřivo, vlasy beznadějně rozcuchané a tváře mu zdobily rudé skvrny, které se rychle šířily. Pootevřel rty, ale asi si svůj komentář nakonec rozmyslel, protože zase sklapl. Zjevně byl hodně vyvedený z rovnováhy, protože zapomněl ruce na Dracových ramenou a pořád se mu rozostřeně díval do očí.\nDracovi se najednou špatně dýchalo a už mu nebylo teplo, ale horko. Srdce mu trhavě bušilo v naprosto chybném rytmu. Zvedl ruku, aby odstrčil dlaň, která mu i přes silnou mikinu spalovala kůži, jenže v jeho mozku zřejmě došlo ke zkratu, protože místo toho narovnal Potterovi brýle. Špičkami prstů mu přitom zavadil o nos.\nHarry hlasitě zalapal po dechu.\nAni jeden neslyšel, že se otevírají dveře.\nUž byli s Ronem u schodů k nebelvírské věži, když si Hermiona uvědomila, že Harrymu omylem sebrala učebnici obrany proti černé magii. Vytáhla ji z hromady knih v Ronově náruči a rozběhla se zpátky. Zbývalo jen dvacet minut do večerky a madam Pomfreyová by ji pak už nepustila dál. Ve spěchu se neobtěžovala ani s klepáním.\nNejdřív jí vůbec nedošlo, co ti dva dělají. Stála na prahu, ruku pořád na klice, a zaskočeně na ně zírala. Výhled jí částečně zacláněla postel, ale naprosto zřetelně viděla Harryho ruce na Malfoyových ramenou i dlouhé bělostné prsty laskající Harryho tvář. Celá scéna působila podivně nereálně, jako by se odehrávala za sklem akvária, a zároveň tak intimně, že Hermiona po vteřině ucouvla a začala dveře zase zavírat. Bohužel zapomněla na knížku. Těžký svazek jí vyklouzl a s dutou ránou dopadl na zem.\n„O-omlouvám se,“ zakoktala.\nČekala, že Harry vyskočí a přerazí se o vlastní nohy. On se k ní ale jen překvapeně otočil a zamrkal. „To nic,“ řekl. „Upadli jsme cestou do koupelny. Nestalo se ti nic?“ zeptal se Malfoye tlumeně.\nOdpověď nezachytila, zato si všimla, že Malfoy se tváří úplně jinak než obvykle. Jindy přísně sevřené rty působily uvolněně a zřetelné známky únavy a nemoci mu dodávaly spíš zranitelný než ztrhaný výraz. Harry se zasmál. „Tak vstávej, pomůžu ti. Máš zadek špičatější než lokty, fretko.“\nSpolečně se vyhrabali na nohy. Malfoy se o Harryho opřel a vrhl po Hermioně trochu podezíravý pohled.\nKonečně se vzchopila, zvedla učebnici a donesla ji k posteli. „Omylem jsem ti ji vzala. Dobrou noc, kluci.“\nKdyž zavírala dveře, zahlédla je, jak společně vcházejí do koupelny.\nRychle vyklouzla z ošetřovny a pak znatelně zvolnila. Potřebovala si všechno srovnat v hlavě – protože to, co právě viděla, stavělo celou její teorii na hlavu. Nebo ne? Rozčileně zabubnovala prsty o zeď. Nebýt tak pozdě, šla by do knihovny… Ale ačkoli by to nikdy nepřiznala nahlas, věděla, že tady jí knihy nepomůžou.\nRon na ni čekal ve společenské místnosti. Naštěstí se stačil zapovídat s Deanem, takže ho snadno setřásla. Její spolubydlící už byly zvyklé, že večer většinou zatáhne závěsy kolem postele a učí se. Dnes ale jenom vykouzlila bublinu ticha, lehla si a zavřela oči.\nNemůže to být milostné zaklínadlo. Prostě ne. Pak by přece zabrala protikletba a kluci by necítili bolest, ale neodolatelnou přitažlivost nebo něco. Ne. Způsobil to Malfoyův dluh, všechno tomu nasvědčuje!\nAž na to, co právě viděla.\nNikdy v životě nespatřila v Malfoyově tváři takový výraz. Kdyby je nevyrušila… Bylo to poprvé, co se ocitli vteřinu od polibku? A co asi dělají teď v koupelně?\nRychle tuhle linii úvah utnula. Harry nikdy neprojevil sebemenší zájem o kluky a vůbec byl v těchhle věcech až chorobně plachý a nešikovný. Marně vzpomínala, jestli někdy slyšela nějaké drby o Malfoyovi. Odjakživa se kolem něho motala Pansy, povídalo se, že je rodiče zasnoubili už jako děti. Nic jiného si nevybavila.\nNajednou na ni dolehla únava. V koutku duše se těšila na rok, kdy se bude moct doopravdy jen učit a užívat si normální život, a teď tohle. Chudák Harry. Tak moc si přál mít konečně klid…\nVstala a zamířila do koupelny. Když se na sebe podívala do zrcadla, uviděla, že se jí v koutcích úst udělaly napjaté rýhy. Po chvilce ale přestala svou tvář vnímat a před očima jí znovu vyvstal Malfoyův obraz. Ať je to, jak chce, Draco rozhodně nic nehraje. Vlastně vypadal trochu udiveně, jako by vůbec nechápal, co se s ním děje.\nŠkoda že neviděla do obličeje Harrymu.\nPřevlékla se do pyžama, umyla se a vrátila do postele. Myšlenky se jí točily v bludných kruzích a rozbolela ji hlava. Nic jí nedávalo smysl.\nBude se muset líp dívat, protože o tomhle se v knížkách opravdu nepíše.\nP�e�teno: 1438x | Moje zobrazen�: 2x | Online �ten���: 0