Les 7 millors taules de te de la tarda a Londres per a cada tipus de viatger | CAT.centerar.org\nLes 7 millors taules de te de la tarda a Londres per a cada tipus de viatger\nPoques experiències són tan essencialment britànica com caure en una tassa de te, una pasta calenta untat amb nata i una selecció de petits entrepans (només rectangular, mai es triangles). Així que si estàs a Londres, ha intentar-ho per si mateix. Aquí, els nostres set punts preferits te de la tarda de Londres. Tant si estàs d'humor per a un assumpte clàssic, alguna cosa per als nens o les pastes amb una banda de turisme, ens ho cobrim. Només recordeu que ha de reservar amb antelació, aquestes taques brillants són massa bona per deixar-la passar. Cheerio.\nTè de tarda\nEl més romàntic: La Col·lecció Wallace\nAmagat darrere de Selfridges és aquesta bella mansió del segle 18, amb una impressionant col·lecció de pintura. Però fins i tot si l'art no és el seu, el Wallace val la pena una visita per el te de la tarda el pressupost d'usar (menys de £ 20) servit a l'elegant pati. L'atri envidriat vol dir que es pot gaudir d'una tassa de te sense importar el temps que està fent (ploure, probablement).\nEl millor per a famílies: The Mad Hatter Te de la tarda l'hotel de Sanderson\nEls nens de tots les edats estimaran caient pel cau del conill en aquesta experiència te de la tarda deliciosament boig, situat a Fitzrovia de Londres. Descobreix menús ocults en llibres abans ficant en macarons rellotge de butxaca, amb gust de fruita "Drink Me" pocions i Reina de cors galetes de maduixa. Més curiós i més curiós!\nEl millor per als amants del te: Fortnum & Mason\nAquest gran botiga per departaments d'edat ha estat la venda de te des de 1707, per la qual cosa és segur dir que sap una cosa o dues sobre una bona tassa (preguntar als coneixedors del te per guiar-lo a través de la selecció 50-fort). L'assortiment clàssic te de la tarda (amb les famoses conserves) és apte per a una reina-de fet, els salons de te georgià reformat es van obrir per Sa Majestat la mateixa.\nEl millor per als tradicionalistes: The Langham\nL'avi de te de la tarda, el Langham ser el primer hotel per començar a servir de nou en 1865 (quan costava només 7 penics). Pas enrere en el temps al Palm Court opulenta, on el bon servei i bones maneres abunden, amb el so d'un piano suau dringar de distància en el fons. La comtessa vídua de Grantham sens dubte aprovar.\nMillor per fer turisme: BB fleca te de la tarda Bus Tour\nGaudir de les vistes com el seu glop a la seva cervesa a bord d'un autobús antic. Sí. Aquest 1960 de dos pisos (NAB un seient a la part superior si és possible) passa per totes les principals atraccions, incloent el London Eye, el Big Ben i l'Abadia de Westminster. No és tan luxós com algunes de les altres opcions, però és una gran manera de realitzar diverses tasques al seu turistes-ció.\nMillor per Healthy viatgers: Hotel Brown\nAquesta institució de Londres, amb motllures i panells de fusta històric, es troba al cor de Mayfair i ofereix un menú de "Tea-Tox" que està ple d'opcions saborosa, baixa en greixos i baixa en carbohidrats. Prima de xocolata blanca pastís de formatge, qualsevol persona? O què tal un tomàquet i formatge feta entrepà sense gluten? Prendrem 2, per favor.\nEl millor per als realistes: L'hivernacle del palau de Kensington\nNaturalment, un te de la tarda en aquesta residència real "inclou sandvitxos de pollastre de la coronació" -una de pollastre, curri i maionesa d'ompliment creat específicament per a l'ascensió de la reina Isabel (la barreja de te de Royal London és sorprenentment bo, també). Amb les estovalles nítides i porcellana fina i vista sobre els jardins, se sentirà com una princesa (bé, gairebé).\n8 aplicacions de viatge que fan que la vida sigui més senzilla\nEls 9 millors llocs per viatjar al gener\nEls 5 viatges per carretera més impressionants de San Francisco\n8 llocs per viatjar aquest desembre que no costaran una fortuna\n8 llocs emblemàtics de Miami, probablement encara no ho haguessin estat\n12 maneres genials destalviar diners a Disney\nLes millors vacances a prendre en totes les etapes de la seva relació\nOn posar a cada tipus de convidat a San Francisco\n5 creuers fluvials europeus que et donaran tota la vorera\nLes 10 millors vacances per als menjadors\nCom tenir el dia perfecte a lilla de refugi


VENUS A LA 12A CASA: VALORS PROFUNDAMENT ESPIRITUALS - ASTROLOGIA\nquè és rosa en italià\nquin dels següents és un gran magatzem de primer nivell?\npersonalitat d'aniversari del 4 d'abril\npersonatges de harry potter mbti\ncava perelada estrelles toc de rosa 2014\nVenus a la 12a casa: valors profundament espirituals\nVENUS A LA CASA DOTZE\nVenus, a la casa 12, cultiva una forma d’amor espiritualment profunda i el desig d’experimentar l’amor a un nivell superior. En astrologia, el planeta Venus representa la compassió, la cooperació, la bellesa i les arts. Quan Venus ocupa la 12a casa, destaca una expressió d’amor més madura i sofisticada. La 12a casa està governada per Peixos i governa el karma, els punts forts i els punts febles amagats, els assumptes secrets i els estudis espirituals. La 12a casa es complementa amb el poder amorós i la gràcia de Venus. Aquí, l’energia planetària de Venus està en posició de promoure les nobles recerques d’amor i saviesa mitjançant el desenvolupament de la profunditat i la visió espiritual. A més, qualsevol signe del zodíac que resideixi en aquesta casa, Venus es suavitzarà i impregnarà de sofisticació i encant en la seva expressió. Aquí teniu un cop d'ull a Venus a la 12a casa, tant a la carta natal com a trànsit.\nVENUS A LA 12a CASA NATAL\nAquells que tenen Venus a la casa 12 de la seva carta natal són atrets per allò desconegut i és probable que tinguin interès en secrets i coses fosques. Poden ser molt privats sobre què i qui els interessa. Els seus grans desitjos sovint s’amaguen del coneixement i la consciència d’altres persones. No divulguen obertament gran part del que senten i les úniques visions del seu ric món fantàstic interior es poden veure principalment a través del seu art i l'escriptura. Les persones amb Venus a la 12a casa s’inspiren en els arcans i ocults espais de la ment. La seva imaginació pot ser estranya i molt estranya. És possible que tinguin talents creatius fantàstics que molts desconeixen. Al mateix temps, poden tenir una sensibilitat interior i això els fa ser vigilats i una mica reticents a compartir gran part del que els passa pel cap. Poden acollir percepcions idealistes que els esdevenen reals, tot i que potser no tenen una base sòlida en la realitat.\nVenus a la casa 12 també apunta a la pèrdua de possessions valuoses i estimades. És possible que hi hagi objectes especials o persones que probablement s’allunyin de les persones amb aquesta ubicació. Tenen una inclinació per perdre la pista de les seves pertinences a causa de la manca d’organització o la falta de reflexió. Les coses sovint no són del tot tal com les perceben. Les seves concepcions sovint poden quedar encegades per la seva visió fortament subjectiva. Acostumen a veure les coses com els agradaria veure-les en lloc de basar-se en el que poguessin revelar les proves objectives. Poden convèncer-se de gairebé qualsevol cosa que vulguin creure i per aquest motiu poden mantenir la fe malgrat les circumstàncies. Poden trobar la bellesa en coses que altres troben horrible o poc atractiva. Venus a la 12a casa pot impregnar als individus d’una especial apreciació per allò estrany i inusual. A més, hi ha una proclivitat per als amors secrets i els desitjos ocults, especialment els enterrats en el passat.\nSomnis i intuïcions\nEls qui tenen Venus a la 12a casa tenen una imaginació rica i fèrtil i probablement experimenten somnis i intuïcions vívides. Són bons per recollir els desitjos ocults i els sentiments inexpressats d’altres persones. Tenen intuïcions quasi psíquiques fortes que els permeten anticipar-se al que volen les persones o al que funcionarà millor a nivell estètic o estètic. Somien amb coses precioses que només poden existir a la vista de la seva ment. Tenen una visió meravellosa i, si són capaços de trobar una sortida adequada per canalitzar-la, és possible que impressionin els altres amb les coses que poden aportar a la llum. Venus a la casa 12 és un somiador encantador que pot inclinar-se per dir coses poètiques i profundes. Tenen una saviesa discreta que és sincera i encoratjadora. Poden ser savis de la pau i la prosperitat que poden ajudar els altres a trobar la totalitat i l'amor per si mateixos.\nEstudis karma i espirituals\nA la casa 12, Venus destaca el vessant espiritual de l’amor i el romanç. Les persones amb aquesta ubicació estan interessades en aconseguir un nivell d’afecte més profund que els faci sentir més propers i connectats amb l’univers i la màxima expressió d’amor. Els atrau la saviesa antiga i els ensenyaments espirituals que transcendeixen les limitacions mundanes i tel·lúriques del coneixement empíric i l’estudi científic. Estan oberts a conceptes com el karma i els fenòmens sobrenaturals que són una mica fantasmagòrics i inexplicables. Escolten les seves intuïcions i sentiments com a guia per al seu creixement espiritual. La filosofia oriental probablement els atraurà i és probable que siguin defensors de l’atenció plena i de la meditació. És probable que la seva religió sigui l’amor i siguin adoradors de la bellesa de l’univers. Volen aconseguir la saviesa d’una vibració superior i també poden interessar-se per psicodèlics i altres substàncies que puguin proporcionar una experiència espiritual profundament oberta.\nVENUS AL 12è TRÀNSIT DE LA CASA\nQuan Venus transita per la 12a casa, us interessa més la importància espiritual de l’amor. Durant aquest temps, la vostra compassió i capacitat per tenir cura dels altres s’amplia, enforteix i aprofundeix. Més que simplement actes i expressions físiques, voleu crear connexions més profundes i significatives amb les persones de la vostra vida. Aquest pot ser un moment propici per dur a terme estudis espirituals i una major visió dels altres per aprendre-los i comprendre'ls millor. A més, també és possible que hi hagi coses secretes en joc o qüestions relacionades amb l'amor que prefereixi mantenir en privat. Al costat fosc, hi pot haver esdeveniments que portin a l’empresonament o aïllament dels altres. Possiblement centrant-se en l’amor de l’assetjament o de l’amor no correspost. És important evitar conductes d’autosabotatge relacionades amb l’amor i expectatives poc realistes relacionades amb el romanç.\nVENUS A LES 12ES CELEBRITATS DE LA CASA\nRihanna - Nascuda: 20 de febrer de 1988\nA: Saint Michael (Barbados)\nSol: 1 ° 06 ′ Peixos AS: 15 ° 11 ′ Àries\nLluna: 11 ° 07 ′ Àries MC: 11 ° 35 ′ Capricorn\nVenus a la casa 12 Àries\nHillary Clinton - Nascuda: 26 d'octubre de 1947\nA: Chicago (IL) (Estats Units)\nSol: 2 ° 19 ′ Escorpió AS: 22 ° 08 ′ Escorpí\nLluna: 22 ° 51 ′ Peixos MC: 5 ° 07 ′ Verge\nVenus a la casa 12 Escorpí\nShakira - Nascuda: 2 de febrer de 1977\nIn: Barranquilla (Colòmbia)\nSol: 13 ° 40 ′ Aquari AS: 17 ° 37 ′ Àries\nLluna: 25 ° 07 ′ Càncer MC: 13 ° 43 ′ Capricorn\nMarion Cotillard - Nascuda: 30 de setembre de 1975\nA: París 12e (França)\nSol: 6 ° 22 ′ Balança AS: 14 ° 06 ′ Verge\nLluna: 27 ° 22 ′ Càncer MC: 9 ° 49 ′ Bessons\nVenus a la casa 12 Leo\nGrace Kelly - Nascuda: 12 de novembre de 1929\nA: Philadelphia (PA) (Estats Units)\nSol: 19 ° 34 ′ Escorpió AS: 4 ° 42 ′ Escorpí\nLluna: 21 ° 51 ′ Peixos MC: 11 ° 12 ′ Lleó\nVenus a la casa 12 Balança\nMariah Carey - Nascuda: 27 de març de 1970\nA: Long Island (NY) (Estats Units)\nSol: 6 ° 25 ′ Àries AS: 15 ° 08 ′ Taure\nLluna: 29 ° 05 ′ Escorpí MC: 25 ° 59 ′ Capricorn\nSandra Bullock - Nascuda: 26 de juliol de 1964\nA: Arlington (VA) (Estats Units)\nSol: 3 ° 19 ′ Lleó AS: 26 ° 25 ′ Bessons\nLluna: 21 ° 58 ′ Aquari MC: 3 ° 46 ′ Peixos\nVenus a la casa 12 Bessons\nMeryl Streep - Nascuda: 22 de juny de 1949\nA: Summit (NJ) (Estats Units)\nSol: 0 ° 43 ′ Càncer AS: 2 ° 44 ′ Lleó\nLluna: 14 ° 24 ′ Taure MC: 18 ° 40 ′ Àries\nVenus a la casa 12 Càncer\nJulien Courbet - Nascut: 7 de febrer de 1965\nA: Caudéran (33) (França)\nSol: 18 ° 20 ′ Aquari AS: 22 ° 17 ′ Aquari\nLluna: 22 ° 56 ′ Àries MC: 10 ° 41 ′ Sagitari\nVenus a la casa 12 Aquari\nAdele (cantant) - Nascuda: 5 de maig de 1988\nA: Tottenham (Regne Unit)\nSol: 15 ° 01 ′ Taure AS: 5 ° 31 ′ Càncer\nLluna: 26 ° 14 ′ Sagitari MC: 1 ° 01 ′ Peixos\nJimi Hendrix - Nascut: 27 de novembre de 1942\nA: Seattle Heights (WA) (Estats Units)\nSol: 4 ° 50 ′ Sagitari AS: 24 ° 30 ′ Sagitari\nLluna: 28 ° 05 ′ Càncer MC: 24 ° 13 ′ Balança\nVenus a la casa 12 Sagitari\nCharlize Theron - Nascuda: 7 d'agost de 1975\nA: Benoni (Sud-àfrica)\nSol: 14 ° 09 ′ Lleó AS: 15 ° 21 ′ Verge\nLluna: 10 ° 54 ′ Leo MC: 20 ° 13 ′ Bessons\nVenus a la casa 12 Verge\nAlain Delon - Nascut: 8 de novembre de 1935\nA: Sceaux (92) (França)\nSol: 14 ° 48 ′ Escorpí AS: 7 ° 17 ′ Lliura\nLluna: 10 ° 48 ′ Àries MC: 9 ° 11 ′ Càncer\nPenélope Cruz - Born: April 28, 1974\nA: Alcobendas (Espanya)\nSol: 7 ° 32 ′ Taure AS: 28 ° 48 ′ Àries\nLluna: 22 ° 53 ′ Càncer MC: 15 ° 49 ′ Capricorn\nVenus a la casa 12 Peixos\nJoseph Stalin - Nascut: 18 de desembre de 1878\nA: Gori (Geòrgia)\nSol: 26 ° 12 ′ Sagitari AS: 7 ° 10 ′ Capricorn\nLluna: 10 ° 35 ′ Balança MC: 2 ° 46 ′ Escorpí\nLucy Lawless - Nascuda: 29 de març de 1968\nA: Auckland (Nova Zelanda)\nSol: 8 ° 08 ′ Àries AS: 5 ° 58 ′ Àries\nLluna: 6 ° 05 ′ Àries MC: 6 ° 39 ′ Capricorn\nAudrey Tautou - Nascuda: 9 d'agost de 1976\nA: Beaumont (63) (França)\nSol: 16 ° 51 ′ Lleó AS: 22 ° 17 ′ Verge\nLluna: 8 ° 50 ′ Aquarius MC: 20 ° 36 ′ Bessons\nJanis Joplin - Nascut: 19 de gener de 1943\nA: Port Arthur (TX) (Estats Units)\nSol: 28 ° 40 ′ Capricorn AS: 25 ° 34 ′ Aquari\nLluna: 8 ° 49 ′ Càncer MC: 7 ° 16 ′ Sagitari\nWilliam Shakespeare - Nascut: 23 d'abril de 1564 (cal. Julià)\nA: Stratford-Upon-Avon (Regne Unit)\nSol: 12 ° 43 ′ Taure AS: 18 ° 51 ′ Càncer\nMoon: 7 ° 59 'Lliura MC: 17 ° 44' Pisces\nCher (animadora) - Nascut: 20 de maig de 1946\nIn: El Centre (CA) (United States)\nSol: 29 ° 00 ′ Taure AS: 8 ° 37 ′ Càncer\nLluna: 18 ° 18 ′ Capricorn MC: 22 ° 48 ′ Peixos\nGeorge Michael - Nascut: 25 de juny de 1963\nA: Finchley, Londres (Regne Unit)\nSol: 2 ° 56 ′ Càncer AS: 17 ° 14 ′ Càncer\nLluna: 20 ° 50 ′ Lleó MC: 16 ° 22 ′ Peixos\nJohn Mayer - Nascut: 16 d'octubre de 1977\nA: Bridgeport (CT) (Estats Units)\nSol: 22 ° 54 ′ Lliura AS: 2 ° 26 ′ Lliura\nLluna: 10 ° 59 ′ Sagitari MC: 2 ° 50 ′ Càncer\nVenus a l’11a Casa\nVenus Mercuri Conjunt; Aspecte Natal\nVenus a Àries: conquesta romàntica


Bloc des del Pirineu: Ara, una truitada!\nAra, una truitada!\nJo sóc incapaç de trobar un moixernó! Però n'hi ha que es coneixen pam a pam la muntanya i mireu!!!\nA part de moixernons també troben creus que recorden que un dia van matar un capellà allí (algú sap on és això? ;)\nPerò jo a lo meu... Trobo que és molt més fàcil fotografiar bitxitos i floretes.\na les 21:23\nEtiquetes: Fotos, Pallars, pirineu, Teletreball, temps lliure\nEts una experta amb el macro. Com t'ho fas perquè els bitxos no volin? Jo aconsegueixo fotografiar flors. O com a molt, algun ocell. Perè els insectes sempre marxen.\nAquestes dos papallones estaven ben quietetes. Suposo que era l'hora, o que hi havia un nuvolot sobre nostre... A sobre feia bastant aire, i la veritat, aconseguir una foto enfocada al lloc que jo volia ha sigut complicat. Molta paciència, i sobretot, el trípode!\nQuan estic per allí tirada, sempre penso que si et poses darrera la càmara, els bitxos no et veuen i es deixen fer fotos :) M'hi acosto a poc a poc, enfoco i disparo.


Opinió: "Inici de curs habitual, que no normal." per Lluís Cano - CCOO Edu Cat Central\nHome / Opinió / Opinió: "Inici de curs habitual, que no normal." per Lluís Cano\nOpinió: "Inici de curs habitual, que no normal." per Lluís Cano\nde setembre 26, 2014 - Opinió\nAquests dies les escoles bullen de feina: cal preparar les sortides, la programació general anual, conèixer l'alumnat nou, fer reunions amb les famílies nouvingudes, organitzar el material escolar, preparar l'aula per la vinguda dels infants… tot això i més en nou dies. Són pocs dies i molta feina, més encara quan la plantilla no hi és tota.\nI és que per molt que la consellera Rigau i els seus directors i directores dels diferents serveis territorials vulguin donar la sensació de “normalitat” (realment estic cansat d'aquesta paraula a cada inici de curs, l'hauríem de canviar per “inici de curs habitual”) continuem en una situació de greu perjudici per les escoles públiques. La majoria d'elles no tenen encara tutors i tutores, i aquests s'incorporaran amb reducció de jornada el mateix dia 15 de setembre, a l'inici de les classes, degut a les retallades. Realment algú creu que cap centre posa un mestre nouvingut al davant d'un grup d'infants sense saber tan sols on està el lavabo?\nAls centres educatius la complexitat és molt gran. Sovint ens trobem amb alumnes amb malalties greus. Com informem a aquests mestres nous sobre com actuar davant d'aquest alumne si comença a treballar al mateix moment que entra l'infant per la porta?\nA tot això cal sumar la demagògia de dir que tenim més mestres aquest curs nou. De moment no se'ls veu per enlloc, malgrat serien benvinguts. Les necessitats dels nostres infants cada cop són més grans, i malgrat la voluntat dels professionals de l'educació d'atendre'ls en qualitat i quantitat suficient, els recursos humans són del tot insuficients.\nRaó a part és l'aplicació de la LOMCE. Per molt que diguin que a Catalunya la Generalitat està frenant-la això no és cert. Només a primària els cursos de primer, tercer i cinquè tenen en vigor els nous currículums (fet que ha implicat en molts casos canvis de llibres) i hores d'ara l'escola ha deixat de ser un espai democràtic.\nMentrestant, ha estat la mateixa Generalitat qui en un dictàmen de finals del curs passat va titllar la gran majoria d'escoles públiques de Manresa com a “centres d'especial dificultat”. No és casualitat que totes siguin públiques ja que mentre algú ens vol fer veure que volen crear una doble xarxa per qüestions lingüístiques, el cert és que a Catalunya segreguem l'alumnat per qüestions econòmiques. Perquè si no queda prou clar, escoles concertades i privades sí que tenen tota la plantilla a 1 de setembre, sense retallades i amb una hora lectiva diària de més (el que equival a tot un curs al final de l'escolarització).\nVa sent hora de buscar un nou titular per a l'inici de curs escolar. Què us sembla “iniciem el curs de la forma habitual: sense mestres suficients però amb uns professionals que s'hi deixaran la pell”.\nOpinió: "Inici de curs habitual, que no normal." per Lluís Cano Reviewed by CCOO Educació Catalunya Central on de setembre 26, 2014 Rating: 5


Un ciutadà qualsevol: EL CARRER BANDA DE L'EMPASTRE\nNo sé si serà cosa de l'edat (ja m'acoste als 40) o que definitivament soc un "friky", el cas és que de quan en quan me passa que pense que els temes que a mi m'apassionen interessen als demés. De vegades em senc com el "abuelo cebolleta" contant històries als seus nets.\nL'altre dia aní a fer-me unes ulleres noves a una òptica a la que feia temps que no anava, de fet la xica que m'atengué no era la mateixa que l'última volta que aní. Era una xica prima i jove amb ulls blaus, no vaig a negar que em resultà atractiva (totes les dones amb bata blanca sempre resulten una mica més atractives), era una d'estes xiques joves que no tenen per on agafer-les, semblen gambes anèmiques (com diria la meua sogra). No passa res, jo no havia anat a eixa òptica a lligar, tan sols volia fer-me unes ulleres noves perque les que duia estaven ja molt velles.\nEl cas és que quan la xica mirà la meua fitxa emmagatzenada a l'ordinador em digué: "Los datos que tenemos aquí son los actuales o han cambiado?" (encara constava la meua adreça de fadrí). Li vaig dir: "No, han cambiado, ahora ya no vivo en esa dirección" i vaig començar a dictar les meues dades per a que les actualitzara a la seua base de dades.\nCom de costum (moltes vegades me passa) em digué: "Ese nombre de calle existe de verdad o te estás quedando conmigo?" Jo li vaig dir molt seriòs: "No, és cierto, la calle se llama así. Nunca has oido hablar de la Banda del Empastre?" El meu amic (que per cert és fill del propietari de l'òptica) va confirmar que eixe nom era real, de manera que no vaig tindre que traure el D.N.I. per a demostrar-ho.\nNo sé perquè li vaig dir: "¿Es que nunca has oido hablar de la banda del Empastre? Pues era una banda muy famosa que tuvo mucho éxito durante la primera mitad del siglo XX. Pregunta a tus padres, que seguro que la conocen"\nPerò la xica ja no m'escoltava, em va dir: "el teléfono sigue siendo el mismo?"\nJo vaig pensar: "Ja he tornat a actuar com el "abuelo cebolleta", com si a esta jove l'interesara la història de la Banda de l'Empastre. Evidentment estava molt més interessada en l'última discoteca de moda o escoltar els "40 Principales" que en averiguar l'origen del nom del carrer on viu un dels seus clients.\nJo ja m'havia oblidat del tema fins que hui he anat a recollir les ulleres i la xica, sense que jo li diguera res, m'ha amollat: "Sabes que le he preguntado a mis padres y me han dicho que sí que conocen la Banda esa"\nJo m'he emocionat i he intentat continuar explicant: "Sí, era una banda que actuaba en las plazas de toros, eran músicos y humoristas, era un espectaculo parecido al del bombero torero..."\nPerò ella ja no m'escoltava, m'ha dit amb desinterés: "Sí, ya claro. Son 270 euros, me vas a pagar en efectivo o en tarjeta?"\n"Con tarjeta" li he dit jo i he pensat: "A quin sant esta jove em parla de tu?"\nÉs broma, no passa res, comprenc que no a tot el món li apassiona la història com a mi.\n(O serà que realment estem fent-se vells?)\nPublicat per David a 20:54\nEtiquetes de comentaris: Catarroja, cultura, història, música, tradicions\nÉs una llàstima, però el record de la banda El Empastre es va perdent... No debades fa quasi vint anys que va desaparéixer, després d'una llarga decadència. En el meu cas tinc records especials perquè la meua família va estar molt vinculada, i fins i tot vivia enfront del seu local. Per si algú vol saber més de la banda, hi ha un llibre publicat als anys 60 o 70 sobre la banda, escrit per Pelegrí Llorens, el cronista del poble. També el programa de TVE "Vivir cada día" va dedicar-li un dels seus documentals, calcule que cap a l'any 85. I fa pocs anys algú va publicar un DVD amb documentació de la banda.\n16 de febrer de 2010 a les 17:00\nLa banda de l'Empastre va ser molt famosa en la seua època. Jo no els he vist actuar mai, però la coneixia per referències.\nMolt de temps abans de vindre a viure a Catarroja. Crec que vaig vorer el reportatge eixe o mon pare em va parlar d'ella. Quan començàrem a viure a Catarroja, al carrer d'eixe nom. Vaig continuar investigant, va ser fundada a l'any 1915. Segons me contava mon pare, eren molt bons músics. Una llàstima que desapareguera.\n16 de febrer de 2010 a les 23:32\nM'imagine que pertanyia a una altra època. Hui en dia la gent ja no va tant a les places de bous i els que van son persones grans als que només els interessen els bous.\nHui en dia eixos programes d'humor els fan per la tele\n16 de febrer de 2010 a les 23:37\nmalvadocaravel ha dit...\nHe arribat a l'entrada per casualitat.\nI vos vaig a contar una batalleta del "Abuelo Cebolleta" relacionada am la banda l`Empastre.\nFa un temps em van presentar uns directors de banda de música Colombians, els havia de totes les edats i llocs de Colòmbia. Per això de l'edat i portar barba (els més majors amb diferència) vaig congeniar amb Francisco Mancipe director de la banda de Duitama en Boyacá (que no sé per on para), durant la conversació va eixir a relluir el nom de Catarroja "hombre la patria del Empastre" i de seguida va començar una conversació prou animada amb tots els Colombians, detalls i noms que jo ni sàvia, jo fent-me el espabilat els Vaig comentar que el compositor del pasdoble "feria de Manizales" era d'ací "hombre el maestro Juanmaria Asins compositor del pasodoble que prácticamente es el segundo Himno de Colombia" em va deixar de pedra perquè jo he segut veí del tio "bocha" i no em sonava el nom complet, jo en la meua ignorància li comente que no em sonava el nom i per a eixir de dubtes vam buscar en l'arxiu de la banda de música una còpia de la partitura manuscrita original del compositor i quina va ser la nostra sorpresa que el nom complet era Juan Marí Asins que ells havien canviat per Juanmari. En fi ningú és profeta en la seua terra i és una llàstima. Al Final els vaig fotocopiar el "document" que s´enportaren com una joia.\n8 de novembre de 2010 a les 21:05\nMoltes gràcies pel teu comentari Malvadocaravel, un comentari molt interessant. No tenia ni idea d'eixa història que ens has contat.\nLa veritat, és que els valencians i valencianes tenim molts motius pels que sentir-nos orgullosos, un d'ells és dels nostres músics, molts d'ells s'han format a les bandes de milers de pobles. És una llàstima que el govern de la Generalitat del PP haja retallat les subvencions a les bandes de música d'una manera tan bestial, una de les principals riqueses del nostre poble, però bé, no hi ha molt que puguem fer, mentre continuen gaudint de majoria absoluta faràn i desfaran tot el que els rote i els ciutadans a callar-se i aguantar-se.\nM'agradaria que els valencians i valencianes se donaren compte de tot el mal que està fent el PP i deixaren de recolzar-los, però mentre continuen tenint la majoria absoluta no hi ha molt que puguem fer.\n9 de novembre de 2010 a les 12:06


SANTA RAFAELA MARÍA | Col·legi Sagrat Cor-Esclaves\nSanta Rafaela Maria va néixer l'1 de març de 1850 a Pedro Abad (Còrdova). L'any 1874 comença la seva marxa a la vida religiosa, fundant la Congregació de les Esclaves del Sagrat Cor el 1877. Va morir el 1925 a Roma, on va romandre els últims 32 anys de la seva vida.\nRafaela Maria va ser una dona enamorada de la vida. Es va sentir estimada especialment per Déu i, tot i les dificultats que va viure, el va trobar en tot, i va viure reconciliada i reconciliant. Va saber estimar cada persona en el que era i encoratjar-la perquè pogués ser el que Déu somiava d'ella. Creia en les persones i en les seves possibilitats.\nRafaela Maria i les primeres Esclaves del Sagrat Cor van comprendre que el cor és el centre de la persona, des d'on aquesta es forja, per ser la seu de la voluntat i de l'amor. Intuiren que afavorir i cuidar el cor sa és educar perquè la persona creixi lliure, sana i feliç.\nPau VI la va proclamar santa el 23 de gener de 1977.


Casa Usher Editores s'estrena amb un llibre sobre llibreries | betevé\nLa llibreria Casa Usher publica el seu primer llibre\nCasa Usher Editores s'estrena amb el llibre 'Vint-i-cinc anys de llibreria. Apunts d'un dependent', de Carles Soldevila\nClara Vera Colina | Montse Llorens Sala | Dimarts, 5 de Gener del 2021, a les 14.35\nPer commemorar el seu cinquè aniversari, la llibreria Casa Usher ha publicat el seu primer llibre. És un recull de vivències d’un llibreter escrit per Carles Soldevila, que vol ser un homenatge a les llibreries i a l’ofici de llibreter. Per fer-lo possible, Maria Fernández i Anna Herranz, copropietàries de la llibreria, han creat l’editorial Casa Usher Editores.\nVestigis de la Llibreria Catalònia\nEl llibre ‘Vint-i-cinc anys de llibreria. Apunts d’un dependent’, de Carles Soldevila, es tracta d’un projecte que s’ha cuinat a foc lent durant tres anys. Traduït al català per Sergi Pàmies i amb il·lustracions de Joan Serraf, es tracta d’un text que les responsables de l’editorial van trobar en una fira de llibre antic. L’havia publicat el 1949 la Llibreria Catalònia, desapareguda el 2013, per commemorar el seu 25è aniversari.\nEl llibre explica en primera persona les vivències del llibreter Marçal Pineda, un personatge inventat per l’escriptor Carles Soldevila, que s’inspira en els diversos dependents que va tenir la llibreria al llarg dels seus 25 anys. A través de les seves pàgines s’expliquen situacions i anècdotes de Barcelona de l’any 1924 al 1949.\nReivindicar l’ofici de llibretera\nLes dues copropietàries i llibreteres han volgut posar en relleu el seu ofici, una professió històrica que, diuen, s’ha de reivindicar. “Anar a una llibreria i que darrere hi hagi llibreters el que et permet és triar més, poder compartir més, que una cosa et porti a l’altra, i jo crec que l’experiència lectora és més enriquidora”, explica Maria Fernández.\nL’editorial Casa Usher Editores\nDesprés de treballar diversos anys en el món del llibre i ara com a llibreteres i copropietàries de Casa Usher, l’Anna i la Maria han decidit tirar endavant la seva pròpia editorial: “Era provar el que tu estàs rebent tots els dies, el que tu estàs veient, amb el que tu estàs treballant, veure-ho també des d’una altra perspectiva i fer-ho sense posar-nos gaires exigències sinó gaudint del que fem”, diu Maria Fernández.\n— editorials — llibre — llibreries\nEl nou projecte del TNC proposa diversificar la programació per arribar a tothom


Àlvarez Duran. Celler del Priorat | enterwine.com\nCeller Àlvarez Duran\nTradició i passio s'uneixen en els vins del celler Àlvarez Duran Priorat.\nSal·lustià Àlvarez és un home del Priorat apassionat per la seva terra. Una passió que sap transmetre als seus vins.\nEl celler Àlvarez Duran Priorat és a Porrera, al cor de la Denominació d'Origen Qualificada Priorat. Les vinyes ocupen un total de 18 hectàrees, repartides en dues finques situades als afores del poble. Els ceps creixen en els costers de llicorella típics de la zona, responsables del caràcter mineral que distingeix els vins del Priorat.\nLes finques es conreen seguint principis de viticultura sostenible, amb el màxim respecte al medi ambient. Se situen al bell mig d'un paisatge típicament mediterrani, envoltades d'oliveres, ametllers, i un bosc de pins i alzines.\nLes dues finques del celler Àlvarez Duran són Fonellàs i La Ràpita.\nLa primera, de menys d'una hectàrea d'extensió, té pendents que arriben al 44,3% de desnivell. A Fonellàs hi ha un total de 3.300 ceps, que van ser plantats l'any 1896. La Carinyena és la varietat principal, seguida de Garnatxa, Picapoll, Moscatell Negre i Garnatxa Blanca.\nLes vinyes de La Ràpita van ser plantades en 1996, en terrasses i costers. Les varietats blanques estan orientades al nord. Els ceps de Garnatxa i Cabernet Sauvignon miren a l'est. Cap al sud trobem Sirà, Carinyena i Merlot. En total, són 32.000 ceps.\nActual president de la DOQ Priorat, en Sal·lustià Àlvarez (més conegut com Sal·lus) elabora vins negres, vins blancs i vins dolços de gran elegància i complexitat.\nLa producció dels vins del celler Àlvarez Duran és molt limitada. Tots els processos es fan a mà, de manera meticulosa i cercant la màxima qualitat.\nAdreça: Av. Vidal i Barraquer, 2\nTelèfono: 34 696 425 829\nCarinyena, Garnatxa, Sirà, Cabernet Sauvignon, Merlot, Picapoll Negre, Moscatell Negre.\nGarnatxa Blanca, Viognier, Macabeu, Moscatell.


Els actes de les Jornades de la Solidaritat 2012 han començat este cap de setmana i comptaran amb la novetat de la participació dels alumnes del col·legi Mare de Déu de Vallivana\nParadeta solidària al carrer Blasc d'Alagó\nMorella viu la seua setmana més solidària de tot l’any. Uns dies en els què s’organitzen distintes activitats que ens recorden que hem de continuar mirant cap aquells llocs en què les persones tenen menys recursos. Este cap de setmana han arrancat les Jornades de la Solidaritat 2012, amb xarrades-col·loqui, cinema o parades solidàries. Els actes continuaran fins al dia 20 amb emissions de documentals, recollides de roba o conferències. La principal novetat d’estes jornades és que els professors i alumnes del col·legi Mare de Déu de Vallivana s’han sumat a la conscienciació solidària amb l’organització de distints tallers i activitats. La regidora de benestar social, Malú Blasco, destaca que “hem de solidaritzar-nos amb les persones que menys tenen i fomentar la sensibilització sobre la situació que es viu en alguns d’eixos països subdesenvolupats". Per això, considera que “almenys una setmana a l’any, hem de reivindicar les ajudes cap a a estos països, ja que encara que ací tenim crisi, la d’eixos països és molt més important". El divendres van arrancar les jornades amb la projecció del documental “La Marxa" i el posterior col·loqui amb Carlos Sangüesa. Durant la jornada d'avui, la ONG Delwende ha muntat la seua tradicional parada solidària al carrer Blasc d’Alagó. Éste és un acte més que està fent dins de la campanya “Sexenni Solidari". Durant la vesprada, la pel·lícula setmanal que es projecta en el cinema de Morella serà “Katmandú", d’Iciar Bollaín, que també tracta temes solidaris relacionats amb la cooperació en l’educació en la zona de Nepal. Demà començarà la recollida de roba i el dimarts, Creu Roja oferirà una conferència. En estes jornades també participa Assemblea de Cooperació Per la Pau, que emetrà un documental durant estos dies per la televisió local i, altres organitzacions que també organitzaran activitats al llarg de l’any. NOTíCIES\nMorella i Toledo inicien un projecte conjunt de col•laboració turística\nLa participació de la dansa dels Torneros en el Corpus de la ciutat manxega es la primera acció promocional que duen a terme ambdues localitats. Morella també coincidix amb representants de ciutats Patrimoni de la Humanitat\nEls Torneros de Morella s'exhibeixen al Corpus de Toledo\nLa dansa sexennal desfila en un dels Corpus més importants d'Espanya


À Punt - El filial del Villarreal es manté líder del grup III de Segona B\nEl filial del Villarreal es manté líder del grup III de Segona B\nEsports Futbol | 08/09/2019 21:10\nSorpreses en el grup III de la Segona Divisió B després de disputar tres jornades que deixen en la part baixa de la classificació l'Hèrcules, l'Oriola i el Mestalla. Cap dels tres equips han aconseguit guanyar en una competició en què, dels nou punts disputats només han aconseguit un punt el conjunt herculà i el nouvingut en la categoria, l'Oriola, i dos punts el filial del València CF.\nAmb tres punts en la classificació està l'Atlètic Llevant que dissabte amb un gol de Pablo al minut huit aconseguia la primera victòria de la temporada contra l'Hèrcules d'Alacant, que continua sense guanyar aquesta temporada.\nLa notícia positiva és el bon inici de competició de La Nucia que empatava a un contra el Castelló i, en la seua estrena en la categoria, ja suma set punts mentre el Castelló en té cinc.\nTot i això, el lideratge és per a un dels equips valencians en la categoria de bronze, el Villarreal B que dissabte s'imposava per dos gols a un l'Oriola. Els joves groguets són l'únic equip que suma amb victòries les jornades disputades i està al capdavant de la classificació en solitari. El filial del Villarreal jugarà el pròxim cap de setmana contra el tercer classificat a terres catalanes, el Llagostera.\nLa pròxima jornada, a més, enfrontarà el Mestalla contra La Nucia i l'Oriola contra l'Atlètic Llevant.


lo carrer del riu: 03/02/2009\nVilaWeb/ElPunt: Tortosa permetrà la signatura de les expropiacions dels pous de Vinallop\nCastells anuncia que el PIB català caurà un 2% aquest 2009\nEl conseller d'Economia i Finances de la Generalitat, Antoni Castells, ha avançat aquest dimarts que el PIB català pot baixar un 2% aquest 2009, encara que ha advertit que no es podrà concretar la xifra amb exactitud fins a final de mes, quan la Generalitat revisarà les seves previsions macroeconòmiques per a aquest any.\nEn una intervenció a la comissió d'Economia, Finances i Pressupost del Parlament català, Castells ha afegit que aquesta previsió va "en línia" amb la situació internacional, i ha recordat que a l'Estat espanyol s'espera una caiguda del PIB del 1,6%. Respecte la inflació, ha considerat que ara "no és el problema", i que al mes de juny pot arribar a ser de gairebé el 0%, encara que ha matisat que les possibilitats de deflació són "petites, limitades".\nEl conseller també ha destacat que la crisi actual és "d'una intensitat i complexitat sense precedents", i que ens trobem en un context de "recessió en els països occidentals i d'estancament claríssim en l'economia mundial".\nBiel Majoral: 'La República és necessària'\nEl cantant musica poetes i escriptors de valors republicans El cantant Biel Majoral musica, al compacte Cançons republicanes, textos de Pere Capellà, Joan Brossa, Agustí Bartra, Joan Oliver, Miquel Forteza, Blai Bonet, Josep Palau i Fabre i més. D'aquests textos, n'hi ha que foren escrits durant la República i n'hi ha que no, però tots en comparteixen l'esperit. El cantant reivindica els valors republicans i adverteix de les restes de franquisme que encara perduren.\nBiel Majoral fa un homenatge als textos de Pere Capellà (1907-1954), un mestre d'Algaida (com ell mateix) que durant la República va publicar el llibre 'Cançons republicanes', que ha inspirat el títol del seu compacte. La resta dels autors, explica Majoral, 'comparteixen la il·lusió i l'esperança de les cançons republicanes i n'escriuen durant la resistència al franquisme'.\nCondemna menor pel cas del toro Osborne del Bruc\nEl jutjat penal número 10 de Barcelona ha condemnat a una pena de multa de 192 euros els dos joves que el juliol de l’any passat van intentar aterrar l’estructura del toro Osborne del Bruc, l’última que encara s’exhibeix a Catalunya. El jutjat ha considerat provat que la seva acció va consistir en una falta de danys. En cas de no fer efectiva la multa, els dos condemnats, Miquel Coma i Jordi Garcés, haurien de complir una pena de vuit dies de privació de llibertat.\nEn valorar la resolució judicial, Jordi Garcés va assegurar ahir que no pensen abonar la multa. Ja durant el judici, els dos processats van deixar clara la seva ferma oposició a l’exhibició de la imatge de la silueta taurina, que van definir com “una provocació al poble català”.\nL’oposició del moviment independentista al toro del Bruc no s’acaba amb aquest judici. Maulets, la CUP i altres organitzacions han convocat per al 7 de març una marxa reivindicativa al mateix municipi del Bruc.\nBoadella diu que dirigeix un teatre d'Esperanza Aguirre "pel plaer de no treballar a Catalunya"\nEl director d'Els Joglars anuncia que celebrarà el 50 aniversari de la companyia només a Madrid perquè a Catalunya estan "demonitzats". Viu feliç a la capital espanyola "perquè és una ciutat i no una capital de província com Barcelona".\nAlbert Boadella, ha assegurat que va acceptar l'oferta de la presidenta de la Comunitat de Madrid, Esperanza Aguirre, per dirigir el Teatro del Canal "per la necessitat o més aviat pel plaer de no haver de treballar a Catalunya".\n▼ 03 de febr. (5)\nCastells anuncia que el PIB català caurà un 2% aqu...\nBoadella diu que dirigeix un teatre d'Esperanza Ag...


ᐅ Activitats Teambuilding per Empreses a La Canonja - Esportec\nACTIVITATS TEAMBUILDING A LA CANONJA PER EMPRESES\nOferim un gran ventall d'activitats de teambuilding a prop de La Canonja adaptables tant per a petites, mitjanes i grans empreses.\nExperts en serveis outdoor per a empreses a La Canonja\nComptem amb molts anys d'experiència en la realització d’activitats de team building a prop de La Canonja per a qualsevol tipus d’empresa. Som especialistes en activitats Físico Esportives en el Medi Natural, i, des d’Esportec, volem donar a conèixer les possibilitats que ofereix el nostre entorn, ja sigui al mar o a la muntanya.\nÉs de coneixement general que la pràctica habitual d’esports o les visites culturals tenen una sèrie de beneficis que aprofiten les empreses per organitzar activitats de teambuilding a La Canonja per empreses que fomentin el treball en equip i la cohesió amb l’objecte de millorar la relació entre els treballadors i l’empresa.\nL’estratègia consisteix a realitzar activitats de treball en equip a La Canonja fora dels horaris laborals per així generar en els treballadors la sensació que es tracta de jornades d’oci on poden socialitzar amb els seus companys. Per aquest motiu, des d’Esportec, per a qualsevol estació de l’any plantegem una sèrie d'experiències de teambuilding a la zona de La Canonja ideals per aconseguir aconseguir el treball conjunt i efectiu dels treballadors arran d’aquestes pràctiques.\nActivitats predefinides a prop de La Canonja de Teambuilding\nActivitats esportives i d'aventura a prop de La Canonja per a PIMES.\nVolem que les nostres aventures siguin úniques i originals, respectant sempre el medi que ens envolta. Per aquest motiu, treballem contínuament en dissenyar noves activitats esportives per a empreses a La Canonja, per tal que pugueu descobrir els indrets més idíl·lics de les nostres contrades.\nSom creadors d'experiències a prop de La Canonja. Molts anys d'experiència en teambuilding.\nLes activitats esportives a l’aire lliure, originals i amb certa adrenalina pel mig, estan entre les preferides per les empreses per practicar activitats a La Canonja i apropar-se als empleats d’una forma diferent.\nLa idea del teambuilding prové de l’esperit esportiu i la filosofia de treball en grup tradicional d’esports d’equip. Els esportistes han d’aprendre a confiar en els seus companys i assumir el seu rol dins de l’equip per aportar tot el que puguin i aconseguir entre tots guanyar, i això traduït al món empresarial se centra en la millora de la gestió i la productivitat per incrementar els beneficis i aconseguir l’èxit. I aquest és el motiu principal de totes les activitats de treball en equip a prop de La Canonja que us proposem.\nLes activitats esportives a l’aire lliure, originals i amb certa adrenalina pel mig, estan entre les preferides per les empreses per practicar activitats a la zona de La Canonja i apropar-se als treballadors d’una forma diferent.\nÉs ben sabut que un grup cohesionat, des de l’amistat i el respecte, és molt més capaç d’afrontar els reptes de la feina, tant a curt com a llarg termini. Per això, des d’Esportec Outdoor Sport proposem diferents jornades d’activitats de team building a prop de La Canonja amb l’objectiu de viure experiències que reforcin els vincles personals dins de la plantilla i, així, millorar-ne el rendiment. Pretenem incentivar valors com el treball en equip, la il·lusió, la solidaritat, l’esforç, l’empatia i la cooperació.\nA Esportec som experts en teambuilding a la zona de La Canonja per a petites, mitjanes i grans empreses.


La Diputació Permanent valida el decret dels avals de la pròrroga pressupostària que s’havia d’aprovar al ple suspès - Diari Jornada\nL’oposició retreu al Govern que les «dificultats internes» dels independentistes hagin provocat aquest tràmit i Aragonès culpa l’Estat i el 155 de la necessitat de presentar el decret\nLa Diputació Permanent valida el decret dels avals de la pròrroga pressupostària que s’havia d’aprovar al ple suspès\n| 01 d'ag, 2018 - 13:44\nLa Diputació Permanent del Parlament de Catalunya ha aprovat el decret llei 3/2018, que conté necessitats financeres del sector públic durant la pròrroga pressupostària i que garanteix avals per a entitats públiques i sectors relacionats amb l’administració. La validació d’aquest tràmit s’havia d’haver fet en el darrer ple de la cambra, però la sobtada suspensió de la sessió va fer que no es pogués debatre ni votar i per això s’ha hagut de portar aquest dimecres a la Diputació Permanent, òrgan que només funciona quan el Parlament no està en actiu. Precisament, l’oposició ha retret al Govern que les disputes i «dificultats internes» dels independentistes han provocat que aquest decret acabi a la Diputació Permanent, mentre el conseller d’Economia, Pere Aragonès, s’ha centrat a culpar l’Estat i l’aplicació del 155 de les necessitats que intenta cobrir el decret.\nEl vot favorable de JxCat i ERC i l’abstenció de Cs, el PSC, els comuns i el PPC han permès, tot i el no de la CUP, que el decret de necessitats pressupostàries s’hagi convalidat a la Diputació Permanent. A la presentació, Aragonès ha remarcat que l’aplicació de l’article 155 de la Constitució, que va provocar la destitució del Govern, és la culpable «de conseqüències com que s’hagi de portar el decret aprovació». «En el primer decret de final d’abril que va fer el govern espanyol —pel 155—, atès que hi havia pròrroga pressupostària, no s'hi van incorporar un seguit d’avals necessaris per a la Generalitat, com sempre s’havien incorporat. Aquella manca que hi havia i aquella decisió de no incorporar els avals havia de ser corregida perquè sinó el sector públic patia conseqüències», ha dit el conseller.\nEn aquest sentit, Aragonès ha explicat que mentre es mantingui la pròrroga pressupostària «s’han d’adequar determinades necessitats financeres» i la del decret és «necessària perquè no es va incloure a l’abril». El decret, sobretot, preveu avals per a determinats sectors que podrien requerir adequacions en els comptes, com Circuits de Catalunya, entitats del sector públic afectades per la inspecció i la revisió de criteris d’IVA, operacions de préstec o bestretes al Consorci del Parc de Recerca Biomèdica i del Parc Científic de Barcelona, entitats i societats mercantils totalment participades per la Generalitat que poden tenir modificacions i millores de condicions financeres, o l’Agència de Gestió d’Ajuts Universitaris i de Recerca.\nL’oposició, tot i que ha facilitat majoritàriament l’aprovació del decret amb l'abstenció, ha criticat les formes com el Govern arriba a portar la modificació a la Diputació Permanent. La diputada de Cs Laura Vílchez ha dit que Catalunya «té des de fa vuit anys Governs amb una incapacitat per aprovar pressupostos quan toca». «Ha de compartir amb mi que no pot ser que es renunciï a treballar amb el pressupost. La política útil no es fa fent propaganda, es fa fent un pressupost. I això ho ha de veure i s’ho ha de creure», ha dit al conseller d’Economia. Per Cs, el decret és «l’exemple perfecte de la manca de seriositat dels darrers anys». Vílchez creu que el decret s’hauria d’haver aprovat al ple suspès per les discrepàncies entre els independentistes, la qual cosa demostra que els independentistes no tenen en la política pressupostària «una prioritat».\nEls socialistes han entès part dels arguments d’Aragonès, però han retret als independentistes que «si s’hagués constituït un Govern a l’abril es podria haver fet un pressupost i no caldrien aquests decrets de pròrroga pressupostària». La diputada del PSC Alícia Romero ha recordat que les «moltes dificultats per a la investidura» i els «enfrontaments» per acabar suspenent el darrer ple «fa que el decret s’hagi de validar a la Diputació Permanent». Tot i així, la socialista ha dit que espera «debatre un pressupostos per al 2019». «Amb l’ombra de dubte que sempre corre pel Parlament amb vostès, ens fa patir que no sigui possible», ha afirmat.\nDes de CatECP, Xavier Domènech ha admès que «és cert que el 155 va destituir el Govern» i va prorrogar el pressupost de manera automàtica, però ha retret als independentistes que «podrien haver fet un Govern efectiu com han acabat fent però molt abans i es podria haver tingut Govern i pressupost per al 2018». A més, ha retret que «s’està discutint aquest decret aquí perquè no van posar-se d’acord per fer un ple». «Ara veurem si es posaran d’acord per fer uns pressupostos per al 2019», s'ha preguntat.\nEl diputat del PPC Santi Rodríguez també ha retret el mateix i ha dit que «si s’és aquí l'1 d’agost és perquè la majoria independentista és incapaç de posar-se d’acord per ordenar el ple». «És situació d’excepcionalitat», ha afirmat. El popular, a més, ha atacat Aragonès per haver culpat el 155 i l’Estat de la necessitat del decret validat. «El 155 s’ha d’aplicar per les actuacions de l’anterior Govern de la Generalitat. La responsabilitat és de qui va forçar el 155», ha dit.\nEl més bel·ligerant amb el decret, però, ha estat el diputat de la CUP Vidal Aragonés, l’únic que hi ha votat en contra. Els anticapitalistes no s’han mostrat a favor de la convalidació perquè «hi ha matèries d’aval al decret amb les quals sí que hi estan d’acord, però n'hi ha d'altres que no». La CUP ha criticat el «model de préstecs per a les matrícules universitàries» i els avals a Circuits de Catalunya, que rebutja que hagin de formar part de la política de la Generalitat.\nA l’extrem contrari s’han situat ERC i JxCat, que han votat a favor de validar el decret amb els mateixos arguments del conseller i amb la «urgència» de cobrir les necessitats que conté.\nPer últim, CatECP ha demanat que es tramités com a projecte de llei, però s’ha quedat sol defensant aquesta postura, i els vots en contra de JxCat, ERC i el PSC, i l’abstenció de Cs, PPC i la CUP han tombat aquesta possibilitat.


Els ex-membres de la Sindicatura Electoral de l’1-O han assegurat que l’organisme no va autoritzar la publicació de cap dels acords presos el 7 de setembre del 2017 ni van fer res més a partir d’aquell dia. A més, tampoc van validar un suposat manual d’instruccions per a les votacions ni nombrosos aspectes determinats a la llei del referèndum. En el judici per desobediència i usurpació de funcions, han explicat que immediatament després de rebre les notificacions del Tribunal Constitucional (TC) van renunciar als seus càrrecs, no remunerats.\nL’exl-letrat major del Parlament Antoni Bayona ha explicat que el 6 i 7 de setembre van fer advertiments verbals i per escrit a la mesa. Quan van rebre les notificacions del TC que suspenien les lleis de desconnexió ho van notificar a la mesa, però no ho van notificar als membres de la Sindicatura Electoral perquè no estaven presents allà i tampoc tenien el mandat de fer-ho. Bayona ha dit que no sap si els síndics electorals es van reunir al parlament, ja que no els coneixia ni els va veure.


La Masia Mariona - Betània Patmos\nLa Masia Mariona\nL’altre dia vam anar d’excursió a Mosqueroles, la capital del municipi Fogars de Montclús al Vallès Oriental. A la Masia Mariona una de les masies que tenia Rafael Patxot, construïda l’ any 1926 i 1931.\nUn cop vam arribar, vam esmorzar i ja ens vam posar en marxa. Vam anar a un parc tranquil on els professors ens van explicar el funcionament de la sortida d’avui i ens van donar una carpeta amb varis dossiers. Vam fer-ho tot en grups de tres i per classes.\nVam observar la Masia per fora i vam omplir algunes preguntes d’un dels dossiers. Després vam entrar dins i vam anar a la sala d’audiovisuals a veure un vídeo que explicava la història de la Masia Mariona i també parlava de la vida de Patxot. En acabar de veure el vídeo vam donar una volta pel museu que hi ha dins de la casa.\nVam marxar cap a la següent activitat, que era investigar sobre el nom de les plantes. Per això vam haver d’anar pels carrers dels pobles, ja que aquests tenien noms d’arbres i arbustos. Més tard vam anar a un petit bosc que també ens va ajudar una mica més a investigar sobre les plantes del Montseny.\nI per últim, vam anar a un petit lloc amb sostre, on vam estar aprenent una estona per a que servien i com es feien els rellotges solars i al final en vam fer un nosaltres.\nFinalment, vam anar a dinar al parc del principi. Ens ho vam passar molt bé, tothom opinava que va ser una excursió molt divertida i amb un paisatge preciós. Finalment vam pujar al autocar i dues hores després vam arribar a l’Escola.


Futurología - Ens imprimim el nostre cotxe?\nCreat el 05 Mai 2016\nEls temps canvien. Tot el que ens envolta està submergit en una successió de canvis constants i evolutius. Aquesta evolució, almenys al principi, és per millorar-nos la vida, fer-nos-la més fàcil i fer que gaudim de les coses i el moment.\nAixò mateix es podria aplicar a qualsevol aspecte que ens envolti, però en concret, i amb aquest pas evolutiu, ens referim en aquesta ocasió al món del motor.\nNingú pot negar que en els últims 40 anys l'evolució del cotxe ha estat tremenda, des del concepte i posada en pràctica de la seguretat, fins al propi habitacle del cotxe, els seus dissenys i el seu maneig i funcionament.\nEstudiant detingudament l'evolució dels cotxes podem tirar-nos les mans al capdavant en saber que el primer cotxe es va crear en 1769 per Nicolas Cugnot i funcionava mitjançant vapor. Des de llavors fins ara han passat 247 anys, però també haig de dir que aquest cotxe era simplement un primer prototip, funcional sí, però no era un cotxe com a tal, ja que el seu funcionament s'assemblava més al d'una locomotora de vapor que a la d'un cotxe com a tal.\nEl primer cotxe, similar a la de l'era moderna va ser creat en 1922 (Austin 7), i és aquí quan la cosa canvia, ja que realment es podria dir que la diferència d'anys entre els cotxes actuals, i el cotxe més antic proper als d'avui dia, és de 94 anys.\nDoncs en aquests 94 anys tot ha estat evolució, i com és normal, la cosa deu seguir evolucionant. Alguns futurólogos diuen que el cotxe del futur serà autònom, i realment és alguna cosa totalment cert, ja que a dia d'avui, s'està experimentant amb aquest tipus de conducció, però la cosa, si indaguem una mica més al món d'internet, podem descobrir que la cosa va més enllà, és a dir, no només seran autònoms els cotxes, sinó que és molt possible, que ens ho imprimim nosaltres mateixos a casa, si, heu llegit bé, imprimir un cotxe com si estiguéssim imprimint un document per al treball.\nLes impressores 3D han suposat un abans i un després al món de la impressió. Ja no només es pot imprimir amb una impressora normal documents o cartells, sinó que gràcies a la tecnologia de les impressores 3D, podem imprimir objectes, formes, mobiliari, xassís, i tot el que desitgem; el límit està en la nostra imaginació.\nAquesta idea ha estat desenvolupada per Siemens i Local Motors, i neix per poder produir cotxes de forma més ràpida i a un cost menor. Això pot tenir moltíssims avantatges com que és responsable amb el medi ambient, ja que les seves tècniques d'impressions especials no danyen al medi ambient i els materials serien reciclables, i a més permetria una àmplia personalització tant dels productes com dels acabats.\nA aquest pas evolutiu en el sector de l'automoció se li està començant a denominar Indústria 4.0.\nAl principi, la idea seria que aquestes empreses anessin les pioneres a crear els cotxes impresos en massa, però també cal dir, que, si es tenen els coneixements, guies, pautes i tutorials necessaris, nosaltres mateixos podríem “imprimir-nos” el nostre propi cotxe.\nAmbdues empreses tenen com idea treure abans de finals d'any el primer cotxe imprès, anomenat LM3D Swin, que com podreu veure en les imatges i vídeos té pinta de Buggy, i en ell caben fins a 4 persones.\nLa pregunta que deixo en l'aire és… i si dins de 50-100 anys poguéssim crear-nos el nostre propi cotxe i damunt que fos autònom? El concepte de viatge, per descomptat, canviaria radicalment.


Oficina intel·ligent - Pàgina 21 de 22 - masvoz\nEl BYOD conquereix a petites i mitjanes empreses\nUn recent informe demostra que la tendència BYOD, fins ara associada a grans companyies integrades per més de cinc mil empleats, està despertant cada dia un major interès també en empreses de menys de 25 empleats.\nCom serà l’oficina del futur?\nCom seleccionar la millor centraleta virtual\nLa mobilitat a l’empresa afavoreix l’augment del rendiment professional\nLúltim estudi realitzat per la Unitat dIntel·ligència de The Economist ( UIB ) sota el títol  The Mobile Employee Impact , posa de manifest que els entorns laborals on es prioritza la mobilitat, afavoreixen un notable increment daspectes com la creativitat , la satisfacció , el compromís i la productivitat.\nTeletreball: avantatges, eines i tendències\nActualment, el terme teletreball el trobem a diari a diferents àmbits de la nostra vida diària i tot i que encara resulta un xic nou, el cert és que no ho és. Va ser el 1973 quan el físic nord-americà Jack Nills, perseguint un estalvi de la despesa de combustible que suposen els desplaçaments, el va encunyar per primera vegada. La seva proposta era senzilla, portar el treball al treballador i no el treballador al treball. No obstant, es tractava duna idea avançada al seu temps. No va ser fins la dècada dels anys noranta, amb lexpansió dInternet i dels ordinadors personals, i sobretot des de finals de la dècada dels dos mil, amb laparició i proliferació dels dispositius mòbils, quan el concepte de teletreball va començar a cobrar la importància que mereix donat als interessants avantatges que aporta.


19/10/2011 04:30 | Actualizado a 19/10/2011 10:11\nEns trobem davant la proposta de la Conselleria d'Ensenyament d'atorgar rang d' autoritat legal als docents dels nostres fills. S'apel·la a la manca de límits dels nois a les escoles, a la poca capacitat educadora de la nostra societat, etcètera. De fet, són freqüents els missatges que ens arriben darrerament que reivindiquen més jerarquia. Ens parlen de permissivitat i demanen altivament recuperar la cultura de l'esforç.\nEm fa la sensació que poc impera l'autocrítica i que cada vegada pequem més, en el marc educatiu, de ser excessivament conservadors. Si bé és cert que sovint ens manquen rumbs, no oblidem que recuperar o construir discursos d'escàs contingut ens pot provocar falses esperances.\nTres breus reflexions: no s'esforçaran perquè un altre els ho imposi. Calen objectius clars, motivadors i certament il·lusionants perquè un justifiqui el seu propi esforç. Potser ens haurem de replantejar el nostre model com a educadors. I així, proposar quelcom més connectat entre les nostres pretensions i les seves expectatives.


avril 2009 : Tous les messages (Page 2) - Met Barran\n"Molts llàgrimes són petons fosos"\nXxx Conec tres formes de pors : la que t’eriça els cabells, la que et glaça l’espina dorsal, la que et fa caure els pantalons. Xxx La Felicitat Igual un peix Es desfía de l’ham Que l’escarneix. XXxx El cel Deposità Un matís d’oreig Entre Ses cuixes desajuntades. El cel Es vol Compassional. Xxx Com poder enfocar una reflexió suficientment convincent i agradable sobre « el sentit religiós dels ocells de presa », ... [Lire la suite]\nVa bé, no? Quina bona primavera! Un Joan-Daniel Beszonoff que torna amb "Una educació francesa" (Ed. L'Avenç) a fer les seves (amb puixança, intel.ligència i eficàcia) per les terres literàries, tabloïds i radio tele visuals. Es fa remarcar, s'el remarca, es guanya punts (de fama sino de "retreta") i ens fa guanyar uns quants punts de satisfacció col.lectiva a nosaltres els ganduls del nord del Pirineu. Com si no bastava mi't'aquí el Joan Lluís Lluís, l'altre cavaller de la literatura "nòrdica" que no... [Lire la suite]\nPosté par Jaume à 11:29 - Littérature - Commentaires  - Permalien [#]\nDIA MUNDIAL...DE POESIA?\nHa d'anar bastant malament la poesia que se li dediqui (el propassat 21 de març) tot un dia i, totalment inimaginable, pel "pare" Ausiàs March un "Dia Mundial" i no sols per la poesia parida per la llengua catalana sino per moltes altres que de catalanes no ho son, no poden ser-ho, ni volen ser-ho. Caram! que n'ha d'èsser de fotuda i refotuda per que s'hagi fet al seu profit -és manera de parlar- una tan àmplia i tronada mobilització. Bo, constatem-ho, i escampem com la Institució de les Lletres Catalanes i... [Lire la suite]\nPosté par Jaume à 19:22 - Littérature - Commentaires  - Permalien [#]


Positiva’t celebra el Dia Internacional de la Felicitat a l’UJI\nUJI Notícies Positiva’t celebra el Dia Internacional de la Felicitat a l’UJI\nEn 2012, l'Assemblea General de Nacions Unides va aprovar declarar el dia 20 de març com el Dia Internacional de la Felicitat, en considerar que és un dels drets humans fonamentals i un objectiu que totes i tots hem de perseguir.\nDes de l'Associació Nacional de Psicologia Positiva (Positiva’t) han volgut remarcar la importància del benestar psicològic amb activitats pràctiques i amenes basades en les recerques en el camp de la psicologia positiva. Com a novetat en aquesta tercera edició, s'han realitzat actes simultàniament a Castelló (Espanya), Lima (el Perú) i Mazatlán (Mèxic).\nL'objectiu era compartir amb la ciutadania de Lima (el Perú), Mazatlán (Mèxic) i de Castelló (Espanya) les recerques més recents i coneixements pràctics en psicologia positiva, complint la labor de divulgació científica; fer que coneguen què és el benestar psicològic i la felicitat des d'una perspectiva amena i pròxima a la gent, amb un marcat caràcter lúdic però amb l'ineludible rigor científic.\nEn aquest sentit, s'han desenvolupat activitats senzilles però basades en recerques psicològiques amb la finalitat de prendre consciència i posar en pràctica la felicitat. Les persones assistents a l'acte han pogut seguir el seu propi camí de la felicitat i així, els qui han completat tot el recorregut han rebut un regal commemoratiu.\nEntre les activitats que s'han realitzat estan la dinàmica de l'arbre de la gratitud, on s'ha convidat a valorar i agrair, mitjançant missatges escrits, a totes aquelles persones, esdeveniments o fets amb els quals s'ha sentit un agraïment sincer.\nImmersos en l'era digital, fins i tot en alguns casos de forma addictiva, Positiva't ha volgut transformar aquest ús genèric de plataformes com WhatsApp, Facebook, Twitter, Instagram, per a compartir missatges que traguen un somriure al destinatari d'aquesta positiva missiva. S'ha demanat a les persones participants que pensen en una persona especial per a ells o elles i que aprofiten aquest espai per a enviar-los els seus millors missatges d'agraïment, amor, perdó, afecte…\nFinalment, avui dia tota celebració té el seu particular photocall i s'ha convidat al fet que es facen les seues millors fotos per a recordar aquest dia amb les etiquetes #ConectaLaFelicidad i #DíaDeLaFelicidad.\nLes activitats estan organitzades per Positiva't en col·laboració amb la Universitat Jaume I i la Facultat de Ciències de la Salut, el Negociat de Joventut de l'Ajuntament de Castelló de la Plana, la Universitat de Sant Martí de Porres i l'Escola de Psicologia de la Universitat d’Ucayali del Perú, l'PPSE-Institut Peruà de Psicologia i Educació i el Campus Mazatlán de la Universitat de Tecmilenio de Mèxic.\nMés informació en la pàgina web: www.positivat.com


Ternua Ride On Verd comprar i ofertes a Dressinn\nDeep Lichen Deep Lichen Deep Lichen Deep Lichen\nTernua - Roba dona - Pantalons\nDescripció Ternua Ride On\nPantalons elàstics en teixit Shellstretch elaborats amb xarxes de pesca reciclades de la costa basca.\nTractament repelent d'aigua lliure de PFC.\nTeixit reciclat de xarxes de pesca i de residus post consum.\nImpressió reflectant a la zona interior adequada.\nTranspirable i lleuger.\nNo esperis més i compra Ternua Ride On! A dressinn tots els productes de la secció Roba dona té la total garantia de Ternua. Comprant a la nostra botiga de moda , et beneficiaràs de tots els avantatges de pertànyer a la nostra comunitat de moda . Fes la compra avui mateix i rep Ternua Ride On en unes hores a casa.\nCaracterístiques Ternua Ride On\nSostenibilitat Ternua Ride On\n$ 98.28 $82.99


Sánchez reclama un tractat internacional de pandèmies i accés universal a les vacunes\nPublicat 23/09/2021 18:23CET\nNOVA YORK (ESTATS UNITS), 23 set. (De l'enviada especial d'EUROPA PRESS, Ana Fernández Vila) -\nEl president del Govern central, Pedro Sánchez, ha defensat durant la seva estada a Nova York, amb motiu de l'Assemblea General de l'ONU, abans de volar a La Palma, la necessitat d'impulsar un tractat internacional de pandèmies i garantir l'accés universal als vaccins.\nAixí ho ha posat de manifest en els diferents actes als quals ha participat durant l'estada, finalment d'un dia, a Nova York, abans d'intervenir dimecres a última hora en el plenari de l'ONU i volar de tornada a La Palma per continuar gestionant les conseqüències de l'erupció volcànica.\nDe l'agenda de quatre dies que havia dissenyat inicialment el Govern central, només se n'han salvat dos actes centrats en com respondre a la crisi derivada de la pandèmia del coronavirus des d'una visió global.\nUn ha estat la 'Trobada Pathfinders' que precisament havia organitzat el Govern d'Espanya a l'Institut Cervantes de Nova York, en col·laboració amb Costa Rica, Sierra Leone i Suècia, centrat en la lluita contra la desigualtat i l'exclusió en la recuperació econòmica després de la pandèmia.\nEn aquest acte, Sánchez ha defensat, entre altres coses, que "el món desenvolupat" necessita donar una resposta "justa" a la necessitat d'accés a la vacuna. Sobre això, el president ha reivindicat que Espanya ja s'ha compromès a donar entre aquest any i el vinent 30 milions de dosis, principalment a països de l'Amèrica Llatina, el Carib, l'Àfrica Subsahariana i el Magreb.\n"Com a condició indispensable per començar la recuperació postpandèmia, s'ha d'assegurar l'accés ràpid i universal als vaccins, independentment del nivell d'ingressos dels ciutadans", ha afirmat, abans d'assenyalar que Espanya ja compta amb més del 75% de la població immunitzada.\nEn aquest punt, ha defensat que precisament "l'èxit de la campanya de vacunació espanyola està basat en l'accés universal al sistema públic de salut" que és, a parer seu, "una de les principals eines per assegurar la inclusió i la igualtat d'oportunitats en qualsevol societat".\nSánchez també ha assegurat que, si la pandèmia ha deixat una lliçó important, és que cal reforçar la resposta a futures pandèmies, i per això ha tornat a reclamar un tractant internacional de pandèmies.


Què volen realment els europeus? CHRISTOPHER FURLONG / GETTY\nD’aquí menys d’un mes, els europeus votaran per escollir el pròxim Parlament Europeu. Si llegiu els diaris més importants del continent i escolteu els líders polítics, creureu que els votants europeus estan radicalment polaritzats i es disposen a fer una tria fatídica. Sovint sentim que les eleccions d’aquest mes es convertiran en una mena de referèndum. L’extrema dreta espera que es tracti d’un referèndum sobre la immigració (o, més concretament, sobre la incapacitat de Brussel·les d’abordar-la), mentre que els proeuropeus progressistes preveuen que sigui un referèndum sobre la supervivència mateixa de la Unió Europea. Els estrategs de l’extrema dreta esperen que les eleccions s’assemblin a la victòria de Donald Trump del 2016, mentre que els progressistes europeus voldrien que les eleccions s’assemblessin a la segona ronda de les presidencials franceses del 2017, quan Emmanuel Macron va derrotar Marine Le Pen. Es diu que els dos bàndols coincideixen en una cosa: ens enfrontem a una guerra tribal entre nacionalistes populistes i europeus compromesos.\nAra bé, no sembla que res de tot això sigui veritat.\nSegons una exhaustiva enquesta electoral a gairebé 50.000 persones de catorze estats membres de la Unió Europea -els més populosos-, duta a terme per la firma YouGov en nom del Consell d’Afers Exteriors de la Unió Europea, hi ha una bretxa entre la realitat i la manera com els mitjans de comunicació retraten l’estat d’ànim d’Europa previ a les eleccions.\nNo és que la situació sigui necessàriament més esperançadora; simplement, és diferent. La idea d’un electorat profundament polaritzat encaixa a Polònia, on creuar la línia que separa el govern nacionalista populista de l’oposició és tan improbable com desviar-se cap a territori enemic en temps de guerra. Però a la resta de països, el problema no és que no es pugui convèncer els votants que canviïn d’opinió; és que no tenen clar quina és la seva opinió.\nDurant aquest període previ a les eleccions, he pensat en un passatge còmic d’una història sense cap ni peus que recordo de la meva infància: “El senyor Ronald no va dir res, va sortir corrents de l’habitació, va pujar corrents al seu cavall i es va allunyar com un esperitat en totes direccions”.\nLa immensa majoria dels europeus volen un canvi, però aquest desig es pot manifestar de maneres molt diferents. Als Països Baixos, per exemple, els votants de les eleccions provincials del mes del març es van decantar per donar suport a un partit de dretes contrari a la immigració. El mateix mes, els eslovacs van escollir una dona progressista com a presidenta després de molts anys en què el seu país s’ha considerat un baluard populista inexpugnable. Uns i altres van votar contra l’statu quo, però als Països Baixos els partits principals van ser vistos com l’statu quo, mentre que a Eslovàquia ho eren els populistes.\nEl que està passant no és que la majoria es desplaci cap als extrems, sinó que els votants es desplacen en totes direccions, d’esquerra a dreta, des de l’antisistema fins a posicions convencionals. El creuament constant de fronteres ideològiques és la versió del 2019 de la crisi migratòria europea. Però en el cas de la migració dels votants, sembla que l’índex de retorn és molt més alt. Més de la meitat dels votants que diuen que tenen intenció de votar partits dissidents també diuen que es plantegen canviar el seu vot.\nEn aquestes eleccions la incertesa és gairebé total. Segons la nostra enquesta, la meitat dels ciutadans es volen mantenir al marge de la votació. Almenys un 15% no han decidit si votaran. I entre els que diuen que votaran, un 70% són indecisos. Això significa que encara hi ha 97 milions de votants sense rumb.\nPerò potser hi ha una cosa que uneix els votants de tot Europa.\nEl 1688 el metge suís Johannes Hofer va encunyar el terme nostàlgia per definir una nova malaltia. El símptoma era principalment un estat d’ànim de malenconia derivat d’un anhel de tornar a la teva terra. Els que la patien sovint es queixaven de sentir veus i veure fantasmes. Europa avui es veu amenaçada per una epidèmia de nostàlgia. Els votants europeus se senten enfadats, confosos i nostàlgics. Molts creuen que el món era millor ahir que avui, però no saben quan va ser aquest passat gloriós. Temen que els seus fills estiguin pitjor del que estan ara, però no saben com evitar-ho.\nLa paradoxa d’Europa és que els europeus coincideixen a creure que el món era millor ahir, però estan dividits a l’hora de decidir quan va ser l’època daurada. Els partits que estan en contra de la immigració somien en l’època dels estats ètnicament homogenis -com si realment haguessin existit mai-, mentre que a l’esquerra molts se senten nostàlgics del progressisme que va ser el tret definitori de la integració europea.\nSembla que els votants europeus es debaten entre el desig de canvi i la nostàlgia del passat. A Europa no hi ha una divisió entre els que creuen en Brussel·les i els que creuen en els estats nació -la major part dels europeus encara són escèptics tant sobre la Unió Europea com sobre l’estat nació-, sinó que hi ha un ampli consens dels que temen que ahir Europa era millor que avui, i que l’avui serà millor que el demà.\nUn es pregunta si les eleccions del Parlament Europeu agreujaran la malaltia i aprofundiran el malestar d’aquest continent que mira enrere o seran la primera etapa d’una recuperació, amb el corresponent gir cap al futur. Una cosa és certa: la frontera entre els partits proeuropeus dominants i els partits euroescèptics dissidents és la frontera menys protegida de l’Europa d’avui. Les pròximes setmanes seran crucials perquè l’electorat prengui la decisió final sobre on -a quin costat de la frontera- es refugiaran les majories.\neleccions europees 2019 Europa


Xavier Gonzàlez Arnau. Pintar després de la història | albert mercadé\n“Perquè el bell no és res més que el començ del terrible, que encara suportem tot just; i l’admirem tant perquè, amb indiferència, desdenya destruir-nos.\nTot àngel és terrible”\nXavier Gonzàlez Arnau és una de les personalitats més incisives de la pintura catalana emergent. I ho és per haver sigut un resistent de la pràctica pictòrica enmig d’un context hostil al desplegament d’aquesta art. En efecte, Xavier Gonzàlez pinta la seva primera obra amb consciència de pintor en un moment -era l’any 2000- en que la pintura lluïa per la seva absència en els circuits oficials de art contemporani català. Era el temps de l’apoteosi del neoconceptualisme, del white cube, del curator, de la producció, del site-specific, de la instal·lació, de l’objet-troubé, de la transversalitat, de l’arxivístiva, de l’apropiació, de la desmaterialització, de la deconstrucció…; l’emergència d’una nova gramàtica i genealogia artística catapultada per les noves institucions oficials de l’art nascudes del frenesí museístic dels anys noranta i principis de segle. En aquest context la figura de Xavier Gonzàlez ha passat desapercebuda dins l’oficialitat de l’art contemporani. I de fet, al primer que li ha passat desaparcebuda és al propi pintor, conscient que l’art en el qual ell creu i defensa des de fa més de quinze anys està completament allunyat de tota idea o concepte vinculat al dogma de l’art.\nÉs ben bé al contrari: en la seva creença artística la pintura és un mitjà que es gesta a l’exili, als marges de la història. Poc li pesa també que el temps li estigui donant la raó: tal i com ens recorda el nostre admirat Ramon Bosch Boada, des de l’esclat de la crisi econòmica, les institucions de l’art contemporani, per falta de lucre, també s’han ensorrat i amb ell bona part dels dogmes artístics vigents durant les passades dècades. Avui, a Catalunya estem presenciant l’emergència d’un nou moment artístic desinstitucionalitzat, eclèctic i transversal, en el qual només suren els artistes -pintors o no- valedors dels principis del gran art de sempre i que creiem que l’art del nostre artista convoca: la pintura com a resistència, la pintura com transcendència, la pintura com transmissora d’esperit i, finalment, la pintura com a vehiculadora dels principis metafísics del nostre temps (Zeitgeist).\nI amb tot, Xavier Gonzàlez és un radical iconoclasta. La seva obra ens interpel·la avui perquè sap sortejar l’atzucac formalista amb que la pintura es va veure abocada durant la seva darrera gran dècada triomfant, durant els anys vuitanta. Irromperen en aquell moment grans refregits cromàtics i gestuals de l’art d’avantguarda que condemnaren la disciplina a una orgia formalista la qual, per la seva presència ornamental, fou aviat carn dels mercats i institucions. Si es va tolerar l’especulació econòmica de la pintura és perquè aquesta també s’havia convertit en una pràctica especulativa, és a dir incapaç de saccejar les consciències del seu temps des d’una proposta humanística i desgarradora, bella i alhora terrible.\nÉs en la rebel·lió davant aquest context que ens hem d’emplaçar davant l’obra de Xavier Gonzàlez Arnau. La seva obra no reivindica cap nova bandera formal ni ornamental. No li interessa l’acabat de la forma, tampoc la complexitat de la tècnica. Forma i tècnica només li interessen en tant que entitats mediadores. Per ell l’important és l’esperit de la llavor, no la forma fruitosa de l’arbre; és la voluntat de ser, i la possibilitat que li dóna la pintura per ser essent (Dasein). La forma que el pintor en copsa és provisional i prescindible, conscient de que la imatge, com la paraula, no pot mai ser una forma tancada, definitiva, complerta i entenedora. No és el seu un art per amansir les feres, ans per despertar-les des de l’astorament. La pintura és, així, una transició cap a una altra dimensió metafísica que és amb la que realment el pintor necessita i tempta d’establir una connexió eròtica. El seu art és com la cua d’un meteorit, la runa desfeta d’un cometa que per la seva fugacitat ens desperta de la nostra placidesa mundana.\nXavier Gonzàlez concep la pintura com una metafísica de l’esperit. La pintura no per a filosofar, sinó per a poder lliscar existencialment en el trànsit d’un estadi transcendent. La seva obra està plegada de referències humanístiques, d’una tradició que abraça tant la religió hebraica com la filosofia moderna europea, en algun moment entre el pensament de Nietzche, la poesia de Rilke i la filosofia de Walter Benjamin. Les quatre referències esmentades tenen un filament conductor que les atravessa: la impossibilitat de l’home per a dir, per a concretar en formes i paraules definitives el pensament i l’art. En el pensament judaic Déu no pot ser representat, tan sols pot ser invocat, per aquells que arribin -o retrocedeixin- a estadis cognitius semblants als profetes, els àngels o els infants. Per a Nietzche, la bellesa no es troba mai en la fòrmula, sinó en el gest transcendent i efímer en el present immediat, allà on l’home convoca -i anul·la- les tres dimensions temporals per a redimir-se, fusionat amb la vida. Per a Rilke, l’artista és aquell que és capaç de convertir allò visible en invisible, invertint la fòrmula clàssica del formalisme d’avantguarda (hem trobat la forma utòpica i, satisfets, amb ambició, la intentem imposar als quatre vents). I per a Benjamin, l’artista només pot actuar com a àngel de la història, és a dir voltant sobre la runa i avançant visionàriament, arrossegat pels vents atramunenats de la història, i preservant l’àurea sagrada, com el creient sostenent el ciri en una processó. La pintura és, així, en síntesi, pel nostre pintor, una invocació visionària que permet afirmar transfiguradorament una ruïna ambigua, provisional i inefable.\nAls quatre pensadors esmentats els uneix encara un altre pensament comú amb el nostre pintor: el descrèdit absolut cap el progrés humà. Tot avenç humà és només una passa més per accentuar la dualitat humana, aquella actitud egòlatra i tafanera per la qual, segons les sagrades escriptures, vem ser expulsats del paradís. La tècnica, el dígit, la màquina, ens allunyen de la unitat de l’esperit abans que apropar-nos-hi. La modernitat s’afirma en un tempo d’explosivitat, en expansió utòpica. En canvi, el nostre artista, s’allibera en implusió, des d’un concentrat centrípet i teofràsic. Xavier Gonzàlez anhela transcendir l’home per a copsar la unitat perduda, que s’emplaça en un temps i un espai indeterminats. No hi ha temps, ni lloc, ni espai, ni precisió, ni rapidesa, ni lucre, ni perversió, ni divertiment. És una dimensió angelical, que és l’únic figura amb qui l’artista es pot encarnar per tal d’assolir aquesta dimensió transcendent anhelada. I, per sobredetot, lumínica. Per al pintor, la realitat civilitzada és, per molta llum artificial amb en que pugui estar banyada, del tot obscura. La llum només està en la dimensió ultraterranal a la qual només hi pot accedir a través de la pintura. La seva pintura, tota la gran pintura, és una elegia despesperada a la llum perduda.\nI és per tot això anunciat, que considerem que Xavier Gonzàlez és un pintor que pinta després de la fi de la història. Francis Fukuyama titllava de post-història el temps que segueix a la caiguda del mur de Berlin: un moment políticament ascèptic, culturalment acomodatici, uniformitzat i dominat pel triomf del capitalisme, i sense la tensió dialèctica de les grans corrents ideòlogiques pròpies de la modernitat que han escrit i moldejat les pàgines de la nostra història. Quelcom semblant hem presenciat en el món de l’art: des de la crisi de les avantguardes de finals del vuitanta, l’avantguarda ha desparegut, i amb ella, tal i com afirma Artur Danto a Después del Fin del Arte, la pintura ha perdut el seu sentit i funció d’afirmació històrica: la que la caracteritzava quan volia transformar el món des d’una forma utòpica i col·lectiva, a la manera dels ideals polítics. L’obra de Xavier Gonzàlez neix, creix i es reprodueix en aquest context de desmoronament de la pintura moderna, i tot i així ha reeixit, a través d’una soferta travessia, en l’empresa de tornar a elevar aquesta tossuda art al centre de gravetat de la cultura i de l’humanisme. I ho fa fet, precisament, prenent com a punt de partida aquell moment artístic del segle XX que va anunciar la crisi de la civilització occidental i de la forma moderna d’avantguarda: el pensament de Benjamin, la poètica de Rilke, les incisions de Klee, han marcat el rumb durant tots aquest quinze anys a Xavier Gonzàlez d’Egara; el camí de l’art abans de l’ art, abans ser una forma tancada i utòpica aliada al camí ascendent i positiu del progrés civilitzador. És més aviat, el seu, un camí à revours: l’aventura a través de la via negativa de l’art, remant contra les onades civilitzadores de la història que encara avui s’afanyen per englopir-nos.\nI des d’aquesta actitud davant la vida i l’art també podem entendre alguns episodis de la biografia del Xavier Gonzalez Arnau. És un pintor, en primer lloc autididacta. No va començar a pintar fins que la necessitat no el va empényer, als vint anys. Aquesta realitat pot sobtar a l’artista d’art contemporani d’avui -plegat de masters i títols-, o al neòfit en pintura -que pensa que el gran art és virtuós i acadèmic, però no a l’avesat en la matèria: la pintura moderna s’inicia precisament amb l’autodidacta com a bandera (de Manet a Gauguin, de Rousseau a Morandi), és a dir als marges de l’oficialitat. En segon lloc, és un pintor nòmada, que no té cap necessitat de trobar una llar definitiva i física per al cultiu del seu art; ha residit transitòriament a Barcelona, Terrassa, Berlin, Cadaqués, Croància, Itàlia, Nova York i ara, circunstancialment, en una masia de La Pera, al baix Empordà. Allà on va, concep, fecunda i, en acabat, es desplaça. Les seves exposicions són també en espais d’art improvables i allunyades del circuit oficial, més aviat és un circuit oficiós i vinculat, sense tacticisme, a les innombrables afinitats electives que ha anat trobat al llarg del seu itinerari vital. És un pintor, en tercer lloc, d’una gran vitalitat. No ens referim a una vitalitat creativa. És una vitalitat existencial, d’aquell que s’alimenta del món sense filtres ni arbitrarietat humanes. I connecta amb tot un repertori d’ànimes extraordinàries, marginals i improvables: poetes fracassats, pensadors amateurs, clauchards, bruixes, anacoretes, pagesos obtusos, i també aristòcrates, col·leccoinistes il·lustrats, poderosos famolencs d’esperit… una gran cort de transeunts il·luminats, dessertors com ell la tribuna del món, però que desperten d’una càrrega de veritat marginada i humanitat transpirada, d’una innocéncia colpidora. Perquè el seu art no és més que una temptativa d’assolir això: innocència, amor, subterraneïtat, il·luminació.\nLooking into the heart of light, the silence”\nHem tractat de descriure el que el poeta Cirlot anomenaria el nucli patètic del Xavier Gonzàlez Arnau, d’allà on germina tot el seu imaginari visceral que el pintor ha plasmat en els quinze anys de pintura que aquesta exposició celebra. De fet, per tot allò anunciat, no caldria ni tan sols adentrar-nos a les etapes i cimals de la seva obra, ja que com hem vist per a l’artista la importància no es troba en la forma copsada, sinó en l’esperit que les alimenta, o en la nova dimensió que l’art el transporta. Però és aquest el nostre deure i compromís, d’altra banda necessari per tal d’entendre intel·lectivament el desplegament pictoral de l’ànima del nostre artista.\nL’obertura de l’exposició no podia ser més coherent amb el nostre preludi: una obra de Xavier feta quan tenia sis anys. És l’única obra que el Xavier Gonzàlez va crear fins que no s’abocà a la dedicació quotidiana de la pintura amb vint anys. El pintor en guarda un record precís i fidedigne: una marina de Cadaqués, traçada ingènua i expressivament, com si fos una pintura de Soutine. Vista amb perspectiva, l’obra conté moltes coses del Xavier que avui coneixem. No és un paisatge, és un àngel, un Angelus Novus de Paul Klee. Ja hem parlat de la importància de l ‘àngel per Gonzàlez d’Egara. La barca que balanceja a la part dreta del llenç és un ull guerxo, que mira com l’àngel de la història, condemnat, cap endavant. A l’esquerra, en canvi, la barca pescadora que mira cap a la terra, es confon amb l’ull esquerra de l’àngel, i mira cap el passat, cap a la ruïna que, en paraules de Benjamin, l’avenç de la història deixa darrera seu. L’àngel somriu, beatíficament, perquè ha trobat la morada de la llum. Cap lligam d’infància excepte el quadre havia mantingut el nostre pintor amb Cadaqués, però en canvi serà un enclau biogràfic d’important transendència per ell. En aquella ciutat s’hi retirà en els seus inicis com a pintor, fruït d’un desconsol, i allà freqüenterà artistes claus pel seu creixement artístic, com Modest Cuixart o Antoni Pitxot. Tots dos captaren l’essència de les seves primeres pinzellades, que ni tan sols el mateix pintor entenia. Cuixart, amb la seva visió alhora humanística i dionisíaca de la pintura, va entendre que l’art de Gonzàlez anava més enllà de la pintura, que per ell era “un dispositiu per tal de conciliar, com els grecs, els anhels metafísics, étics, naturals o estètics de l’home contemporani”. Per la seva banda Antoni Pitxot, li realitzà la primera descripció intel·lectual dels primers paisatges arquitectònics, geomètrics i lunars que caracteritzen la primera etapa del pintor: parlava dels “móns congelats” que representa, a través de “masses sonores que es retorcen en la música corba de l’espai-temps” en unes proporcions “ que fan poesia davant els cels nusos” d’un sabor “metàl·lic en l’aire sec en “una furtiva perfecció mística, qui sap si pitagòrica”.\nNo hi podia haver millor descripció que la d’Antoni Pitxot per descriure la pintura de primera època de Gonzàlez Egara, que presentà en dues exposicions a la galeria Gothsland de Barcelona (en una exposició per cert improvable, en una galeria d’antiguetats i pintura antiga): Arquitectures del foc vençut i En els blaus de l’arpa . Va ser en aquell moment que vaig tenir l’ocasió de conèixer el Xavier en el seu estudi del carrer Jonqueres de Barcelona, instal·lat en una humida cripta sota una església. Fosc, aïllat i sense finestres, tinc el record d’haver fet l’encontre amb una figura sens dubte singular que em semblava situada, com els seus paisatges, en una dimensió fora de l’espai-temps del nostre món convencional. En aquell primer moment -ho vaig deixar escrit en algun número de la revista Bonart- em va semblar un personatge nietzcheà que seguia l’estela del pasiatgisme auroral iniciada pel seu referent de Dau al Set, Modest Cuixart. Ens semblava que la porta oberta deixada per Cuixart només Gonzàlez Arnau l’havia sabut seguir amb autoritat a casa nostra, amb l’ànim d’intentar interpel·lar els seus contemporanis des de l’onirisme còsmic i transcendent. En efecte, les primeres pintures de Xavier Gonzàlez són capaces de tocar les cordes de l’ànima perquè intenten conciliar, ens sembla, dues arts extremes, com són la música i l’arquitectura. Ens semblava que els paisatges rogencs i marcians de primera època tenien el repte de representar des de l’art més propera a l’home -l’arquitectura-, els batecs d’aquella art més distant a ell, és a dir més espiritual- la música. Poc després em vaig assaventar que el Xavier és sinestèsic, i que a cada so escoltat a ell li sobrevé una forma volumètrica, i que abans d’abandonar-se a la pintura, va exercir com a músic durant uns quants anys, i que els seus referents es troben tant a la música experimental com en la música celestial i no menys arquitectònica de Johan Sebastian Bach. I que, de fet, en tota la seva biografia artística la música mai deixarà de ser un element primordial, amb etapes intemitges que, a manera d’interludis, estaran dedicades a interpretar de manera formal les formes dominants de la música experimental (Interludi de 2007 (Ressonare fibris, Famunli Tuorum) i el de 2012 (The three seasons)\nAmb el mateix esperit dionisíac, els paisatges en blau de Els Blaus de l’Arpa van succeir als rogencs. Si els primers eren de marcat caràcter tel·lúric, els segons es defineixen pel component dominant aquàtic. Com en moltes de les seves etapes, el canvi de croma li va venir per un sotrac vital, la mort d’un ésser proper, que va homenetjar en un retrat fet a partir d’esfères pètries sobre tonalitat blava (Terra antiga, 2005), de melancolia, com l’etapa blava de Picasso, també iniciada per la crisi existencial provocada per una tràgica mort. És interessant percebre com en aquest moment l’aigua li serveix per començar a disoldre sòlids i volums (Les últimes parets, La Destra de Déu). Sempre vaig tenir la sensació que l’arquitectura representada pel Xavier Gonzàlez era circumstancial, que li servia per apuntalar algun calaix mal tancat de la seva biografia. La dissolució dels sòlids era la prova d’aquella intuició. Si hi ha alguna arquitectura que mana en la seva obra, aquesta és la ruïna, tal i com ho percebem en un primeríssim quadre de juventut (sovint els primers quadres d’un pintor anuncien profèticament temps artístics futurs): La Pau del territori (2002) en que apareix un corb propi d’Edgar Alan Poe contemplant un aqüeducte enderrocat sobre una planície metafísica. Gonzàlez està representant un Wasteland, com el d’Eliot, un territori cremat i vençut per l’avenç icontrolat del progrés.\nEn l’etapa blava apreixien d’altres trets distintius que s’avancen al Xavier Gonzàlez d’etapes posteriors. Sobre els paisatges i les arquitectures apareix, per primera vegada, al lloc del corb, l’home. L’home desconsolat desposseït davant la seva dualitat irrefrenable que mira en perspectiva irregular a la llum auroral o crepuscular (El salto de l’Eucade, Unitat doblada). La llum és la clau de volta de l‘obra de Xavier Gonzàlez; és el seu motor existencial. La llum de la unitat celestial que, en etapes posteriors, intentarà copsar a palpentes. La llum de l’esperança, la que cal intentar abeurar malgrat caminar erms a través d’un desert mundà i civilitzat, sense aliment. Però abans d’arribar a una reflexió més aprofundida sobre la dualitat humana a la cerca i captura de la llum metafísica, el nostre pintor haurà de passar encara per una etapa que titllarem, provisionalment, de panteïstica: el viatge implosiu i introspectiu cap a les arrels de la naturalesa i els seus quatre vectors cardinals: l’aigua, el vent, la terra i el foc. Aquest seran els temes dominants del període 2006-2008. Primerament s’hi aproxima de manera general i temptativa: les obres Muntanya i Mar, en els quals apareix la naturalesa en la seva cruesa, sense intermediaris arquitectònics. Després, en realiza aproximacions més radicals: representa flors (Flors i estrelles), arbres (Arbre cec), ametllers, tots representats en primer pla, i sempre com a mediadors cap a latituds metafísiques més profundes, que s’obren a l’horitzó del quadre. Ja non és un terra cremada o profètica, és una terra amb esperança, on germina la naturalesa real, amb qui l’artista s’ha reconciliat.\nI, després, el torn del foc, per a representar la virulència elemental del vent. Sense saber-ho, el pintor estava obrint la porta a una nova tècnica espontània amb la que havia connectat d’una manera profunda i que se’n servirà fins a l’actualitat. L’obra socarrimada pel soplet de la qual en sorgeixen formes ambigües i aproximatives. Amb aquest descobriment dona per enterrada l’etapa paisatgística en que sobre la tela el pintor volia demostrar el domini del dibuix i del pinzell. En les etapes prescendents havia assolit altes cotes de tècnica representativa; però no era això el que el seu esperit artístic li demanava a crits des de les profundidats insondejades del seu ésser. Com li manava la poesia de Rilke, l’obra d’art sentia que havia de ser un trànsit fortiu d’allò visible (el món físic que ja dominava amb la tècnica) cap a allò invisible (el nou món inefable, plegat de figures ambigües i insondejables que ara se li presentaven davant dels seus ulls, com a visions).\nEl foc connectava, esclar, amb el seu anhel de llum. Les obres Desert, Veritas o Santedat, marquen el punt culminant d’aquesta descoberta de la forma desformada. Reclòs a Cadaqués, el pintor fa tabula rasa, i assaja durant un any formes d’una ambigüetat punyent. És la que l’artista anomena època blanca i que exposà sota el nom de Luto Blanco a la galeria Van Dyck de Gijón: el color ha desaparegut, només el negre i l’òxid del foc intenten guanyar un espai substancial dins la jerarquia del blanc monocrom. És, de nou, un interludi transitori, perquè aviat el seu destí biogràfic l’obligarà a interrompre la seva cerca per acollir un canvi profund i radical: el seu trasllat a Berlin. A la capital alemana el pintor s’hi estarà més de dos anys, en unes condicions de precarietat extrema, resistint els freds glaciars que a l’hivern assolen el septentrió alemany. El dolor i la supervivència l’obliguen a trobar refugi en les sagrades escriptures, d’una manera de primer obsessiva, més endavant metòdica i ritualística. És important aquest impàs biogràfic perquè la seva obra des d’aquell moment es tenyirà de referències sagrades, en particular vinculades a la religió judaica, a partir de la qual reprendrà moltes de les reflexions humanístiques que li havien interessat de la filosofia de la darrera modernitat. La importància per exemple de la paraula abans de la paraula, a Bereshit, en les que el pintor recrea les primeres paraules del Genesis: “I la llum va existir. Déu va veure que la llum era bona i separà la llum de les tenebres.”; o la formació de la conciència, retratant la lluminositat del rostre del primer home abans d’abraçar l’arbre de la ciència i després d’haverse’n apropiat (Adam i el segon home). També tempta el pintor de captar ambiguament l’origen del treball, de la torre de Babel, del diluvi universal, el cardó al qual va ser condemnat a alimentar-se Adam desterrat del paradís… És el viatge introspectiu cap al pecat original de l’espècie, a la dualitat exisencial humanes. Des d’aquell moment la seva obra intentarà interpretar des de diferents aproximacions filosòfiques aquest estadi primigeni d’enfosquiment humanes, en la transició germinal de la llum genecial a l’obscuritat de l’home civilitzat.\nAixò és, la religió en la seva accepció més primitiva: religare: relligar la unitat original perduda en la obscurtitat dels temps civilitzats. Un esperit que en la nostra realitat només és encarnada, de manera pura i transcendent, per l’infant: l’esperit innocent, pur, d’aquell que no té culpa ni ambició. Amb aquesta obsessió metafísica a la ment, el Xavier Gonzàlez realitzarà un nou salt mortal plàstic, que vem tenir el privilegi d’acollir i presenciar a la seva exposició a la Fundació Arranz Bravo de L’Hospitalet (L’alegria del salt, 2013). Sobre temes i tècniques ja assajades en anterioritat -els horitzons capvesprals, el declivi de la ciència, les revelacions religioses- Gonzalez Egara afegeix motius icnogràfics traçats a la manera dels infants: el sol, una casa, un jardí. Mai ningú en pintura havia tingut el valor de pintar a la manera de l’infant; si, invocant l’esperit infantil (Klee o els surrealistes), però sempre depurant la tècnica, mai amb aquesta virulenta verticalitat. És per aquestes arriscades decisions pictòriques que diem que el Xavier és un pur iconoclasta: en cap moment pensa en la seducció formal i estilística, sinó en la forma més verídica per tal de comunicar la seva inquetud metafísica, per molt dolorosa formalment que sigui. En efecte és alhora bell i terrible el que ens presenta sobre la tela, en una nova etapa que seguirà desfilant durant els anys del seu trasllat a Croàcia. En una masia aïllada en la foresta propera a la costa dàlmata, Gonzàlez Egara assaja la sèrie Esbossos per alliberar el fill del seu temps. Fills del seu temps era una expressió ideada originalment per Luter, i més endavant reciclada en la filosofia de Goethe i Benjamin. Els fills del seu temps són els homes errants que segueixen les directrius col·lectives generades per l’avenç de la història i del progrés, deixant al seu pas irreflexiu, terrenys herms de misèria, vanitat i crueltat. Res a veure amb aquest esperit gregari té l’infant, príncep de la beatitud, cristal·ltzador de la bondat i portador de la llum originària.\nEl darrer dels passatges artístics de Xavier Gonzàlez és un dels més complerts, coherents i colpidors que li recordem de la seva trajectòria. El projecte A ochi aperti vem tenir l’ocasió de presenciar-lo, en directe, a l’església de San Bernardino a Vercelli, a les proximitats de Torí. Perseguia al pintor l’obsessió d’intentar copsar una dèria metafísica: caçar a palpentes, durant la nit, les formes esmunyedissen que despunten al bosc en els moments anteriors a l’albada. Transformar, novament, el visible en invisible. El resultat temptatiu que va presentar a Vercelli, i que també va fer, és per nosaltres imverbalitzable; només vem ser capaços d’aproximar-nos, temptativament, a partir del vers i la poesia. El pintor va aconseguir captar aquestes formes ambigües i transformar-les en un decàleg elegíac dedicat a l’eròtica i a la sensualitat de l’amor espiritual: la fricció, l’amor, la succió, conceptes que només podien ser advertits formalment sota la llum de l’espelma, recullidament a l’interior del temple. Ens va semblar una proposta que cristallitzava tots els anhels artístics del nostre artista: només concebut per a la comunicació divina, a centenars de quilòmetres de la seva llar i intentant establir un nou enllaç, profund, íntim i radical, amb la seva recerca incessant de llum i de redempció pictòrica:\n“Caminar a palpentes, moments abans de trencar l’albada. Aquestes ombres esmunyedisses que, desconsolades, es donen a la fuga. Si, som nosaltres que escapem, que en el trànsit, en el pas perdut, desxifrem la llum, i l’habitem.\nEros emergeix només en aquest ritual amoròs; en el bosc, despoblat de camins encesos per la pols i les petjades d’homes que han reculat.\nSense agulles dins la cova, destrones Eros i Thanatos. La besada, la carícia, la seducció; lel desenfrè, el pentiment, la succió. La llum es desplega en quatre dimensions, que emergeixen dels forats de la vergonya.\nTamises el blanc càndid perquè es projecti a la nit, i convides al contemplador anònim, aquell que no té culpa, per retornar-li la llum que un dia li varen desposseir.\nNomés has d’esperar el crit. El xiulet de l’ésser que ha picat l’ham del cor. O la tronada del cel que et succiona de nou a la natura, per xisclar-te a cau d’orella algun misteri emmudit pels segles\nCada cop els teus llibres tenen menys pàgines. La paraula, ara, et ve transmessa pels vents tramuntanats, i el gest, pels arbres sense flor.\nI qué en vas fer de la paraula? A on la vas lliurar?\nMentres estalonaves el verb, esgarrapaves el nom, destronaves l’adjectiu, les pedres retronaven:\nCada passa endavant és una passa endarrera.\nMarca el pas, deixa la petja, tira la pedra, canta a la cova, passeja a la fosca, no deixis de caminar.\nDe El cau de l’espelma\nA Vercelli, 28 de maig 2014\n[Xavier González Arnau. Vers Decurs. Centre Cultural Terrassa, gener-març 2016]