Andora genera l'any 133.000 tones de residus i s'engega un pla per reciclar fins a dos terços - Poble Andorrà\nAndora genera l’any 133.000 tones de residus i s’engega un pla per reciclar fins a dos terços\nUn dels punts que es planteja Medi Ambient és prohibir l’ús de certs productes de plàstic que tenen alternativa, com ara els bastonets de les orelles o els plats i coberts de plàstic\nTractament de residus a la planta de la Comella.\nEl ministeri de Medi Ambient, Agricultura i Sostenibilitat vol tenir enllestit a finals d’aquest any un nou Pla nacional de residus (PNR) que ha de marcar uns objectius encara més ambiciosos que l’actual, que xifrava en un 50% el reciclatge dels residus per a l’any 2020. Tal com ha explicat la ministra de Medi Ambient, Agricultura i Sostenibilitat, Sílvia Calvó, es vol “donar un pes molt gran a la prevenció de residus” i ser “molt més ambiciosos” que els objectius establerts per la Unió Europea que marquen que al 2035 s’han de reciclar el 65% dels residus. “Sempre veiem aquestes recomanacions com un llindar mínim i mirem d’anar més enllà”, ha destacat Calvó, que ha afegit que aquest nou document haurà de fixar unes noves fites i també programes a seguir per obtenir-les i que es treballaran en els propers mesos, també en la línia de la llei de l’economia circular, que es vol entrar a tràmit parlamentari abans de l’estiu. Es tracta, també, d’un text que fa molta incidència “en la prevenció dels residus” i en altres aspectes com el malbaratament alimentari.\nAixí, pel que fa al nou PNR Calvó ha avançat que es vol reflexionar sobre una nova estratègia per a la recollida selectiva, tenint en compte que l’actual ha permès arribar al 50% del reciclatge però que cal trobar un sistema que faci “més fàcil” la gestió dels residus en origen, amb la qual cosa una possibilitat podria ser implantar la recollida porta a porta per a certs elements o establir sistemes d’incentius per a la recollida selectiva entre els ciutadans. En aquest sentit, en aquesta reflexió també hi haurà què fer amb la matèria orgànica, que ara es recull prop dels grans productors i de productors voluntaris en una mena de prova pilot que ha de servir per treure conclusions sobre la implantació d’aquesta recollida a gran escala. La titular de Medi Ambient ha destacat que el que haurà d’estar ben definit és el destí del compost resultant i per tant garantir “el cicle de vida” d’aquest material.\nPel que fa al text sobre l’economia circular, la ministra ha destacat que està molt avançat i que inclou diferents capítols, entre els quals un relacionat amb el canvi de paradigma en els hàbits de consum dels ciutadans. Així, per exemple, es planteja prohibir l’ús de certs productes de plàstic que tenen alternativa, com ara els bastonets de les orelles o els plats i coberts de plàstic, amb la qual cosa es donaria als establiments un període transitori per acabar els estocs. L’altra línia seria treballar en trobar alternatives a aquests productes d’un sol ús centrades sobretot en la reducció del seu consum. Pel que fa al malbaratament alimentari, es pensa en un treball amb el sector de la restauració encaminat, per exemple, a què el client es pugui endur el menjar sobrant o treballar en la fracció orgànica.\nGestió de residus el 2020\nCalvó ha fet aquestes manifestacions en la roda de premsa per fer balanç de la gestió dels residus durant el 2020, un any que ha estat molt marcat per la pandèmia, que també ha impactat molt directament en els totals recollits, tal com ha explicat la directora de Medi Ambient i Sostenibilitat, Sílvia Ferrer. Així, si per una banda s’han recollit molts més residus sanitaris que en anys anteriors, concretament un 76%, amb augments molt destacats els mesos d’abril i a finals de l’any, altres fraccions com el vidre i els envasos han anat a la baixa. Així, després d’un increment que s’havia donat en el darrer any i que Medi Ambient atribueix a les campanyes dutes a terme, la recollida de vidre va caure l’any passat un 11% amb una disminució molt destacada al mes de desembre, que sol ser habitualment temporada alta. Així, cal destacar que la recollida de vidre està molt lligada a la restauració i que el fet que no hi hagi hagut turistes ha tingut un impacte en els totals finals recuperats. Quant als envasos, s’ha seguit la mateixa tònica i la davallada ha estat del 6%. En canvi, el paper i el cartró han augmentat en un 3% i es creu que és perquè en lloc de gestionar-ho a través de productors privats molts han optat per la recollida que fan els comuns.\nPel que fa al rebuig, la quantitat total també ha caigut un 5% i s’ha vist molt influït per la pandèmia, ja que als mesos de gener i febrer les xifres eren similars al 2019. També va caure la recollida de matèria orgànica, concretament un 33,7%.\nEn total al país es van generar l’any passat 133.000 tones de residus, la qual cosa suposa un 1,5% menys que l’any anterior. Pel que fa als residus urbans, se’n van generar 51.330 tones, la qual cosa suposa un 8% menys. En canvi, en el còmput total cal destacar que el percentatge de reciclatge es va situar en el 47% quan l’any anterior era del 48% i, per tant, en la línia de l’objectiu del 50% que marca el PNR.\nAquestes són xifres que s’han avaluat en la comissió nacional de gestió de residus en la qual també s’ha abordat l’impacte del reglament sobre les bosses de plàstic que es va aprovar el 2017. Des de llavors, ha explicat Ferrer, la reducció ha estat del 87% amb la qual cosa s’han estalviat 1,7 milions de bosses de plàstic. També s’ha comentat el “paul·latí creixement” de les deixalles que es recullen a través de les diferents deixalleries mòbils que arriben a les diferents parròquies.\nTant Calvó com Ferrer han comentat les dificultats que durant la pandèmia ha viscut la gestió de certs residus, com ara els envasos, que durant uns mesos van ser valoritzats energèticament al centre de tractament de residus. Actualment hi ha dificultats en la gestió del residu tèxtil ja que les plantes on s’envien estan saturades per les dificultats lligades al coronavirus i també pel tancament d’alguns mercats on tenen sortida aquests productes. Per tant, s’ha acordat que es tractin al centre de la Comella. La ministra de Medi Ambient ha destacat que un dels aspectes que es volen avaluar és que hi hagi incentius per crear empreses al país que puguin tractar certs residus i aquests no hagin de ser exportats, amb la qual cosa es generarien “nous sectors empresarials”.\nL'Agència Europea del Medicament no veu vincles entre la vacuna AstraZeneca i els casos de trombosi\nAndorra, no ??\nRespon a Pirineu Cancel·la les respostes


Junts per Sant Cugat demana la dimissió del tinent d’alcaldia Pere Soler per “mentir” sobre el Tribut Metropolità - Tvsantcugat.cat\nJunts per Sant Cugat demana la dimissió del tinent d’alcaldia Pere Soler per “mentir” sobre el Tribut Metropolità\n28/11/2019 – REDACCIÓ /\nLa regidora del primer partit a l’oposició i exalcaldessa de Sant Cugat, Carmela Fortuny i el regidor Carles Brugarolas han demanat la dimissió del tinent d’alcaldia d’Hisenda, Pere Soler, del PSC. Junts per Sant Cugat considera que el tinent d’alcaldia va mentir a la ciutadania quan van manifestar fa unes setmanes en roda de premsa, acompanyat per l’alcaldessa, que l’Ajuntament havia negociat amb l’AMB una rebaixa del Tribut Metropolità per a Sant Cugat.\nJunts per Sant Cugat va posar en dubte aquesta negociació, que podria implicar un tracte de favor de Sant Cugat sobre la resta de poblacions de l’Àrea Metropolitana. I per confirmar la seva acusació, la regidora de Junts per Sant Cugat, Cristina Paraira va formular la pregunta al darrer consell de l’Àrea Metropolitana de Barcelona.\nEl vicepresident de l’AMB va afirmar aquest dimarts al ple de l’AMB que no s’havia signat cap acord amb Sant Cugat per modificar l’ordenança, però Antoni Novel, Director de Serveis Generals de l’AMB, va afirmar a la roda de premsa del 14 d’octubre de presentació del Tribut, que si existia un acord amb Sant Cugat.\nEl tribut metropolità es basa en el cadastre\nL’impost Metropolità es basa en el cadastre de cada municipi i l’aplicació de l’ordenança pot ser igual per a tots els municipis, però pot variar ostensiblement en funció de com en calculi el cadastre total de cada ciutat. En un primer moment, l’AMB afirmava que a Sant Cugat li pertocava pagar 6’9 M€ mentre que l’Ajuntament, amb un altre criteri de còmput sobre el cadastre, calculava 4’2 M el total d’euros que els santcugatencs havíem d’abonar en conjunt.\nL’equip de govern de Junts per Sant Cugat va intentar negociar aquesta rebaixa amb l’AMB, però finalment va decidir presentar un contenciós i trencar les negociacions. Amb l’entrada del nou govern municipal a la ciutat, es van reprendre el diàleg i es va aconseguir que el càlcul fos a la baixa, segons va anunciar el Tinent d’alcalde Pere Soler, en una entrevista a TV Sant Cugat anterior al fet que Junts per Sant Cugat demanés la seva dimissió.\nPere Soler no ha volgut fer declaracions sobre la seva petició de dimissió però el Tinent d’alcaldia d’ERC Francesc Duch, sí que es va manifestar respecte a les crítiques de Junts per Sant cugat, dimecres al matí, unes hores abans de la roda de premsa del principal grup de l’oposició.\nPer aclarir tots els dubtes que el tribut Metropoità està generant entre la població, Televisió Sant Cugat us oferirà aviat una entrevista en profunditat amb el mateix Pere Soler.\n12 detinguts a l’operatiu antidroga de la Guàrdia Civil a Balears i Catalunya, que ha afectat Sant Cugat


Club Lambicus - Preguntes Freqüents\nSubscripció al Club Lambicus\nSi oblides la teva contrasenya només has de fer clic sobre l'enllaç “Recordar contrasenya”. Rebràs un e-mail amb un enllaç perquè introdueixis la teva nova contrasenya i l'actualitzis.\nPuc tenir diferents adreces d'enviament?\nEn el Club Lambicus únicament pots tenir una adreça d'enviament. Això sí, al panell de control podràs modificar-la, si prefereixes que les cerveses les enviem a un altre domicili. De totes maneres si marxes de vacances, podràs canviar-la puntualment.\nPuc decidir no rebre la caixa alguns mesos?\nNo. Mentre estiguis subscrit rebràs la caixa cada mes. De totes maneres pots donar-te d'alta i de baixa fàcilment amb les nostres subscripcions periòdiques.\nCanvien les cerveses cada mes?\nCada mes rebràs una selecció diferent pensada pels nostres especialistes. El nostre esperit és que descobreixis cerveses noves i de qualitat cada mes.\nCom es reben les cerveses?\nRebràs un pack de 12 ampolles en una caixa perfectament empaquetada per al transport en condicions idònies. El nostre servei de missatgeria te la lliurarà al domicili que indiquis i sense costos addicionals. (Únicament en Península). M'ha arribat una ampolla trencada Encara que les nostres caixes estan fetes de matèria primera de la millor qualitat i els transportistes escollits per la seva elegància i cura, sempre pot passar alguna cosa que ningú vol que passi: que es trenqui una cervesa! Si és així, en rebre el paquet “defectuós” has de reclamar al moment al transportista i no acceptar l'enviament, ja arreglarem nosaltres l'assumpte amb l'empresa d'enviaments i t'enviarem un altre paquet.\nQuan rebré les cerveses?\nRebràs el teu pack del mes cada dia 20 del mes corrent aproximadament.\nPuc venir a buscar les cerveses?\nEfectivament! De fet si vens a la nostra botiga a buscar el teu pack, et convidarem a una cervesa! La nostra botiga està al carrer tamarit 107 i els horaris són: De dilluns a divendres de 17 a 23 h i dissabtes d'11 a 23 h.\nL'empresa transportista et deixarà un missatge i tornarà a intentar- ho el proper dia. Si no et troben podràs anar a buscar-la a les seves oficines. Si no la reculls en deu dies laborables el teu paquet serà consumit pels propis transportistes després del seu horari laboral.\nQui selecciona les cerveses?\nEls nostres experts. Porten anys i anys sacrificant-se bevent les millors cerveses belgues, viatjant a les cerveseries per conèixer tots els detalls.\nVols regalar el pack a algú?\nÉs molt senzill. Vés a l'apartat de subscripcions i clica el botó d'uneix-te al club. Quan emplenis el formulari posa les dades d'enviament de la persona a la qual vols regalar el pack i ja ho tens :)\nI si marxo fora de vacances?\nTens dues opcions: 1) O avances el pack o l'endarrereixes 2) O si ho prefereixes pots canviar l'adreça puntualment (dins la Península de forma gratuïta)\nÚnicament acceptem PayPal com a forma de pagament. Per tant, hauràs de tenir un compte de PayPal per formar part del Club Lambicus. Pots pagar a Paypal amb la teva targeta de crèdit o afegint el teu número de compte corrent. És molt senzill: https://www.paypal.com/\nQuan s'efectua el càrrec?\nEn donar-te d'alta, el càrrec serà automàtic. Per als successius enviaments el càrrec es realitzarà el mateix dia en el qual et vas donar d'alta. Per exemple, si et dónes d'alta el dia 5 de gener, el següent càrrec serà el 5 de febrer.\nQuè passa si no hi ha diners en el meu compte?\nSi a l'hora d'executar l'ordre de pagament no hi ha diners en el teu compte desafortunadament, no podràs rebre el teu enviament d'aquest mes. Es realitzaran diversos intents de cobrament i seràs notificat en cadascun d'ells.\nCom em dono de baixa del Club Lambicus?\nSi desitges donar-te de baixa és tan fàcil com entrar a la pàgina i a la secció “El meu compte”, sol·licitar la “BAIXA”. Pots tornar a subscriure't al Club Lambicus en qualsevol moment.


Aromes que afavoreixen la concentració i l’aprenentatge | El Blog de la Residència Vora Balís\nHome / Teràpies / Aromes que afavoreixen la concentració i l’aprenentatge\nAromes que afavoreixen la concentració i l’aprenentatge\nEl romaní (Rosmarinus officinalis) és una planta aromàtica mediterránea amb moltes propietats beneficioses per la salut.\nPerò, no nomès per les seves propietats mucolítiques i expectorants, també és capaç de millorar la concentració i la memoria.\nLa inhalació d’aquest oli essencial fa que millori l’oxigenació a nivel cerebral, millorant la capacitat cognitiva i afavorint la concentració i l’aprenentatge.\nTots hem comprovat alguna vegada una olor que ens resulta familiar sense saber exactament de què es tracta; la memòria olfactiva és molt potent. A l’inhalar un oli essencial, les seves molècules aromàtiques entren pel nas, on interactuen amb els receptors de la mucosa olfactiva i l’estímul nerviós exerceix una acció terapèutica. Així, alguns olis essencials calmen i relaxen mentre que altres tonifiquen i estimulen.\nA la residència d’avis Vora Balís de Sant Vicenç de Montalt, hem fet servir l’aromaterapia per recordar amb l’ajuda del romaní, moments importants viscuts. Ha estat una sessió molt emotiva i agradable per a tots els residents.\nArticle següent Activitats refrescants al calorós mes de juliol


Latvijas Televizija - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n6 novembre 1954 , Riga\nLatvijas Televīzija (Televisió letona o LTV) és la televisió pública de Letònia.\nL'empresa és finançada mitjançant una subvenció del Govern letó (al voltant del 60%), i mostrant anuncis comercials. Si bé, el canvi de LTV a un cànon de finançament ha estat fortament debatut, aquest ha estat constantment rebutjat pel govern. Molts analistes de mitjans creuen que la veritable raó d'aquest rebuig és que el govern es resisteix a perdre el control de LTV, el fons del qual provenen de les subvencions que atorga el govern.\nLTV comença les seves retransmissions el 6 de novembre de 1954 i es va convertir al sistema de color SÉCAM en 1974. El seu sistema de color canvia a PAL en 1998. La companyia s'uneix a la Unió Europea de Radiodifusió (EBU) l'1 de gener de 1993. LTV va ser l'amfitrió del Festival d'Eurovisió 2003.\nLTV opera dos canals: LTV1, en letó i el canal orientat als joves LTV7 (anteriorment anomenat LTV2), en letó i rus. LTV7 transmet a més diversos esdeveniments esportius com les Olimpíades, diferents lligues esportives de Letònia, Jocs Nacionals, l'Eurocopa i la Copa Mundial de la FIFA. Ambdós canals estan disponibles en el satèl·lit Sirius.\nConcurs d'Eurovisió de 2003\nEuropean Broadcasting Union Arxivat 2005-12-23 a Wayback Machine. (anglès)\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Latvijas_Televizija&oldid=27953868»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 4 ago 2021 a les 08:45.


Convocades 250 places (Gene 81/19) - Bombers.es - conèixer aquest món, treballar-hi i més....\nOferta pública de 250 places de Bomber de la Generalitat Escala bàsica (Grup C1, subgrup C2)\nA partir d'ara ja està obert el període d'inscripció que podeu dur a terme telemàticament aquí.\nAquest any entre Bombers de Barcelona i Bombers Generalitat sumen 330 places que tindreu disponibles per aconsegir aquell somni que tant desitgem...el 2019 és el teu any. La majoria ja porteu temps esperant això i ho teniu més que preparat, però si encara dubtes si aquesta es la teva o si t'esperàs a la propera, endavant que comença la carrera! NO HO DEIXIS!!\nA apretar i no deixar passar aquesta oportunitat!\nSi encara no disposes del temari per a preparar la oposició, te'l facilitem entregat a casa teva en 24/48 hores.


Premi Literari de Narrativa de Dones - Generalitat Valenciana\nImprimeix Premi Literari de Narrativa de Dones 2018\nPremi Literari de Narrativa de Dones 2018\nA fi de promoure i incentivar el paper de la dona en la societat i atenent a la històrica consideració cultural i social que ha situat el gènere femení en clar desavantatge, sobretot pel que fa a les seues oportunitats educacionals i laborals, esta Direcció General, inclou en la seua programació anual una sèrie d'activitats, destacant entre estes la convocatòria d'un premi de narrativa per a fomentar i promoure l'escriptura i la literatura entre les dones a la Comunitat Valenciana i oferir una via d'expressió a la seua activitat creativa.\nDes de l'any 2000 es vénen publicant les obres guanyadores i finalistes de cadascuna de les edicions sota el títol de "Las mujeres cuentan". Aquestes publicacions poden ser consultades en les Biblioteques Especialitzades en Dona de esta Direcció General.\nDes del 26 de desembre de 2017 fins al 16 de gener de 2018, ambdós inclosos.\nPodrà participar qualsevol dona major d'edat i resident en la Comunitat Valenciana, que podrà presentar un màxim de dos obres.\nLes obres hauran de ser originals i inèdites en tota la seua extensió.\nEls treballs podran estar escrits, indistintament, en valencià o en castellà.\nLes obres es presentaran mecanografiades, amb lletra tipus Times New Roman o Arial de cos 12 i amb interlineat doble, impreses en paper format DIN A4 per una sola cara.\nEls treballs tindran una extensió mínima de 4 pàgines i màxima de 12 pàgines.\nLes obres hauran d'anar sense signar.\nCada relat que es presente s'entregarà en un sobre gran, en què s'indicarà únicament el seu títol i, en el cas que la seua autora pertanga a una associació de dones, figurarà també la paraula ASSOCIACIÓ. En el sobre s'inclouran 5 còpies, cada una d'estes precedida per una pàgina amb el títol i sense cap identificació de la seua autora, i que no serà tinguda en compte per al còmput de l'extensió del treball.\nCada obra que es presente anirà acompanyada d'una sol·licitud de participació, degudament omplida.\nEs valorarà la qualitat literària, la coherència narrativa, la defensa de valors no discriminatoris ni sexistes i la ruptura\nd'estereotips masculins i femenins tradicionals.\nEs concedirà un primer premi de 2.000 euros i dos accèssits de 1.000 euros cada un, subjectes a la retenció de l'IRPF.\nUn dels accèssits recaurà necessàriament en l'obra d'una autora pertanyent a una associació de dones.\nEs podran concedir mencions especials, sense dotació econòmica, si la qualitat de les obres presentades i no premiades ho mereixen, a consideració del jurat.\nEl jurat podrà proposar deixar desert qualsevol dels premis mitjançant un acord motivat, i no podrà recaure en la mateixa persona més d'un.\nGUANYADORES DEL PREMI EN LA SEUA XVIII EDICIÓ ANY 2017\nEl Jurat designat per a valorar les obres presentades a la XVIII edició del Premi de Narrativa de Dones, reunit el 29 de juny de 2017, previ examen i valoració dels 97 relats presentats, va adoptar per unanimitat els acords següents:\nTriar com a guanyadora del primer premi l'obra titulada:\n- "Calle Progreso 36, se vende", l'autora del qual és Alicia García Herrera.\nTriar, així mateix, com a guanyadores dels accèssits les obres següents:\n- "La niña del mar", l'autora del qual és Nieves Navarro Vidagany.\n- "La mar d´essaouira", l'autora del qual és Elvira Cambrils Miralles.\nBases reguladores Narrativa\nResolució convocatòria Narrativa 2018\nExtracte convocatòria Narrativa 2018


Dues independents com a números 2 i 3 a les llistes municipals del PSC de Parets - somParets\nDues independents com a números 2 i 3 a les llistes municipals del PSC de Parets\nOhara Valdivia i Maria Gorina seguiran a Francesc Juzgado al capdavant del partit socialista per les pròximes eleccions municipals\nDues dones independents com a números 2 i 3 a les llistes municipal del PSC de Parets | Ferran Figueras\nParets del VallèsFerran Figueras\nAquest dissabte el PSC de Parets va presentar a la seva seu els números 2 i 3 que seguiran al cap de llista i alcalde del municipi Francesc Juzgado. Ohara Valdivia i Maria Gorina independents però vinculades al teixit associatiu de Parets han triat la candidatura socialista per presentar-se a les eleccions municipals.\nOhara Valdivia, número 2, vinculada sempre a associacions del municipi és empresària i l’actual coordinadora de les AMPAS municipals. Valdivia explicava que “em sento molt lligada a Parets, és aquí on he format el meu projecte de vida, tinc dos fills i vull treballar per ells i per tota la resta de paretans i paretanes”.\nPer la seva part Maria Gorina, número 3 i vinculada a l’Associació Triple de Parets creu que “és un projecte molt enriquidor amb una gran quantitat de persones humanes i podem fer una feina molt positiva pel poble i pels nostres veïns i veïnes”.\nFrancesc Juzgado va voler agrair la implicació de l’Ohara i de la Maria en el projecte del PSC i valora molt positivament el seu fitxatge i el fet que siguin independents, ja que “és un valor afegit que diu molt d’elles i del seu recolzament i confiança amb el nostre partit i el municipi”.\nDurant l’acte també es va presentar el lema de campanya, que serà #JoParets dins d’un cor i que segons Juzgado va en la línia “que interpreto entenc el municipi, el nostre projecte, el nostre model de poble i que porto al cor”, “per nosaltres l’important és el poble, la clau local, tot el nostre programa gira al voltant de les persones, dels veïns i veïnes” subratllava.


LA POR A ESCRIURE ,\nLA POR A EXPOSAR-SE\nTreball d'investigació de Clara Trepat Quílez\n2on Curs del Màster en Estudis de la Diferència Sexual\nNena llegint una revista infantil.\nEl vent li esbulla els cabells però\nno s'immuta, viu el món que llegeix,\n1. Besàvia: Francisca Punsà Pintat...6\n2. Àvia: Montserrat Casulleras Punsà...7\n3. Mare: Núria Quílez Casulleras...8\n4. Germana: Marta Trepat Quilez...10\n5. Clara Trepat Quílez...10\nExperiències literàries d'una aprenent d'escriptora...16\n1. Els meus diaris...16\n3. Contes i micro relats...23\nRevisant la meva biblioteca...26\nAquests dies veient les notícies del món, en certs llocs com Síria en que hi ha guerra, he pensat que en comptes d'haver un esperit de resolució i diplomàcia, o sigui on les relacions siguin la norma, m'he adonat que les paraules de Virginia Woolf contra la guerra encara són vigents. Tot això i més coses m'ho ha fet recordar la lectura del llibre Tres guineas on Woolf diu “el único método mediante el que las mujeres puedan ayudar a evitar la guerra es negándose a concebir hijos”. També he descobert el llibre Mujeres de la Rive Gauche. París 1900-1940 de Shari Benstock, on la investigadora fa palès la falta d'integració de les dones artistes, escriptores i editores d'aquells anys. Aquestes artistes es van adonar d'aquesta mena de silenci que pesava sobre elles entre els companys masculins i, evidentment, en els crítics de l'època. No és fins fa pocs anys que aquestes dones van deixar de ser silenciades pel seu entorn polític. Però com que les dones han estat silenciades des de fa tants anys ens sembla que el que podem dir o el que podem fer no té prou incidència en una societat que encara té molt per fer per tal d'incorporar el potencial femení al món actual. Les dones que van voler actuar amb consciència activa optant per un rol diferent del que la societat patriarcal els marcava, es van trobar vilipendiades per la seva llibertat fora dels codis establerts o simplement un cop mortes van ser silenciades, van ser ignorades. Em sembla que tot això encara plana sobre la nostra educació i ens impedeix donar la cara, exposar la nostra veu i el nostre punt de vista per la por dir, a expressar la nostra creativitat.\nActualment hi ha moltes escriptores que tenen èxit professional, els seus llibres són molt llegits però em sembla, sobretot en la novel·la, que segueixen uns patrons socialment acceptats, escrivint de temes en què la dona és la protagonista o la víctima, però encara perdura el concepte que aquests temes són de dones, són per a lectores. Són llibres que els homes no llegeixen normalment perquè consideren que les dones escriuen i llegeixen temes menors. En poesia ja es veu que no són gaire reconegudes o almenys jo no en tinc massa constància quan llegeixo les novetats literàries en els diaris. Com bé diu la Maria Ángeles Cabré: “la mujer lectora ha escapado, cuanto menos en apariencia, de las garras del patriarcalismo y que, en cambio, la mujer escritora sigue debatiéndose en un espacio que no le es propicio, forcejeando con enemigos colectivos como las convenciones establecidas, los pactos de silencio, los recelos y el menosprecio, tanto en catálogos editoriales\ncomo en la prensa cultural...”1\nI ara estem igual, igualment silenciades davant les guerres actuals, davant el sexisme, davant la violència contra les dones, en l'art, la literatura, en els mitjans de comunicació i tantes altres coses. Per què les dones som silenciades? Jo crec perquè acceptem aquest silenci que ha planat sobre les nostres vides, la nostra educació i la nostra professió. Ens costa estar orgulloses de la nostra diferència sexual i crèiem fins no fa gaire que tot milloraria si lluitàvem per la igualtat, que ha resultat una nova càrrega que fa que competim per l'espai amb els homes i no hem trobat un millor reconeixement social.\nEl treball que plantejo avui és a partir d'una suggerència de M. Milagros Rivera Garretas que em va animar a investigar la meva genealogia femenina, la creativitat de les dones de la meva família per trobar en elles l'enllaç que trobo a faltar, on les seves vides em facin valorar el meu jo com a escriptora.\nDe primer traçaré la línia d'una genealogia que parteix del món rural, del treball infantil a les colònies tèxtils fins a l'educació a la Universitat on he arribat jo. Partint de la besàvia, l'àvia, la mare i la meva germana i jo. Totes nosaltres mai ens hem sentit recolzades, valorades per fer el que volem fer, com si la nostra trajectòria no hagués estat previsible, com si haguéssim sortit de la norma i ningú ens sabés dir quin és el camí, no hem tingut on emmirallar-nos, no hem tingut un exemple de les dones del nostre passat. No hi havia camí ni autoritat femenina que ens orientés, no hi havia precedents, perquè abans de nosaltres hi havia el de sempre: la dona a casa, la dona treballant per mantenir la família, la dona sense educació ni estudis. La meva germana i jo som les primeres dones de la nostra genealogia femenina que hem arribat a la universitat i no hem trobat un camí fressat per altres dones on recuperar el nostre passat com a dones. Ningú mai ens va negar els estudis però tampoc ens van orientar ni estimular un camí que era poc transitat.\nDesprés vaig seguint la meva línia vital a través dels meus escrits. He seguit una manera d'escriure, una escriptura femenina que jo mateixa he valorat molt poc. A partir d'aquesta exposició, d'aquest mostrar-me he pogut realitzar aquest treball, amb grans dubtes i inquietud. Ha estat un estiu 1 Maria Ágeles Cabré: Leer y escribir en femenino, Aresta Mujeres, 2013, pàgines 24-25.\nple de confusió, ple d'interrogants, d'incertesa i de ganes de renunciar a aquesta exposició pública, però gràcies al suport que he rebut del màster i de les professores he pogut, finalment, fer una investigació que crec que m'ha fet créixer com a escriptora (?), paraula amb la qual no em sento prou identificada però que he d'anar repetint per assimilar-la millor.\nAixí mateix, mitjançant aquesta investigació de la genealogia de les dones de la meva família, he descobert que a casa es parlava d'elles en termes elogiosos, eren considerades bones mares, dones fortes i treballadores, però mai des del punt de vista d'una creativitat femenina que pugui ensenyar-nos un camí. He trobat un enllaç, un fil gairebé invisible que ens uneix i que mai m'havia parat a pensar que podria enriquir-me però que ara he descobert i estic valorant com es mereix.\nDesprés faré un repàs de la meva línia creativa. Començaré pels meus primers intents literaris i després aniré seguint aquesta línia que he anat conreant al llarg de vint-i-cinc anys: diaris personals, contes, poesia i una novel·la inacabada. Seguint aquest camí acabaré amb un repàs de la meva biblioteca fent un homenatge a les meves mestres literàries que m'han acompanyat durant molts anys i amb les quals encara tinc interès en llegir i conèixer més sobre la seva vida i la seva obra.\nFinalment procuraré concloure amb el que he après durant aquest treball de repàs i reconeixement de la genealogia femenina que m'ha ensenyat a escriure.\nGENEALOGIA DE CREATIVITAT FEMENINA\nBESÀVIA: FRANCISCA PUNSÀ PINTAT (1883-1982)\nNascuda a Albet (Aubet). Va començar a treballar al set anys. Pel que sembla la família es va traslladar a treballar a Palà de Torroella, una colònia tèxtil del Cardener, prop de Navàs. La família és un exemple de la migració rural del segle XIX en què els nens i les nenes començaven a treballar de ben petits a la fàbrica, en conseqüència la besàvia no va anar a escola i no sabia ni llegir ni escriure. Sembla que la família tornava al poble per a la sega tots els anys, o sigui que van mantenir la relació amb els seus orígens pagesos. Als vint anys es va casar amb un encarregat de la fàbrica que era viudo i tenia dos fills. Amb ell va tenir set fills més. Més endavant es traslladaren a Lleida\non va romandre fins a la seva mort a Vilanova de Bellpuig. Va viure molts anys en una turbina del canal d'Urgell. No sé quines inquietuds tenia, suposo que va seguir el que la vida d'una dona del seu temps i la seva classe social requeria: criança dels fills, tasques de la llar, etc. Tota la família quan en parlen la recorden com una dona afectuosa, una mare per a tots i una dona molt intel·ligent. Jo la vaig conèixer una vegada quan vaig anar a Vilanova i ella tenia uns 90 anys o més, era menuda i riallera, tothom l'estimava, va viure fins al final envoltada dels fills i dels néts.\nÀVIA: MONTSERRAT CASULLERAS PUNSÀ (1906-2001)\nNascuda a Palà de Torroella. Amb la família van viure a la Turbina de Vilanova de Bellpuig del canal de l'Urgell. Als 14 anys va començar a treballar amb un sastre de Lleida. Més tard es va casar i va deixar de treballar. Va tenir dos fills, un noi i una noia. Quan va enviudar, el 1937 en plena Guerra Civil, es va posar a treballar de modista. Va passar la guerra amb els seus fills a la Turbina dels avis.\nLa meva mare m'ha dit que l'àvia, de petita, hauria volgut aprendre a dibuixar i no ho va poder fer, de més gran dibuixava els patrons dels vestits, cosa que va aprendre tota sola. Se la tenia considerada la millor modista de Lleida en els seus temps per la seva creativitat i pels vestits que cosia, sempre a l'última moda i, cada any, anava a Barcelona a agafar idees a les millors botigues del Passeig de Gràcia. Quan es va jubilar va posar-se a dibuixar amb la seva filla, la meva mare, que la va animar. A casa tinc un dibuix d'ella fet a llapis de colors: un paisatge amb una ermita. La seva filla la recorda com una mare interessada pels seus estudis i afectuosa, tenien una bona complicitat. Li feia els vestits i la meva mare va aprendre l'ofici de modista amb ella. Faig ressaltar a la mare la importància d'un món femení en aquella casa de Lleida on ella es va criar.\nJo la recordo com una àvia que no vivia amb nosaltres (no s'avenien gaire amb el meu pare i ella li recriminava que havia esclavitzat la meva mare amb tants fills), era poc riallera però afectuosa a la seva manera. Crec que el fet d'enviudar i haver de criar els fills tota sola (no es va voler tornar a casar) va fer que fos forta i poc donada a tonteries. Estava per la feina i les dificultats que va passar li van marcar el caràcter. Ja de gran la meva mare la va tenir un temps a casa però finalment la va haver de dur a una residència perquè havia perdut el cap en els últims anys de la seva vida. L'anàvem a visitar a una residència prop de la casa dels meus pares, semblava contenta\nperò em penso que al final ja no ens coneixia. Quan va morir, la meva mare va heretar un munt de roba i utensilis del taller com la màquina de cosir.\nMARE: NÚRIA QUÍLEZ CASULLERAS (1933)\nLa meva mare va néixer a la ciutat de Lleida. Els primers records que té van ser els anys de la Turbina durant la guerra, ja que era molt petita, amb els avis i cosins, un món de dones, nens i gent gran. La seva infància va estar marcada per la mort del pare que va ser sobtada, durant la guerra i que sempre va ser un secret amagat de la família paterna, fins que ja de gran, fa pocs anys de fet, es va assabentar que el seu pare va morir al manicomi de Sant Boi.\nLa relació amb la seva mare sempre va ser afectuosa i ella es preocupava pels seus estudis. Recorda una mestra que la valorava molt però ella no té consciència d'haver estat una bona estudiant. Sí que recorda una anècdota en què als quinze anys va llegir un article sobre les estrelles que li va agradar molt i va dir a la mare que de gran volia ser astrònoma. A l'àvia se li va acudir consultar-ho amb el capellà, suposo perquè a la pobra dona li va semblar una cosa prou important com per a consultar-ho amb alguna autoritat. La meva mare recorda perfectament com aquell capellà digué a la seva mare: “No se preocupe señora, ya se le pasará”. La meva mare recorda que el va odiar i va pensar que si tornava a néixer faria el possible per ser astrònoma. També li agradaven els ocells i encara ara els observa i els fotografia.\nAls setze anys va començar a dibuixar, sortia amb amics al camp a pintar del natural. Ella va aprendre a pintar aquarel·la a través d'un llibre, d'una manera autodidacta mentre estava malalta. Va estar dos anys malalta de tuberculosi, des dels disset anys. Va estar al llit tot aquest temps en una habitació que la mare li va habilitar al centre del pis on vivien, al costat del taller de costura, on les veïnes i parentes anaven a resar el rosari perquè en certs moments es va témer per la seva vida. Ella diu que no tenia consciència de que s'anés a morir i no creia que resar fos útil. Jo li vaig valorar com era d'important allò d'un taller de modista amb dones entrant i sortint de la casa, les veïnes i les parentes preguntant per la seva salut, un món femení, sense homes, on l'autoritat i la creativitat femenina no estaven condicionades per un patró masculí concret. Ella va començar a pintar d'una manera regular i va iniciar una vida d'artista en què retratava el seu entorn ja que no podia sortir de casa. Finalment va arribar una medicina, l'estreptomicina, el primer antibiòtic per a la tuberculosi,\nera la postguerra, que la va curar. Aleshores tenia por de sortir al carrer i va tenir un temps de transició fins que es va adonar que la vida valia la pena viure-la.\nUn cop curada va començar a anar a l'escola d'Arts i Oficis de Lleida on continuà la seva formació artística. No tinc clar quin era el seu objectiu artístic perquè al preguntar-li sembla que no se'n recordi. El que va passar és que el meu pare va anar a una exposició col·lectiva on ella hi presentava la seva obra i es van conèixer. El meu pare era ja un pintor amb una trajectòria, conegut a Lleida, havia viscut al París dels anys 50, on va aprendre dels grans pintors, fugint de l'Espanya grisa del franquisme.\nEl que sí que està clar és que la carrera artística de la meva mare com a individualitat, com a pintora, es va acabar quan van començar a néixer els fills que en van ser sis. Sé que sempre ha fet diferents activitats creatives, com pintar ceràmica i vidre, decorar el que fos a través de la roba (feia bosses de patchwork, cortines, ens feia els vestits, les disfresses de Carnaval, etc.), sempre ha estat present la vena artística de la meva mare però fins ara no l'havia valorat perquè ella mateixa l'ha menystingut, no li dóna importància.\nEn canvi sempre ha recolzat l'obra del meu pare i ell ha imposat la seva mirada artística sobre ella i sobre nosaltres, les filles, que som les que hem volgut fer art. En l'assignatura de Donatella Franchi, a la primera lliçó expressa exactament la relació entre el meu pare, l'artista, i la meva mare que “asiste a los gestos creativos del hombre, que la necesita como espejo de su propio yo creativo sin reconocerle a ella el suyo propio”.2 Aquí és on rau la dificultat d'entendre la genealogia\nfemenina pròpia de les dones de la meva família. Crec que la meva mare ha pres com a seva la visió artística del meu pare i és la primera en recolzar-lo i defensar la seva obra. En canvi la seva pròpia resta oblidada en carpetes. De tant en tant reempren nous reptes i ara mateix està pintant una sèrie de dibuixos fes a llapis de colors amb temàtica domèstica (racons de casa, sofàs, coixins, flors, ocells). Són dibuixos amb molt de detall i molt realistes, per fer-los es necessita una paciència i una tècnica artística molt elaborada. Sembla que segueix la tradició d'obra feta per dones sobre temes que no es consideren temes de gran artista, encara que la seva tècnica i mestria està més que demostrada. La vaig haver d'obligar a posar-hi fotos de quadros seus al Facebook, amb certa reticència per part d'ella, del tipus que no calia mostrar-ho, que a qui li pot interessar, etc. Ella no es 2 Franchi, Donatella, La novedad fértil, Duoda, 27, 2004\nvalora com a artista i crec que el meu pare hi té molt a veure: per a ella ell és l'artista.\nCrec que els patrons que va seguir són eminentment patriarcals. La dona un cop casada no se li té en compte l'opinió que moltes vegades ha d'imposar mitjançant el dolor i la reivindicació dels seus sentiments. M'adono que l'opinió de la mare està en segon terme en gairebé tots els temes de la vida domèstica i aquesta imposició l'han heretat els fills mascles de la família, suposo que per l'exemple del pare. També m'he adonat que la meva mare no ha tingut mai amigues després de casada, perquè de jove sí que n'havia tingut i, com he comentat anteriorment, vivia en un món femení però jo no li he conegut amistats femenines, suposo perquè es va centrar en la vida familiar. Per què no té amigues mai ho he sabut però en escoltar els comentaris del meu pare sobre les dones i veure com ella corrobora les seves opinions m'adono com aquesta influència l'ha marcat a ella i també a mi, sobretot pel que fa a llur opinió sobre el cos de la dona, una mena de condicionant estètic que vaig patir de petita però amb el qual no estic gens d'acord i que m'ha costat de superar.\nGERMANA: MARTA TREPAT QUÍLEZ (1962)\nLa meva germana sí que és pintora i ha patit molt aquesta misogínia artística com de que les dones no podem fer art tan bo i altres conceptes similars. Ha costat molt camí, molta lluita, moltes disquisicions i fer-nos grans per tal d'arribar a la conclusió que a les dones ens ho posen molt difícil en el món de l'art, però ella sempre ha cregut en ella mateixa, ha treballat fort, malgrat que ha tingut dos fills que ha hagut de pujar sola. L'altre dia vam parlar de la seva relació com a dona amb la seva obra i la relacions amb altes dones artistes i crec que li ha agradat aquest concepte que per si sola ja el tenia assimilat. Ella s'ha enfrontat sovint amb el meu pare per contrarestar l'opinió que ell té de la seva obra.\nCLARA TREPAT QUILEZ (1959)\nFinalment crec que he de parlar de mi mateixa, o no? La veritat és que tinc dubtes ja que malgrat que sembla que no he tingut dificultats per estudiar, no he aconseguit les fites que jo creia que volia aconseguir quan era jove.\nSoc la tercera de sis germans i la primera noia. El meus pares volien una nena després de dos nens molt seguits. De fet els tres primers germans ens portem un any entre nosaltres i últimament he vist fotos d'aquella època i em sembla que érem feliços i estimats, però més tard en van venir tres més en intervals de tres anys quan ja vivíem a Barcelona. Sé que les dificultats econòmiques van impedir que els meus pares, sobretot la meva mare, poguessin tenir una vida més fàcil.\nTinc una anècdota de petita que es comentava en família. No sé quina edat tenia, devia ser força petita perquè jo no ho recordo, però es veu que una vegada algú em va preguntar què volia ser quan fos gran i jo vaig contestar amb la meva innocència que volia fumar i dur minifaldilla, i no ho vaig veure per la tele perquè a casa no la teníem. Els feia gràcia aquesta resposta però jo amb els anys he tret la conclusió que ja aleshores volia ser una dona alliberada o la imatge d'una dona alliberada d'aquells moments era així: vestir diferent, esta orgullosa del propi cos i fumar com ho feien els homes. En aquells temps, a l'època de Franco, les dones decents no volien ser així, el que passa és que vaig anar a una escola de monges, bastant lliberal tot sigui dit, que em va influir de moltes maneres i, en el fons, malgrat el rentat de cervell que ens van fer, jo no volia tenir la vida de les dones que coneixia.\nEl col·legi no va ser gaire traumàtic i això que a casa no anàvem gaire a missa i a l'escola tampoc ens obligaven. Hi va haver un moment, crec de devia tenir set o vuit anys, que a l'escola van formar un grup de música i les monges em van proposar tocar la bateria i altres companyes tocaven altres instruments. Jo era feliç tocant la bateria i vam fer algunes actuacions al teatre de l'escola però una vegada vam anar a actuar a una escola de Manresa i la meva bateria es va perdre en el viatge en tren de tornada a Barcelona o això em van dir. Jo mai m'ho vaig creure de debò, pensava que algú havia comentat que tocar la bateria no era cosa de nenes però em vaig haver d'aguantar. Aleshores em van oferir de tocar algun altre instrument i vaig triar les castanyoles, crec que com que estava tan emprenyada perquè no volien que toqués la bateria que vaig triar l'instrument més anodí que vaig trobar (tenia poques opcions: la flauta, el triangle, la pandereta...instruments tots molt de nenes).\nAl pati jugàvem a jocs de nenes, evidentment: a gomes, a saltar a corda, als gronxadors, patinàvem en una pati asfaltat molt gran on fèiem veritables proeses com patinar en fila agafades de\nla mà i girar al final del pati, l'última de la fila feia una volta realment perillosa amb l'impuls de totes les altres, de vegades anàvem a parar contra la paret però mai ens vam fer mal. Als gronxadors també ens donàvem molt impuls i aconseguíem arribar molt amunt com si voléssim. Crec que les ànsies de volar, de ser nosaltres mateixes ens impulsava a córrer certs riscos físics.\nL'any passat arrel d'aquest Màster vaig recordar una cançó que cantàvem al pati en rotllana que em va impactar molt quan la vaig recordar. Ens agafàvem de les mans i cantàvem aquesta cançó que gairebé em fa vergonya recordar i que mostra les professions tan limitades a què ens abocaven a les noies adoctrinant-nos ja de petites. La cançó era aquesta: “Quisiera saber mi vocación: soltera, casada, viuda o monja”, i la repetíem durant una bona estona, voltant i saltant. Jo no em plantejava res, però quina mena de vocacions eren aquelles? Mai ningú em va explicar que potser les dones podríem fer altres coses, però ser viuda era una vocació? Ser soltera era una vocació? D'on havien sortit aquestes cançons tan atrotinades i castradores i qui ens les va ensenyar? Aleshores tot això era normal.\nDes que vaig aprendre a llegir a casa sempre em trobaven llegint alguna cosa, tot s'ha de dir que el meu pare tenia una biblioteca força assortida i des de sempre hi van haver llibres a casa, llibres infantils per a tots i de bona qualitat: per exemple teníem tota la col·lecció de Tintin, també teníem l'Asterix, els llibres d'Enid Blyton, Michel Ende i autors catalans com Josep Vallverdú o Folch i Torres, i llegíem Cavall Fort i altres revistes infantils com el TBO. Recordo amb afecte, i tots els germans el vam llegir, els llibres Els viatges de Nil Olgerson a través de Suècia, de Selma Lagerlöf o Els germans negres, de Liza Tetzner, de l'Itàlia més pobra o, per exemple Jim Boton i Lucas el\nmaquinista” de Michel Ende, i tants altres llibres com una col·lecció infantil que encara conservo.\nRecordo que la meva mare em renyava perquè quan em necessitava sempre estava llegint i m'amenaçava dient-me que em llençaria els llibres. Jo em rebel·lava davant l'obligació que les nenes haguéssim d'ajudar i els nens no. Però amb la feina que tenia la meva mare tots els germans fèiem alguna cosa a casa, això sí tothom protestava i ella sempre estava enfadada. Una vegada, ja adolescent, em va dir que no em casés ni tingués fills perquè mai podria fer el que volgués.\nRecordo amb força afecte i admiració pel meu pare que, als dotze anys, en veure que tenia tanta set de llegir, em va donar permís per llegir qualsevol llibre de la seva biblioteca. I vaig començar a llegir llibres d'adults. Vaig començar per una fila de la llibreria i vaig anar fent fins que els vaig\nacabar, suposo que vaig trigar alguns anys. Recordo que em va impressionar molt el Diari d'Anna\nFrank perquè em veia reflectida en ella com tantes altres nenes segur que ho estant fent ara mateix.\nI així vaig descobrir el món de Pio Baroja, que també em va impactar i tants d'altres que ara no recordo però que van influir en la meva formació literària.\nEl meu interès per escriure va néixer quan una professora de literatura em va dir que sabia escriure i que si no m'agradaria ser escriptora. Llavors vaig saber que les dones també podíem escriure, que hi havia una lloc per a nosaltres. Va ser una professora de Literatura que ens feia escriure a part de llegir i conèixer les obres cabdals de la literatura española. Un detall que ara m'agrada recordar és que el meu pare em va pintar llegint i també tinc alguna fotografia on estic llegint (la fotografia de l'inici d'aquest treball la vaig descobrir fa bastant poc i la poso com a exemple del que jo era llavors). Jo era la que sempre llegia com d'altres germans dibuixaven o feien altres coses. La Clara sempre està llegint, era com un tòpic familiar.\nTambé feia altres coses que m'aïllaven del caos familiar perquè suposo que volia estar en una situació menys conflictiva ja que la vida entre els germans constava de moltes baralles empreses sobretot pels meus germans mascles on sempre hi regnava certa violència i discussions. Quan tenia uns vuit anys jo volia anar a classes de ballet perquè a l'escola vam fer unes classes que em van agradar molt però com que a casa no hi havia diners per pagar-me-les em van suggerir si volia anar al Conservatori de Música i vaig dir que si. Dels vuit als divuit, o sigui durant deu anys, vaig aprendre solfeig i vaig estudiar guitarra clàssica. Vaig fer tota la carrera de guitarra però finalment no vaig aprovar l'últim curs i ho vaig deixar quan vaig començar la universitat. M'ho prenia tan seriosament com els estudis de l'escola, estudiava guitarra dos i tres hores diàries a la meva habitació però no recordo que ningú m'animés a fer-ho, ni els pares ni germans no van anar mai a cap concert del Conservatori, ni em van donar cap recolzament positiu, simplement la Clara estudiava guitarra tancada a l'habitació, concentrada enmig del caos de sis germans tancats en un pis de l'Eixample de Barcelona.\nCrec que aquell esforç per ser jo mateixa no va donar els fruits que jo esperava perquè no vaig trobar un mirall entre dones, una autorització materna d'afecte i d'aprovació pel que estava fent i, la carrera de música al Conservatori no consistia en promoure la creativitat dels alumnes sinó de fer bé les lliçons i tocar bé. Per a mi, la prova que no valia la pena esforçar-se gaire per una filla va ser\nque no em van comprar una guitarra nova sinó que em van donar una que hi havia per casa. No era una guitarra clàssica, era més del tipus guitarra flamenca, vella i atrotinada, i el professor quan la va veure es va posar les mans al cap. Mai me'n van comprar una de nova que em servís, ningú li donava gaire importància al que estava estudiant. Crec que hi havia massa feina per criar-nos a tots i no es va valorar mai la individualitat.\nBé, durant l'adolescència aviat em vaig enamorar d'algun noi, sobretot caps els setze anys vaig començar a sortir amb un però com que era un alumne dels Escolapis, una escola propera a la nostra, un dia ens va convocar el tutor d'ell, que era un capellà, i em va dir que jo el distreia dels estudis, segons ell jo li exigia una relació que no havíem de tenir. Jo vaig pensar que exageraven perquè només sortíem al cine i ni tan sols teníem relacions sexuals. Semblava que la culpa era només meva, ell, pobret, estava influït per una dona o sigui, la temptació. Al final ho vam deixar.\nMés endavant, ja en la joventut vaig estimar, vaig estudiar, vaig viatjar a l'Índia i per Europa, vaig treballar en una oficina de la UNESCO a Barcelona on em vaig sentir desaprofitada, també vaig donar classes de primària i sobretot de secundària fins que va arribar un moment que vaig emmalaltir i em vaig traslladar a viure al camp, a Osona concretament, on la vida era molt menys estressant, vaig tenir un fill, em vaig casar, per aquest ordre, vaig enviudar i em vaig dedicar a criar un fill que intel·lectualment em supera, però del qual em sento molt orgullosa i que m'ha ensenyat a valorar-me més a mi mateixa. I he arribat fins aquí fent aquest Màster que m'està canviant la meva manera de veure el món. Ara la meva mirada és femenina en gairebé tots els aspectes de la meva vida, sobretot en el món de l'art i la literatura.\nJa he comentat a l'assignatura que durant els anys de la Universitat llegia només dones escriptores, la Universitat havia de ser un tràmit per ser escriptora però que mai es va complir perquè les meves mestres no estaven a la facultat. Sí que vaig tenir alguna amiga amb qui compartíem l'afició per la literatura però les classes eren molt acadèmiques i malgrat que no érem molts alumnes tot era com molt poc personal, amb poca participació i no m'hi vaig sentir massa reflectida en els continguts, de manera que la meva aportació fou descobrir a Dolors Monserdà de qui vaig llegir tots els seus llibres que vaig comprar en llibreries de vell i fer-ne un treball que he perdut, ara m'agradaria llegir-lo.\nTambé em va interessar molt els contes populars i la seva influència cultural llegint a Gianni Rodari i, sobretot em va agradar els trobadors, les trobairitzs, les dones a l'època medieval a partir dels llibres de Regine Pernod o els de Peter Dronke; també vaig llegir sobre Elionor d'Aquitània, sobre les bruixes, etc. Però no ha estat fins al Màster que m'he adonat que hi havia un discurs dins meu que ja havia entrat amb profunditat en el meu imaginari intel·lectual però em faltava el discurs de la diferència sexual que m'ha acabat de fer quadrar el que no em quadrava.\nSi jo hagués sabut de Duoda potser m'hauria apuntat a continuar estudiant però la vida, i gairebé sempre sense decidir-ho jo, em va dur a donar classes en escoles encara que mai vaig saber si tenia vocació de professora o què. Seguia el sistema educatiu mirant d'aportar alguna cosa més de la meva collita però com que mai vaig creure en mi mateixa com a educadora, no vaig contribuir amb una visió diferent de la dona en la literatura que ensenyava, seguia el temari i vaig perdre l'interès.\nJa sé que potser plantejo una visió negativa de mi mateixa però és que m'ha quedat aquesta sensació, com si no valgués, com si ni jo mateixa em sabés capaç de seguir aquell somni d'adolescència de ser escriptora perquè només em podia emmirallar en les lectures. I així van anar passant els anys com una afició secreta, una afició de lectures feministes i de literatura femenina però no compartia l'experiència entre dones, malgrat que era una escriptura que partia de l'experiència pròpia com les meves mestres.\nTambé he de dir que no he tingut gaires amigues, no sé què em passava amb les dones, tard o d'hora sorgien els conflictes, no sé si de gelosia, de competitivitat pels homes o què, de manera que vaig seguir l'estela d'alguns homes, parelles amb qui vaig compartir vida i experiències, això sí escrivint d'amagat els meus diaris on expressava el que no els podia dir a ells i qüestionant-me sempre el meu valor personal.\nFinalment crec que identificar-me en la mirada masculina m'ha fet buscar l'aprovació de l'home (del pare) i rebutjar la de la dona que és una mirada condicionada per aquesta mirada masculina. Per això he trobat que la solitud és el resultat d'aquesta situació tan comú però tan poc analitzada per les pròpies dones a causa de l'educació patriarcal que hem rebut: en comptes de buscar allò dins nostre, allò que té de valor en la nostra mirada femenina, tan infravalorada, ens ha portat a una confusió del nostre jo. I és aquí que els escrits que parlen del jo femení, d'allò que realment ens\nimporta i que parteix d'una valoració de la nostra creativitat artística no entren en el canon literari perquè segons aquest canon són temes menors que no mostren els grans temes universals. Malgrat aquest condicionant jo no puc escriure d'una altra manera i aquest despullar l'ànima no troba reflex ni recolzament ni tan sols entre dones. Per això reconec en mi la por a mostrar-me públicament, la por a la crítica del meu entorn més immediat i per tant de l'entorn més allunyat. Així perdo llibertat d'expressió i m'allunyo de mi mateixa per tal de no ser objecte d'aquesta mirada.\nEXPERIÈNCIES LITERÀRIES D'UNA APRENENT D'ESCRIPTORA\n1. ELS MEUS DIARIS\nEl vint-i-dos d'octubre el 1983 vaig iniciar una nova llibreta del meu diari. Era una llibreta folrada de roba vermella que em van regalar, amb els fulls ratllats i moltes pàgines per a omplir. Aquest diari l'he portat molt temps a sobre, encara que fa alguns anys que ha romàs amagat en alguna capsa en els diferents trasllats de domicili que he realitzat. Quan finalment vaig raure a la casa on ara visc, vaig agafar els diaris, els textos dispersos en diferents quaderns i pàgines soltes que vaig trobar i ho vaig reunir.\nHo tenia però no ho llegia perquè el meu esperit crític, o sigui el meu jo faltat de la valoració com a dona que mai vaig tenir, em deia que tot allò eren tonteries de joventut, elucubracions sense sentit, m'avergonyia del que havia escrit, renegava del meu jo literari, del meu jo d'escriptora perquè, malgrat que no ho havia ensenyat mai a ningú, allà hi havia abocar tot el meu dolor, els meus anhels, les meves pors i, sobretot, les meves inseguretats com a escriptora.\nFa algun temps vaig armar-me de valor i vaig començar la lectura pensant que se'm revelaria una nova jo que havia desaparegut. Però em vaig endur una bona sorpresa perquè alguns dels fragments eren un reflex d'una maduresa literària que havia oblidat. Em va sorprendre també que no hi hagués cap correcció estilística en els textos, tot ho havia escrit a raig. L'única autocrítica fou adonar-me de la gran ingenuïtat que traspuaven els textos per la meva joventut, malgrat que en part d'ells hi havia certs moments viscuts amb molta amargura.\nTambé hi veig una noia sola davant el món, sense referents a part de les lectures, sense una mare present que l'escoltés, sense amics a qui recórrer, una dona solitària amb un únic referent: l'amor, els desenganys, la infidelitat, la rancúnia, la incertesa. La falta de seguretat voleien els textos però també hi ha la sorpresa de conèixer les relacions humanes i les complicacions que implicaven. Hi vaig trobar una noia perduda enmig de vivències que gairebé no comprenia.\nEscrivia: “Ara, al llegir les reflexions literàries de C. Martin Gaite en el seu llibre El cuento de\nnunca acabar, m'ha semblat sentir dintre meu certes ressonàncies antigues, pròpies. Sobretot al dir que la curiositat innata que tots portem dins de conèixer la vida dels altres és una cosa comú a l'home”.\nI segueixo: “I és comú a la meva vida, que últimament porto com una gran força interna, com\nuna gran exaltació plena d'incertituds i plena d'amarguesa en certs moments. La meva pròpia idea de la vida m'havia superat, fent-me marxar de mi mateixa sense adonar-me'n. He fet repàs de tots els esdeveniments de la meva vida anterior a avui, i puc dir amb força satisfacció que m'han fet més madura, més oberta a totes les possibilitats de coneixement.\nA vegades penso que no podria satisfer-la si no és escrivint totes aquestes històries que m'han passat o que he imaginat. Sento la necessitat de transmetre alguna cosa que rau dins meu i que no sé com ordenar per a que surti en forma de paper escrit. Em limito moltes vegades a no ser jo mateixa, no em vull expressar o no em deixo expressar tal i com jo voldria. I és una pena. Les necessitats s'han d'aprofitar quan venen. Necessito la força que em donaria el treball constant. Sé que el meu bagatge és gran, ampli, que ja podria expressar-lo si tingués les ganes o les forces. No sé què m'ho impedeix. També hi ha la peresa i la inèrcia que se m'enduen enllà del que vull i la imaginació sempre està present, amagada dins meu com una cosa preciosa”.\nHe fet càlculs i quan vaig escriure aquest text tenia 24 anys i el diari expressa, segons el meu punt de vista d'anys passats, la vida d'una noia que no sóc jo, una noia que abocava al diari les coses que mai deia a ningú, ni a la parella, ni als amics, ni a ningú. Em vaig acostumar a escriure per a mi i a deixar el projecte d'escriptora, de publicar en l'àmbit editorial i professional, perquè el que escrivia expressava els dubtes vitals que aleshores em preocupaven i em vaig deixar endur per la\nvida. Vaig anar deixant que la vida i altres persones decidissin per mi.\nMés endavant al diari hi ha cites textuals d'Anaïs Nin, que va ser un referent per a mi. En ella hi vaig veure l'expressió d'aquesta escriptura que ara puc nomenar com a escriptura femenina amb totes les lletres. En aquells anys ja buscava referents femenins d'escriptores que m'aportessin referències del que escrivien. Vaig copiar d'ella aquest fragment sobre la novel·la. Diario VI, pàg. 32, ed. Bruguera:\n“Cuando la gente dice que la novela está muerta es porque los novelistas no quieren hablar de\nlas experiencias íntimas, interiores, complejas e inconscientes que forman la esencia vital de nuestra experiencia: lo que sentimos (subratllo a l'original), no lo que vemos, oímos, grabamos o fotografiamos.\nLa novela no nos ha ofrecido lo que más necesitábamos: el conocimiento íntimo de los demás....El don de crear intimidad, un mundo personal en el que la gente siente que está enteramente presente, que existe, que poseen una identidad clara e intensa. La novel podría darnos esto. La insistencia en la objetividad ha destruido esta posibilidad”.\nI a sota comento: “Aquest és el concepte més aproximat que he trobat a la meva idea de com ha\nde ser la novel·la que jo escrigui: l'expressió de la intimitat humana, ja sigui mitjançant l'amor, com pel caràcter, les experiències íntimes, etc. Així m'agradaria escriure sense que sigui una autobiografia total”.\nAra veig que era tota una declaració d'intencions que s'ha vist expressada en els textos d'aquest màster que ha estat un retorn a un jo que ja existia, subjectivament jo ja sabia com havia d'escriure, però no havia trobat un referent que em recolzés perquè sempre m'he sentit sola davant l'escriptura.\nHe llegit sempre força però mai els clàssics del cànon literari, sempre vaig seguir el meu camí literari, pels camins de l'escriptura femenina, pels camins no prou coneguts de la dona artista que lluita i va a contracorrent. No sé com van caure a les meves mans aquestes escriptores com Anaïs Nin, Virgínia Woolf i altres, segurament voltant per les llibreries, cercant m'hi vaig sentir atreta i identificada en les seves afirmacions literàries. L'expressió dels sentiments, el punt de vista del qual\npartien, reafirmant sense voler-ho la seva personalitat com a dona. Aquestes autores van ser reconegudes en el seu temps i aquí als anys 80 se'n va fer diverses edicions de les seves obres i per això aquells anys foren per a mi anys de descobriments de dones escriptores que, des de diferents maneres d'expressar-se evidenciaven el que per a mi va ser un descobriment d'elles i de mi mateixa, la qual cosa va fer que seguís escrivint, pensant formes d'expressió personal que des de fa algun temps m'està obrint la possibilitat de sortir de mi mateixa. Com diu Nin en un dels textos que tinc al meu diari: “Esta es mi primera imagen de la mujer nueva: no es agresiva, es serena, es segura,\nestá llena de confianza, puede desarrollar sus habilidades, puede pedir un lugar para sí misma”\n(Ser mujer d'Anïs Nin, pàg. 24).\nAquest diari personal no el podia llegir, van passar anys abans de poder valorar-lo. Si alguna vegada el vaig començar a llegir m'odiava a mi mateixa perquè sabia que tot el que m'havia passat era degut a deixar-me portar per vida. En concret les parelles que havia tingut van influir negativament en mi per tal que estigués al seu costat passés el que passés, m'adonava que mai ho decidia jo i encara ara m'hi trobo, com si l'experiència no m'hagués servit de res. M'enamorava i ja no racionalitzava res, em deixava convèncer suposo perquè tenia por a estar sola. Quan intentava llegir aquests fragments del diari em semblava que la meva vida havia estat un error, veia una noia que no era jo, no sabia qui era aquella noia estúpida que lluitava per afirmar la seva personalitat en un diari en què deia el que realment pensava davant l'opinió masculina de com era jo, de qui era, que em feia dubtar de mi mateixa. Ara he vist que tot era una manipulació dels sentiments per part de la parella que en aquell moment tenia que em classificava de dolenta, manipuladora, i que m'emmarcava en un estereotip sense saber-ho. O sigui, el diari fou una reivindicació personal davant les dificultats de saber qui era i per allunyar-me d'aquesta mirada masculina tan perjudicial.\nFaig aportació d'un dels últims textos d'aquest diari que he trobat, on expresso clarament les dificultats personals que encara persisteixen.\n1 de juliol de 1987\n“Avui com molts altres dies des del mes de maig d'aquest any em trobo al meu sofà, vivint una visió del món completament observadora de la realitat des del meu balcó de la vida. La meva\nrealitat es troba completament condicionada pel meu paper de malalta. Espero que tot això sigui millorable en un futur molt pròxim. No estic trista normalment, però sovint em trobo en la solitud dels meus dies sense esperança per l'endemà, ni futur pròxim. Amb tot, ningú pot dir-me que jo no sigui una malalta sense il·lusió. Contínuament espero la teva arribada de l'exterior, contínuament espero la teva abraçada i els teus petons.\nDia a dia sento la vida com passa sota els meus peus, el carrer, el mercat, els cotxes, la gent que va a comprar, les dones, els nens. El carrer és com el balcó de la vida que no puc viure.\nVoldria poder escriure les coses que penso però em resulta pràcticament impossible, no aconsegueixo superar les meves dificultats i la meva peresa m'impedeix repassar i treballar els meus textos. Sé que em falta encara molt per aprendre, em falta coneixement de la llengua, necessitat de treballar i il·lusió per la meva feina literària. Hauria de passar de tot i esforçar-me més encara que em costi molt. Hi ha escriptors que els costa molt escriure però ho senten com una necessitat vital, encara que jo crec més important viure que escriure. Sé que necessito expressar tot el que sóc i no sé com fer-ho. Ara que estic malalta podria esforçar-me i potser ho podria aconseguir, però també penso que no serveixo per a escriptora. Això encara no ho puc valorar fins que no faci una obra acabada i pugui mostrar el meu treball a algú. Em falten temes, idees, solucions literàries del meu món. Algú podria ajudar-me animant-me en les meves dificultats però no he trobat ningú encara a qui pugui mostrar, sense pudor les meves coses escrites dels últims anys. Sé que ho hauré de fer sola. Si no és així no ho podré aconseguir mai.”\nI aquí acaba el text i veig que encara sento aquest pudor, aquesta dificultat de mostra-me, de despullar-me davant d'un hipotètic lector i més encara de pensar que algú desconegut ho pogués llegir en un llibre publicat. Però en aquells anys el fet de no fer efectius els meus somnis d'escriptora em creava un conflicte interior insuperable, però com em vas dir en el comentari de la primera lliçó “una escriu quan és necessari, no per omplir buits ni professionalitzar l'escriptura, escriu quan la vida et dóna pistes...el sofriment és la guia necessària, i és també la mediació cap a la felicitat de l'escriptura que finalment surt, surt sola i encerta a dir el que és”. Finalment m'he relaxat però vaig passar un temps que no escrivia res perquè creia que no tenia res a dir però finalment torna a sorgir de mi quan no hi veig la necessitat i ara és un moment de la meva vida que apareix el text per si sol i després desapareix en moments puntuals. Aquest estiu mateix torno a entrar en conflicte amb mi mateixa arrel d'aquest treball, fa uns dies tornava la sequera i renegava de mi mateixa a l'hora de poder expressar-me adequadament en aquest treball que s'està convertint en un\nrebobinar dins meu del passat, revisant i valorant els textos que aquí et presento.\nQuan vaig marxar de Barcelona, sola, sense parella (cosa que crec que és important a l'hora de deixar anar la meva creativitat), sense planificació vaig començar a escriure poesia. Va sorgir sola, espontàniament, com una necessitat vital, com un raig de dolor incontenible per exorcitzar la mort. Ho vaig fer mitjançant una nova visió de la natura, com si ella em dictés el que havia d'escriure i que em va curar. Aquest poema que aporto sobre aquella època quan l'he llegit he vist que necessitava una mica de revisió i amb els coneixements actuals l'he pogut millorar sense perdre la intenció inicial.\nAvui, dia d’avui, visc el present, aquí, envoltada de vida.\nL'obscur passat se'n va. Passejar, fruir del camí, retorna en un instant la mirada d'allò que vull. Plantes, ocells, insectes, són el més important del món. Camino i alço el cap,\ni sento que la roca plana, l’alzina, el cingle, són millors que les creences del passat. Torno enrere i alço el cap, sento que el sol,\nl’herba, l’abella, el talp, són el millor que he vist mai. Aleshores, la vida exhaurida reneix, com l'aligot\ncaigut del niu, ple de nafres, i perdut en la foscor,\nque emprèn el vol sobre l'abisme, des de la roca plana.\nL’ahir ja no compta\nen aquest instant de plenitud. L’amor no compta\nen aquest moment de quietud. Només la roca alçant-se sobre el cingle, sobre la fulla i sobre l’arbre, dóna sentit a l’instant de viure,\ndesig de volar com l’àliga, com l'oreneta, com el pardal. Viure el moment,\ndescansa l’angoixa. El cor es relaxa dels afers de la vida, respira, neix, es renova amb l’albada del nou dia.\nAquest curs passat vaig fer un taller de poesia femenina a la llibreria Pròleg. Vaig aprendre a millorar els meus textos poètics i fins i tot vam acabar amb un poemari. Va ser molt gratificant i per tant he perdut bastant la por a aquest gènere literari. Aporto una poesia d'aquest any per comparar-la amb aquells antics poemes de fa vint anys.\nVam tenir el nostre moment\nUna lluna d'estiu\ncobreix d'ombres fantasmals, els pins de la carretera.\nLes nostres mans, entrellaçades, acullen una rosa vermella, robada.\nSeiem al pedrís del camí de ronda, i sentim silencis que bressolen onades de plata sobre la costa rocosa, que esclata en mil bocins de cristall.\nEnrogides ombres blaves, ferides per l'esclat del dia es reflecteixen als nostres ulls,\ncom llampecs d'una batalla guanyada. Les nuvolades blanques\ns'omplen dels colors del món, bategant de vida,\nen un anar i venir d'onades que en el cor respiren. Tu i jo, afortunats. Conquerit el camí del mar el moment fou nostre\n3. CONTES I MICRORELATS\nAquest treball m'està obligant a fer repàs, he hagut de tornar enrere, encara que no han passat molts anys des dels últims contes o narracions. Hi ha unes narracions que van fluir paral·leles als meus diaris, entre finals dels setanta fins a mitjans dels vuitanta. Aquesta primera etapa els contes reflecteixen el descobriment de la sexualitat i visions traumàtiques, com la violació i el suïcidi. També hi ha un conte on mostro una gran fantasia relacionada amb la natura. Faré una mica de resum dels arguments de cadascú per tal que es vegi aquesta diferència entre aquests contes primerencs i els de maduresa. La segona part es compon de contes que reflecteixen la maternitat, la infància, el desamor i la mort. Així mateix he recollit alguns micro contes que van formar part d'exercicis a l'Ateneu Barcelonès, però que també mostren en format curt les mateixes inquietuds que mostren els altres. Els temes són, per exemple, la solitud, l'abús a menors, la malaltia i la infància.\nRELACIÓ DE CONTES Primera època (1978-1986)\nTALÀSSIC: se situa a Eivissa en un poble de pescadors, el protagonista descobreix una cova on troba un llibre que rebel·la un secret que ningú havia de saber. Els misteris del mar i els seus animals fantàstics es vengen i el condemnen a un càstig impossible d'acomplir.\nMIRALL: tema de la sexualitat femenina, la protagonista davant el mirall, nua, reflexiona sobre el descobriment del propi cos.\nÀNGEL: la protagonista després d'una festa amb uns amics, un d'ell és la seva parella, es veu abandonada per tots davant els requeriments sexuals d'un personatge manipulador. La nit que hauria d'haver estat feliç es converteix en un malson, ella cedeix als requeriments sexuals d'aquest home per por de ser violentada.\nNIT SOBRE EL MAR: en un viatge a Mallorca en vaixell la protagonista és seduïda per un mariner que li ensenya les dependències del vaixell fins que l'acorrala a la cabina de la tripulació on ella cedeix per por a ser violentada.\nSANT SALVADOR: la protagonista passeja per la muntanya extasiada pel paisatge, aleshores veu un cavall que creu que li parla, en una mena de somni munta el cavall que la porta a l'ermita del títol on, finalment, en una mena de deliri salta pel penya-segat.\nSegona època (2005-2010)\nLA FLOR QUE AVUI RECULLO: la protagonista està embarassada i allunyada de casa seva, passa uns dies al camp a casa d'uns amics per decidir si vol tenir el seu fill, enmig de la natura i en una mena de visions oníriques decideix tenir-lo.\nCAMÍ A VRINDAVAN: la protagonista viatja per l'Índia en un viatge cap a Vrindavan a passar uns dies de meditació en un ashram, es produeix un retrobament amb un persona del seu passat.\nLA BASSA: record infantil en què la nena protagonista salva el seu germà petit d'ofegar-se a la bassa, també hi ha una consciència de la vida i la mort per part de la nena.\nEL BAR: narra la soledat de les persones en un bar, el protagonista fuig a través d'un quadre. EL MEU ENEMIC: a l'escala d'uns pisos de l'Eixample un home assetja una nena que toca el piano.\nLA VELLA MASOVERA: en una vella masia hi ha una dona gran que orienta a uns cercadors de bolets que passen per allà, era el fantasma d'una bruixa.\nUN CAFÈ AL PASSEIG DE LA CIUTAT: mostra un adolescent en conflicte amb el pare.\nMENTIDA: expressa el conflicte de si s'ha de dir la veritat a una malalta terminal per part d'una filla.\n4. NOVEL·LA (2005-2010)\nFinalment vaig escriure una novel·la que vaig comença a l'Ateneu Barcelonès on vaig fer uns quants cursos de narrativa i novel·la. Primer va començar amb relats que van sorgir de l'experiència d'una persona molt estimada per mi que vaig perdre fa alguns anys. És la biografia novel·lada de la meva parella on jo també hi vaig abocar la meva experiència personal i anècdotes que em va explicar ell. El que passa és que l'he corregida dos o tres vegades i encara no m'ha acabat d'agradar com ha quedat i també li falta el final. Crec que em vaig desviar del que hauria d'haver escrit, potser hauria de plantejar-la d'una manera més personal, amb una protagonista femenina en comptes d'un de masculí. De totes maneres com que em costa ensenyar-la no puc tenir una valoració externa. Quan vaig fer el curs de novel·la em vaig sentir bastant afectada per les crítiques dels companys del curs i vaig ser poc compresa pel que volia expressar, la qual cosa em va condicionar a l'hora d'acabar-la. Tinc un parell de finals pendents per resoldre-la, suposo que si no l'acabo almenys m'haurà servit com a pràctica d'escriptura.\nJUGANT AMB FOC: Partint d'un accident de cotxe el protagonista passa una nit dins del vehicle atrapat, ningú no sap que està perdut a la carretera solitària d'un poble de muntanya. Durant aquella nit va recordant la seva vida: nen adoptat, vida a l'internat, fugida de casa i emancipació, Eivissa, la droga, vida en un centre de rehabilitació i el retorn a una vida normalitzada, l'esperança d'un fill per néixer. La meva intenció va ser expressar la psicologia del personatge des de la infància\nfins a l'edat adulta, investigar la seva personalitat i donar a conèixer un aspecte de la joventut dels anys vuitanta que és on transcorre la major part de la història. La meva pretensió era escriure una novel·la, però al final em vaig quedar encallada potser perquè no expresso totalment l'experiència pròpia. El meu repte potser seria fer-ne una partint de si, de l'experiència com a dona. M'ho estic replantejant però amb una altra història.\nREVISANT LA MEVA BIBLIOTECA\nHe insistit en fer aquest apartat perquè sé que des de la joventut he anat creant una biblioteca que he revisat arrel del treball i veig que com ja vaig comentar tinc les meves preferències però també hi he vist autores que havia oblidat. No ho posaré com una bibliografia normal perquè s'allargaria massa, sinó que ho faré per autores.\nANAÏS NIN: d'aquesta autora és la que tinc més llibres, però actualment la trobo una mica desfasada, no em ve de gust tornar-la a llegir, va ser d'una època i em va animar a fer el meu diari. Evidentment tinc tots els diaris però també una biografia d'Elisabeth Barillé en francès de l'autora, una autobiografia, Anaïs par elle-même, i alguns assajos com La novel·la del futur o Ser mujer. I les novel·les: Una espia a la casa de l'amor, Escales cap el foc, Corazón cuarteado, Un hivern\nd'artifici, Hijos del albatros, La seducción del Minotauro, Delta de Venus i Pájaros de fuego.\nVIRGINIA WOOLF: d'ella vaig ser una entusiasta i encara ho sóc, evidentment en aquest màster he rellegit Una habitació pròpia, Les mujeres i la literatura i Tres guineas. Però també tinc diferents biografies com per exemple: La muerte de Virginia, del seu marit Leonard Woolf, també la\nBiografia realitzada per Quentin Bell, Virginia Woolf. El vicio absurdo de Viviane Forrester o Virginia Woolf desconocida de Roger Poole. Així mateix no fa gaire vaig llegir Dones de Bloomsbury de Pilar Godayol. De novel·les potser no les tinc totes però gairebé: Noche y Dia, Entre actos, Orlando, El cuarto de Jacob, Diario de una escritora, Las olas, Al faro, Mrs. Dalloway, i\nD'aquesta escriptora la he tingut bastant oblidada i m'han entrat ganes de rellegir-la. Entre els llibres tinc unes quantes biografies comprades en llibreries de vell, en francès. Per exemple: La\njeunesse de Katherine Mansfield de Ruth Mantz i J. Middleton-Murry, Librairie Stock 1933; La vocation de Katherine Mansfield d'Odette Lenoel, d'Albin Michel, 1946; Le drame secret de Katherine Mansfield, de Roland Merlin, Editions de Seuil, 1950; o Katherine Mansfield. L'oeuvre et la vie, de Antony Alpens, editions Seghers, 1959. I també tinc les novel·les: Un home casat i altres crueltats, La casa de muñecas, Garden Party, Diario, Felicidad i Matrimonio moderno.\nAltres escriptores formen part de la biblioteca com per exemple Jane Austen (Orgull y\nPrejudici), Gertrud Stein (Ser americanos, Autobiografia de todo el mundo), Muriel Spark (La señorita de escasos medios, La imagen pública), Flannery O'Connor (Un hombre bueno es dificil de encontrar),Carson McCullers (La balada del café triste), Compton Burnett (Un dios y sus dones, Una familia y una fortuna), també tinc una biografia de Colette i la biografia La formidable Djuna Barnes d'Andrew Field. I trobo a faltar algun altre que potser vaig deixar o el vaig llegir d'alguna\nbiblioteca. També he llegit Montserrat Roig i Carme Riera, però últimament no llegeixo gaires autores catalanes, em sento més lligada a aquelles altres que he mencionat.\nCom a conclusió d'aquest apartat puc dir que em sento hereva de totes aquestes autores i últimament em sento reafirmada en elles perquè els estudis més recents com el de Pilar Godayol o el de M. Angeles Cabré les estan posant al lloc que mereixen. Aquests dies estic llegint el llibre\nCartas a mi madre de Sylvia Plath, Grijalbo 1989, ella expressava els dubtes com a escriptora amb\nEn iniciar aquest treball sabia que volia parlar de la por a escriure perquè és un tema que em fa sentir-me identificada amb el que a mi sempre m'havia passat, encara que no ho havia relacionat directament a la por a ser exposada públicament, sinó a una manca de talent literari, però sobretot vaig descobrir una por gairebé impossible de superar a exposar el meu jo més íntim que, com a dona, dolia i no podia, com una barrera infranquejable que jo mateixa m'havia imposat no sabia per què. Conec altres dones que els passa el mateix, escriuen però contínuament es flagel·len amb negativitat, negant-se a si mateixes l'autoritat, ofegant-se en un conflicte amb la mare que al final els ha impedit mostrar-se al món on predomina aquest simbòlic, neutre i universal, que no ens pertany.\nA través de les lectures i els treballs que ens vas proposar he sabut que les dones hem escrit sempre des del moment que ens van donar educació, perquè és una creativitat que es pot exercir en la intimitat de la llar, es pot deixar i tornar a començar quan has acabat de cuinar o les criatures s'han adormit, o d'amagat del marit i la família si fos el cas. Però encara que hi hagi aquest desig, al desconèixer les nostres predecessores, i no reconèixer la creativitat de les nostres mares, havent fet desaparèixer el poder simbòlic de la mare, ens hem trobat soles, sense referents femenins als quals emmirallar-nos. La por a mostrar aquest nou simbolisme que tenia a dintre però que no entrava en el cànon universal literari m'impedia mostrar el que tenia a dins, ja fos entre els amics, en la professió, en un taller literari o a qualsevol lloc on la creativitat fos un obrir-se, un mostrar-se.\nMalgrat tot vaig intentar superar aquesta por a mostrar-me quan vaig fer els Tallers d'Escriptura de l'Ateneu on ensenyàvem el que havíem escrit i, per primera vegada, vaig ser objecte de crítica constructiva i vaig poder seguir endavant. El que passa que en un moment donat vaig adonar-me de la pressió que exercia la mediació viril sobre els meus textos i em vaig col·lapsar. Des d'aleshores reviso els meus textos una vegada i una altra, sense estar mai contenta amb els resultats. Poc a poc havia anat fent passos cap a enfora, cap al món públic però ha estat aquí, entre dones, reconeixent un nou ordre simbòlic, rellegeixo els meus escrits des d'un nou punt de vista, de mi mateixa. Com\nbé deies en l'exercici 1 del curs: “lo que tiene que ser dicho por ella le supera, es más grande que ella: es, con frecuencia, trascendente”. Aquesta transcendència em semblava tan íntima, tant de la meva pròpia experiència que creia que era com despullar-me davant del món i això encara em fa bastanta vergonya. Aquest curs passat en el taller de poesia quan vam fer el poemari i el vam haver de llegir davant de les companyes, que érem poques, em vaig sentir com una nena vergonyosa, mentre llegia anava criticant-me mentalment, com un dimoni interior que censurava el que estava llegint, com si no hagués de dir el que deia. Plorava per dintre i també vaig plorar davant les companyes, malgrat que als seus ulls hi havia amor i reconeixement. Amb elles he superat força aquesta por a mostrar-me perquè ens recolzàvem entre dones amb un mateix objectiu: expressar la nostra creativitat femenina.\nParlant d'aquesta creativitat femenina al fer la genealogia femenina de la meva família vaig descobrir coses de mi mateixa, encara que en un principi no vaig veure unes semblances entre nosaltres. He descobert que en poc més d'un segle les dones de la meva família, i segurament en la de moltes altres, un pas de gegant des de la meva besàvia, una dona que no va poder anar a l'escola perquè prevalia la feina i la família, passant per la meva àvia que tampoc va estudiar gaire però almenys va anar a l'escola, que va expressar la seva creativitat mitjançant una feina per mantenir la família, a la meva mare que de tenir intenció de ser artista hi va haver de renunciar per cuidar de nosaltres, i jo, que tenint-ho tot de cara, una educació i uns estudis no aconseguia mostrar la meva creativitat per por a despullar el meu jo més íntim, com si hi hagués un codi secret, no dit, no explicat que em prohibís el que per néixer dona no havia de fer. Almenys jo no m'he vist obligada a renunciar a tot per la família, he tingut una educació universitària, una feina que m'ha permès ser independent i tenir una habitació pròpia on escriure com deia Virginia Woolf. Ara m'he adonat que tot això té a veure a la meva por a exposar-me, si vols escriure has d'amollar-te al cànon universal masculí amb el qual no em sentia identificada.\nMentre anava tirant endavant el treball em sentia en conflicte amb mi mateixa. Aquest estiu ha estat un estiu de reflexió, moltes vegades no sabia com continuar, rellegia o llegia nous llibres que em queien a les mans, tots relacionats amb el tema que aquí tracto, les vides de les meves predecessores no van ser gens fàcils, ja fossin escriptores, pintores, editores o intel·lectuals, totes elles van patir la misogínia imperant en aquest món intel·lectual que encara preval avui en ple segle XXI.\nI finalment, al fer una revisió dels meus diaris i d'alguns poemes per aquest treball i també al llegir el llibre Cartas a mi madre de Sylvia Plath, amb qui m'he identificat en els aspectes de l'escriptura que ella es qüestionava i que a mi també m'estan passant, he pres la decisió de començar a revisar els meus primers contes i donar-los un altre aire, amb la mateixa intenció però renovats des del meu jo actual. La meva intenció també és continuar fent poesia i escrivint contes i potser més endavant podria emprendre una nova novel·la partint de la meva experiència i la meva restaurada mirada femenina sense por a mostrar-me. Aquí però, encara queda el dubte, la indecisió que hauré d'anar treballant amb les noves eines heretades de tantes altres dones que ho van intentar i van reeixir malgrat les dificultats que la vida els va aportar.\nTambé vull comentar que a la portada he posat una fotografia de quan era una nena. En aquella nena que llegia amb fruïció em veig a mi mateixa, aquells anhels infantils d'aprendre i al meravellós món de la lectura que em va enganxar de petita, vaig dedicar el poema que hi he posat a sota. És el final del poema, una conclusió, una mirada inspirada per la foto en el taller d'aquest any a la llibreria Pròleg. Em va semblar que també m'inspiraria per aquest treball que ha estat finalment molt enriquidor.\nBENSTOCK, Shari, Mujeres de la “Rive Gauche”. París 1900-1940, Ed. Lumen,1992\nCABRÉ, M. Ángeles, Leer y escribir en femenino , Aresta Mujeres, 2013\nDUODA, Revista de Estudios Feministas, nº 14, 1998\nGODAYOL, Pilar, Viatgeres i escriptores, Eumo Editorial, 2011\nGODAYOL, Pilar, Virginia Woolf. Cinc-centes lliures i una cambra pròpia, Pòrtic, 2005\nLATORRE, Maria Lluïsa, Dones invisibles, Viena edicions, 2011\nPLATH, Sylvia, Cartas a mi madre, Grijalbo, 1989\nRICH, Adrienne, Sobre mentiras, secretos y silencios, Horas y horas la editorial,2008\nRIVERA-GARRETAS, Maria-Milagros, La diferencia sexual en la historia , PUV, 2005\nRIVERA-GARRETAS, Maria-Milagros, Textos y espacios de mujeres, Icaria, 1995\nWOOLF, Virginia, Un cuarto propio, Horas y horas la editorial, 2010\nDescargar (PDF - 31 página - 246.36KB)\n«Va, jutgeu entre jo i la meva vinya». Text massorètic i Targum d Is 5,1-7\nAra bé, el que domina el Targum del Cant de la vinya són els canvis, la majoria dels quals innoven el TM de manera que la seva lectura esdevé al·legoria de la realitat\nLa meva família científica i altres animals: educació ambiental i aprenentatge a...\nSegons quins anys es pot observar a finals de la primavera una espectacular maduració dels fruits carnosos d’ Ephedra fragilis (Fig. L'intensa coloració vermella del seu\nD’altra banda, un espai de cotreball per a mares i pares que faciliti la conciliació de la seva vida laboral amb la criança dels seus infants.. Tots tres àmbits: criança, treball,\nAra i aquí: la meva perspectiva\nEn aquesta breu contribució he insistit sobre la importància del moviment; ara he acabat afegint la importància que té que la ment de l’analista sigui capaç de moure’s des del que\nEls dos poemes tracten sobre Lleida, però la poesia de Torres és més idíllica, la Lleida que descriu és una ciutat camperola, una Lleida primaveral i plena de fruits i,\nEn la seva trajectòria professional, Sergey Khachatryan ha actuat, entre d’altres, amb l’Orquestra Simfònica de Bamberg, la Filharmònica de Munic, l’Orquestra del Teatre\nMEVA. Memòria d Espai Viscuda Arxivada\nLa reformulació més recent de la ciutat ha portat l’espai públic en una posició en molts casos central, però no per això ha perdut el seu objectiu polític. Fent referència a\nLa meva energia: guia\nEl conte de la meva classe\nMEVA Encofrado especial


Laia de Ahumada PARAULES DES DEL SILENCI : POTSER AQUEST HIVERN FA MASSA FRED\nPOTSER AQUEST HIVERN FA MASSA FRED\nAquest hivern fa massa fred, malgrat que els meteoròlegs ens diguin que és un hivern com tots. Potser és una apreciació subjectiva, potser és veritat que, almenys a Barcelona ciutat, ha fet fred dies comptats, però aquestes gelors s’afegeixen com una llosa al malestar dels qui no tenen amb què combatre-les, als que se senten indefensos davant de la corrua d’inclemències que s’han sumat darrerament a la seva vida: l’atur, el desnonament, la vellesa, la pobresa, el carrer. Potser sí que a la crisi s’hi afegeix l’hivern, i contra això no hi podem fer res, excepte abrigar-nos amb tot el que trobem a l’armari, si en tenim. Potser sí que realment no fa tant fred, però sí que en fa pels qui no tenen amb què escalfar-se.\nL’operació fred que engega el servei d’emergències de l’Ajuntament de Barcelona depèn d’un grau del termòmetre, amunt o avall, que l’activa o la desactiva. Aquest hivern, per les circumstàncies meteorològiques, s’ha estat activant i desactivant manta vegades, ara sí ara no, ara sí ara no. A la pregunta de per què hem de passar l’hivern jugant a “cuita a amagar” amb el punyeter grau i no es pot obrir el servei durant els mesos més freds de l’hivern, la cantarella és la mateixa: costa massa diners mantenir-lo obert tota la temporada. Potser sí que a la gent que dorm al carrer li és igual dormir o no en un alberg, si l’endemà, només per una diferència de grau, ja ha de tornar a dormir al carrer i potser encara nota més el fred, o potser li han llençat els cartrons o els han ocupat el seu racó. Així que entenc que, ni que faci fred, en D. es passegi per la plaça, donant voltes i més voltes per escalfar-se fins a les dotze de la nit i se’n vagi a dormir en un caixer de la Caixa que per mi és l’obra social silenciosa de l’entitat.\nTeresa Costa-Gramunt 25 de febrer de 2013 a les 10:39\nUna realitat que fa mal.


▷ ⭐Definició de compatibilitzar⭐ - Significat, Exemples i Sinònims\nelcorrector.cat » Definició de compatibilitzar\nDefinició de compatibilitzar\nara pots trobar La definició i nombrosos exemples de com utilitzar la paraula compatibilitzar, en aquesta web de rectificacions ortogràfiques pots descobrir com es pot usar en un context real aquesta paraula i utilitzar un dels sinònims que et proposem de la llista completa que pots trobar aquí també pots veure la seva Definició perquè et sigui molt més fàcil comprendre què significa compatibilitzar.\n¿Cóm es diu compatibilitzar en castellà? / ¿Cómo se escribre y se dice compatibilitzar en catalán?\nSi vols aprendre com s’escriu en castellà compatibilitzar has de saber que la seva traducció és compatibilitzar pots trobar en la nostra lloc web més exemples en català perquè et sigui més fàcil contextualitzar-la en castellà.\nExemples de com utilitzar compatibilitzar\nés difícil compatibilitzar la feina i la família.\nLa flexibilitat proposta en el calendari laboral […] i les mesures conciliadores adoptades […] per tal de compatibilitzar treball i família, […] suposen millores significatives en […] les condicions laborals dels empleats.\nAquesta segona […] opció va buscar compatibilitzar el reajustament de […] gas natural amb els de la tarifa elèctrica, que passa un cop l’any.\nFinalment i en coherència amb l’anterior, aquest professor va defensar que ja que «la coevolució passa», llavors hauríem de […] «planificar» de manera que fos […] possible redefinir i compatibilitzar els patrons [… ] de desenvolupament humà amb un món més sostenible i menys globalitzat.\nCompromís de compatibilitzar el desenvolupament dels […] recursos energètics amb unes relacions properes i positives amb les […] comunitats veïnes involucrades.\nSón de difícil aplicació si no es tradueixen en l’exigència d’aportar documentació que acrediti el compliment de les condicions […] que estableixen (viabilitzar activitats […] tradicionals, compatibilitzar desenvolupament econòmic […] amb la conservació, ampli suport […] social a la difusió de valors).\nTots dos es poden compatibilitzar, no hi ha una contradicció aquí.\nDe manera que la reunió va acabar sense que es disposés de temps […] per assimilar i compatibilitzar tot el que es […] havia escoltat i llegit.\nCom reforçar el consens al voltant de la […] necessitat de fomentar l’excel·lència en les universitats en […] condicions que permetin compatibilitzar autonomia i gestió […] eficaç?\nPer tant, cal concretar què agricultors poden acollir-se a aquesta mesura, com compatibilitzar aquest pagament amb les mesures existents en el marc del desenvolupament rural i definir quin tipus de cultius poden beneficiar-se de […] la mesura.\nHa despertat ja un enorme interès la manera en què aconseguim compatibilitzar el dret i la pràctica de Cambodja amb les normes internacionalment reconegudes de justícia i garantia processal.\nEn el primer cas, caldria coordinar i consolidar l’examen de les resolucions sobre temes similars en un mateix […] òrgan, tot i que també hauria […] de prestar atenció a compatibilitzar l’examen de les resolucions [… ] amb els òrgans subsidiaris […] i amb altres òrgans principals.\nUna estudiada selecció dels materials ha permès compatibilitzar al màxim la duresa i resistència de la peça amb la seva lleugeresa, […] […] en previsió de possibles viatges amb avió.\nPer compatibilitzar aquests diferents […] imperatius, avui considerem factibles diversos escenaris.\nAlgunes delegacions van subratllar la necessitat de compatibilitzar els sistemes de rendició de comptes i supervisió […] amb els programes dels països.\nNo sempre serà fàcil compatibilitzar aquestes dues idees […] diferents, però cal trobar un equilibri.\nEl projecte ha de compatibilitzar les característiques […] estètiques, funcionals i el grau de qualitat de l’obra amb un resultat […] econòmic final de l’actuació.\nAra es presenta la primera […] oportunitat per compatibilitzar el canvi climàtic […] i la salut.\nCom a empresa familiarment responsable, proposa fórmules […] flexibles, per a compatibilitzar l’exercici […] laboral amb l’atenció a les responsabilitats familiars.\nCal compatibilitzar dos objectius: la necessitat de satisfer les necessitats de l’organització i al mateix temps la necessitat de mantenir els costos al nivell més […] baix possible.\nHi ha dificultats objectives per compatibilitzar l’embaràs i la criança amb l’educació i la inserció […] laboral.\na) Incrementar els seus […] esforços per compatibilitzar el dret consuetudinari […] i les pràctiques consuetudinàries amb els drets […] previstos en el Pacte, atorgant gran prioritat a aquesta qüestió\nUn altre aspecte en què s’han fet passos […] sòlids és a compatibilitzar les places que […] ofereixen els centres docents amb els requeriments […] actuals i perspectius del desenvolupament soci econòmic de cada territori.\nSignifica també […] transmetre’ls aquesta confiança, la qual cosa només es pot aconseguir facilitant a les persones un creixement integral, que permeti compatibilitzar l’espai personal amb el professional.\nEls primers es veuen més exposats als riscos del carrer i tenen més […] dificultats per compatibilitzar treball i estudis.\nLes dones han decidit que volen treballar, que desitgen compatibilitzar el seu treball amb la seva vida familiar.\nNo és possible aprendre a tenir empatia, a sentir com els altres senten i intentar de compatibilitzar necessitats i demandes de vegades molt diferents si el procés educatiu és privat de la comunicació.\nConciliar el consum excessiu amb l’aprofitament equitatiu dels recursos, així com compatibilitzar l’atenció a les necessitats de desenvolupament humà bàsiques de totes les persones de manera equitativa amb les metes de conservació, protecció ambiental i gestió d’deixalles, són algunes [… ] […] de les tensions clau del desenvolupament sostenible.\nTambé cal plantejar-se les característiques de l’àmbit internacional en què es desenvolupa la […] política exterior del govern socialista i […] com s’aconseguirà compatibilitzar el discurs ètic […] amb els interessos materials del país, […] així com quins podrien ser ingredients d’un pla d’acció concret en les diferents àrees temàtiques i regions que s’han de cobrir.\nPer compatibilitzar aquesta faixa amb […] l’activitat pesquera, va ser necessari obtenir llicència del Ibama.