Muchachito, Macaco, Bruno Oro i Luis Piedrahita, protagonistes de la Festa Major d'Estiu: Ajuntament de Santa Coloma de Gramenet\n19/07/2018 La Festa Major recuperarà la tradició de l’envelat i les orquestres populars\nMuchachito, Macaco, Bruno Oro i Luis Piedrahita, protagonistes de la Festa Major d'Estiu\nEs recuperarà la tradició de l’envelat i les orquestres populars, amb La Salseta i La Principal de la Bisbal. La periodista colomenca Mayka Navarro serà la pregonera d’enguany. La festa comptarà amb punts lila d’informació contra les violències sexistes i la LGTBIfòbia.\nLa Festa Major d’estiu de Santa Coloma de Gramenet, que tindrà lloc els dies 31 d’agost, 1, 2 i 3 de setembre, oferirà una programació molt variada amb 93 propostes lúdiques, culturals, socials i esportives, adreçades a tots els públics. Entre elles, destaquen grans noms de la música i l’escena, com el colomenc Muchachito, Macaco, Bruno Oro o Luis Piedrahita. Enguany, a més, es recupera la tradició de l’envelat amb actuacions d’orquestres de tota la vida. Consulteu el programa complet de la Festa Major clicant aquí.\nUn dels artistes més populars de Santa Coloma, Muchachito, encapçalarà el cartell de la Festa. El cantant de Singuerlín i Macaco actuaran el dia 3 a les 23 h, després del castell de focs, en un gran fi de festa a la plaça de la Vila. Abans, però, hi hauran passat els DJ de Los 40 Principales, els rumberos Gertrudis i Sabor de Gràcia.\nDurant les nits de dissabte i dilluns es col•locarà una pantalla a prop de l’estació de metro de Santa Coloma (L1), des de la qual es podran seguir les actuacions que hi hagi a la plaça de la Vila. Es tallarà el trànsit entre l’avinguda de la Generalitat i el carrer de Sant Carles des de les 21 h fins a la finalització de les respectives vetllades. I es podrà entrar a la plaça des d’accessos habilitats a l’avinguda de la Generalitat amb Rambla Sant Sebastià, a la plaça de la Vila amb el carrer de Sant Carles i al carrer de Josep Anselm Clavé amb el carrer Major.\nLa Festa recuperarà la tradició de l’envelat, que s’instal•larà a la plaça de Pau Casals, on actuaran dues icones festives i musicals del país, com La Salseta i La Principal de la Bisbal, aquesta última en una sessió vermut.\nEl Mas Fonollar acollirà una nit de folk de luxe amb Roba Estesa, un dels grups més destacats de l’escena catalana. No hi faltaran tampoc noms del panorama musical colomenc com Electronikboy, De Vuelta, Blue Gain o José Luis Lozano.\nL’alcaldessa de Santa Coloma de Gramenet, Núria Parlon, ha fet una crida al civisme i al sentit comú de totes i tots per fer del respecte un tret característic de les festes: ‘Volem una Festa per gaudir, lliure d’agressions sexistes i de LGTBIfòbia. Enguany, reforcem i ampliem el servei de sensibilització i d’atenció a les possibles víctimes d’agressions sexuals i/o actituds discriminatòries i violentes respecte al col•lectiu de persones LGTBI’. Hi haurà punts lila d’informació amb detalls sobre els protocols de resposta a les violències sexistes i a la LGTBIfòbia en les següents ubicacions: Plaça de la Vila cantonada Rambla de Sant Sebastià, Jardí de Can Sisteré, Plaça del Rellotge i Can Zam.\nEn aquesta ocasió, el popular mocador solidari s’entregarà (junt amb 4 vals 2x1 per a la Fira d’Atraccions de Can Zam) a canvi d’una donació de 2 euros a Creu Roja Barcelonès Nord, entitat que gestiona amb l’Ajuntament el Programa d’Aliments Solidaris, entre d’altres accions pròpies destinades a la ciutadania en situació de risc d’exclusió social.\nMayka Navarro, la pregonera\nEl pregó d’enguany anirà a càrrec de la popular periodista colomenca Mayka Navarro, qui actualment col•labora a La Vanguardia i Telecinco. Navarro, que enguany ha tornat a viure a Santa Coloma de Gramenet, donarà el pregó el proper 31 d’agost a les 21h, des del balcó de la plaça de la Vila. ‘No em puc sentir més orgullosa dels meus orígens i arrels’, ha afirmat.\nPel que fa a les activitats culturals, destaca l’exposició del Museu Torre Balldovina sobre l’alcalde Llorenç Serra en complir-se el centenari de la seva mort. L’Ajuntament vol retre així homenatge al batlle pagès que va ser tan popular i estimat. Llorenç Serra és una figura cabdal en la història contemporània de Santa Coloma de Gramenet.\nUna altra novetat de la Festa d’enguany és el cinema a la fresca que tindrà lloc als barris del Raval i Llatí, i que s’afegiran a la ja habitual del Fondo. Es busca, així, arribar al màxim de racons de la ciutat. Les activitats destinades al públic infantil també s’ubicaran en espais allunyats del centre.\nTambé retornen els èxits consolidats, com el Corre-Tapa, les Fires d’Entitas i Atraccions, el festival de música independent FISC Sintonitzza o el cicle familiar UAU!\nÀlex Santaló, el dissenyador del cartell\nPel que fa al disseny del cartell de la Festa Major d’enguany, és obra d’Àlex Santaló (Barcelona, 1977), dibuixant de còmics i il•lustrador que va viure durant deu anys a Santa Coloma. Ha treballat per a les editorials Glénat i Panini Cómics i publica al Diari Ara, a Panenka i a altres publicacions de premsa esportiva. El cartell ha estat escollit pels ciutadans, amb el 44% dels vots, entre les tres possibles opcions que va dibuixar Santaló, i que es van publicar tant a la pàgina web com a les xarxes socials de l’Ajuntament. L’obra d’Àlex Santaló s’exposarà a la Biblioteca del Fondo, des de l’1 de setembre fins al 28 d’octubre.\nLa despesa municipal prevista destinada a la Festa serà de 400.000 euros, això suposa una mitja de 3,3€ per habitant.


BRONCO - Informació sobre la marca\nMarca BRONCO a Espanya\nEn data 07/03/2016 es va realitzar COMUNICACION A TITULARES DERECHOS ANTERIORES (ART.18,4LM): H0523082\nInformació sobre la marca BRONCO amb el nombre M3600585(1)\nLa marca BRONCO amb el nombre M3600585(1) va ser sol·licitada el 22/02/2016. Es tracta d'una marca a Espanya pel que aquest registre no ofereix protecció en la resta de països. La marca BRONCO amb el nombre M3600585(1) va ser sol·licitada per JUAN DE JUANES ASENJO.\nRenovació de la marca BRONCO amb el nombre M3600585(1)\nAltres marques sol·licitades per JUAN DE JUANES ASENJO\nÉs possible conèixer totes les marques sol·licitades per JUAN DE JUANES ASENJO, entre les quals es troba la marca BRONCO amb el nombre M3600585(1). Si es desitgen conèixer més marques sol·licitades per JUAN DE JUANES ASENJO clicar aquí.\nÉs possible conèixer totes les marques publicades a Espanya entre les quals es troba la marca BRONCO. El nostre portal www.patentes-y-marcas.com ofereix accés a les publicacions de marques a Espanya. Conèixer les marques registrades en un país és important per saber les possibilitats de registrar una marca a Espanya.


Hem rebatejat el camp de futbol\nEl Camp del Centenari era el centre de la ciutat els diumenges a la tarda\nDijous, 12 Desembre 2013 11:06\nEl camp de futbol del Mataró allà pels anys '50\nEl Ple de desembre va aprovar fa uns dies el canvi de nom del principal camp de futbol de la ciutat, que serà Camp Municipal d’Esports del Centenari, arran de la petició que va fer Albert Gibert, el president del CE Mataró, en l‘acte commemoratiu del centenari del club. D’aquesta manera el que havia estat Camp de l’Iluro, Camp del CE Mataró i Camp Municipal d’Esports, pren ara un nom ben explícit, ja que en aquell camp, a part de celebrar-s’hi el Centenari, quasi s’hi ha viscut un segle de futbol, perquè tot i que no ha estat sempre exactament on és ara, poc li falta. Inicialment estava situat a tocar del convent de les Caputxines i de la Llar Cabanelles, i allà l’any 1915, quan hi va començar a jugar l’Iluro SC, la inauguració va tenir un rival de luxe, el FC Barcelona, en un partit al qual va assistir-hi Joan Gamper.\nL’any 1935, quan es va procedir a l’obertura de les rondes, el camp va anar a parar on és ara, tot i que eren altres temps ja que des de la grada es podia veure el mar. L’any 1948 es va sembrar la gespa, es van millorar les grades, i el camp, que era el centre de la ciutat el diumenge a la tarda, i l’afició -que l’omplia a vessar, amb més de 5.000 persones, quan la ciutat en tenia 30.000-, eren l’orgull de la ciutat. Al “Mundo Deportivo” en ocasió de la inauguració, en la qual el rival va ser l’Espanyol, va dir que “un camp com aquest i una afició com aquesta, hi ha molts equips de 1a Divisió que no ho tenen”.\nCom han canviat els temps! Bé, els temps han canviat, però el nostre camp pràcticament s’ha quedat igual. Amb llum elèctrica (només faltaria... però com està la pobreta!), i amb gespa artificial, com quasi tots els camps de la ciutat. Però res a veure amb el que hauria de tenir una ciutat com Mataró. Però aquest és el nostre Camp del Centenari... i el que hi hem arribat a viure allà, bo i dolent, no és fàcil d’oblidar.\nPerò, ara, ni el camp (està com està!) ni l’afició (on és?) són l’orgull de la ciutat.


Les xarxes reflecteixen com les declaracions del líder d'UDC fan reaparèixer les discrepàncies dins la federació. Aquesta selecció de piulades és la mateixa que es publica en l'edició en paper\nARA Barcelona Actualitzada el 13/05/2012 00:05\n260x366 Josep Antoni Duran i Lleida, avui Josep Antoni Duran i Lleida, avui\n1. Josep Antoni Duran i Lleida ( @ciuduran), president d’UDC “Hi ha qui diu que ens hem posat amb CDC. Fals! No pensar exactament el mateix no és posar el dit a l’ull a ningú”\n2. Josep Rull ( @joseprull), secretari d’organització de CDC “No m’entra al cap que des del catalanisme es pugui desqualificar la independència. Una cosa és no compartir-la, l’altra, anar-hi en contra”\n3. Quirze Arenas ( @quirzearenas), periodista i guionista “Es fan dir Unió per unionistes, suposo, no?”\n4. Roc Casagran ( @roccasagran), escriptor “Ja ha arribat el temps dels col·lapses a les voreres amb ombra i dels deserts a les voreres assolellades”\n5. Àngel Colom ( @angelcolom), secretari d’immigració de CDC “La independència de Catalunya “ni interessa ni convé a Unió”, ha dit Duran. Bé, a Unió hi ha gent que SÍ que els interessa. A CIU: la majoria”\n6. Quim Torrent ( @QuimTorrent), cap de comunicació de Territori i Sotenibilitat “M’agraden les divisions. Jo sempre vaig ser molt de dividir a classe de mates. Sobretot de dividir per dos...”\n7. Isaac Albert ( @isaacalbert), vicepresident del consell nacional d’ERC “Parlem molt dels pactes de CiU amb el PP, però és més que evident que el problema del país és el pacte estable de Convergència amb Unió”\n8. Juan Diego Botto ( @JuanDiegoBotto), actor “I si la dignitat no es mesurés per les batalles guanyades, sinó per les escomeses... #12Global #12Mani”\n9. Ferran Falcó ( @ferranfalco). diputat al Parlament (CiU) “Al congrés de #cdc no vam dir ni mu d’Unió. Al congrés d’Unió pel que veig només parlen de #cdc. Anything new? Nothing new”\n10. Joan Ferran ( @Joanferrans), diputat al Parlament (PSC) “No comparteixo l’ideari, però Vila d’Abadal és més proper a les tesis fundacionals d’UDC que Duran. Només cal mirar a les hemeroteques El Matí del 1931”\nDuran equipara la independència amb una ficció i reitera que provocaria la ruptura del país\nLa ponència política definitiva d'Unió reclamarà "estructures d'estat" per a Catalunya\nVila d'Abadal retirarà les esmenes que reclamen un estat propi per a Catalunya\nDirigents de CDC carreguen contra el discurs de Duran al congrés d'Unió


Hotel Cavus Apart Bodrum Turquia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nSah Cad No:22, Bitez, Bodrum, Turquia, 48480 - Veure al mapa\nMés informació sobre Hotel Cavus Apart\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Bitez, Hotel Cavus Apart és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Bitez. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, servei de despertador, mini bar, balcó/terrassa a cada habitació. L'hotel ofereix instal.lacions fantàstiques, incloses piscina exterior, buceig, parc infantil, equitació, jardí, per ajudar-vos a relaxar després d'un carregat dia a la ciutat. Hotel Cavus Apart és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Bitez.


Petites gotes fredes tremolant. Roger Casero Gumbau. Girona: Les sabatilles d'hivern\nAquests dies a casa estic presentant la nova temporada de tardor - hivern, i vaig desfilant, tot sol i sense públic, davant el mirall de la meva habitació. La col·lecció no és nova, sinó la de les temporades anteriors, que novament abandonen el fons de l'armari després de la seva particular hibernació estival.\nAnys enrere, quan era petit, el quid de la qüestió del canvi de temporada era si la roba em quedava curta, però ja fa molts anys que del que es tracta de mesurar, aquests dies, és si els botons de camises i pantalons corden sense deixar-me sense alè, o sense el risc d'esdevenir perillosos i improvisats projectils!\nJa m'he acomiadat dels pantalons curts i els polos i camises de màniga curta, a reveure!, al mateix temps que dono la benvinguda als jerseis gruixuts i de llana, que ja escalfen a la banda per quan vingui la primera i inesperada (que boig el món, que boig el temps!) onada de fred.\nDies enrere vaig fer el mateix amb el calçat. Sandàlies, xancletes i sabates fresques van abandonar el sabater, com qui abandona l'acadèmia fins a la propera temporada, i al seu lloc ja esperen tanda les sabates que millor suporten les inclemències del temps. També fa dies que ja calço les sabatilles d'hivern, més tancades i càlides, que de fet són les que marquen l'inici del canvi de temporada.\nAmb les sabatilles d'hivern als peus, la primera flassada (el nòrdic prim) al llit i el llenyer farcit la fred ja pot trucar a la porta...\nPublicat per Roger Casero Gumbau a 18.10.21\nEtiquetes: 2021, hivern, personal anecdotari, tardor


TU VOLS SER-HI?\nClica el teu sector i ecull la millor opció!\nUn selecte mercat de productes del nostre territori ubicat al nivell 2 del Palau de Fires, on els visitants podem comprar, degustar i aprendre participant als shows de cuina, cates, tallers i presentacions que s’hi duen a terme durant el 6 dies de la Fira.\nNou espai: Fira de la bicicleta i el triatló.\nA més de la zona comercial inclourà una sèrie d'activitats vinculades a la pràctica d'esport i a tota la família.\nINDÚSTRIA, CONSTRUCCIÓ I JARDÍ\nEn el recinte exterior, i ocupant grans espais trobem les empreses més representatives dels tres sectors, que ens presenten les darreres novetats en tot tipus de demostracions i materials.\nEl punt de trobada de referència per als amants dels animals de companyia on s’hi trobem expositors professionals com ara: centres de cria i botigues especialitzades.\nUna de les primícies d’aquest espai, a més de les activitats lúdiques que s’hi celebrem, és la part formativa i de conscienciació que des del Col•legi de Veterinaris de Catalunya és transmet als infants i al públic interessats a través dels tallers d’aprenentatge i xerrades formatives que s’hi imparteixen a diari.\nMOBLES, DECORACIÓ, CONSTRUCCIÓ I REFORMES\nA l'interior dels pavellons, es disposen en acurats espais els estands de mobiliari un gran ventall de complements i solucions per a l’habitatge. Destaquem d’aquest espai l’exposició de GINTERIORS organitzada pel Col•legi de Dissenyadors d’Interiors i Decoradors de Catalunya -Girona.\nA l’accés Devesa, una de les entrades més emblemàtiques del recinte, el sector del motor desplega la seva exposició que va des d'automòbils, vehicles comercials, motocicletes, de vehicles elèctrics, car àudio, telefonia, pneumàtics, alarmes, recanvis components i accessoris de taller.\nAl nivell 1 del Palau de Fires, s’hi emplacen les empreses del sector serveis: Finances, assegurances, oci, turisme, institucions, organitzacions empresarials i socials.


Villa in Sant Antoni De Portmany Baleares VII Eivissa Espanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nVilla in Sant Antoni De Portmany Baleares VII-, Sant Antoni de Portmany, Eivissa, Espanya, 0 - Veure al mapaVilla in Sant Antoni De Portmany Baleares VIIVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 26 fotos\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Villa in Sant Antoni De Portmany Baleares VII és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Eivissa. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Amb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Villa in Sant Antoni De Portmany Baleares VII és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. Totes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. L'hotel ofereix moltes oportunitats d'oci úniques, com piscina exterior, jardí. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Eivissa, faci de Villa in Sant Antoni De Portmany Baleares VII la vostra llar.


Més de 100 ametllers i garrovers plantats a son Real conserven el patrimoni fitogenètic de les varietats mallorquines – Amics de la Terra\nMés de 100 ametllers i garrovers plantats a son Real conserven el patrimoni fitogenètic de les varietats mallorquines\nPosted on 4 de desembre de 2014 by amigadelaterra\nEl dissabte 15 de novembre varem anar a visitar la finca pública de son Real (Santa Margalida) per veure la plantació d’ametllers i garrovers, i el banc de germoplasma creat per la Direcció General de Medi Rural i Marí i l’Institut de Recerca i Formació Agrària i Pesquera de les Illes Balears (IRFAP) de que compta amb més de cent varietats.\nL’objectiu principal del banc de germoplasma és preservar l’important patrimoni fitogenètic i cultural dels cultius de l’ametller i del garrover de Mallorca. El banc consisteix en un camp de 3,7 hectàrees, situat a l’entrada de la finca, on de moment ja s’hi ha plantat 280 ametllers de 70 varietats diferents (63 de les quals són autòctones) i 160 garrovers de 40 de varietats. De cada varietat se n’han sembrat quatre exemplars i l’objectiu és fer una caracterització fenològica, agronòmica i morfològica de cada una d’elles, per tal de determinar-ne les característiques i esbrinar si algunes són coincidents, és a dir, si són la mateixa varietat.\nEs preveu que el banc es vagi ampliant amb la incorporació de varietats antigues que els tècnics de l’IRFAP cerquen arreu de l’illa. De moment, es preveu que s’hi puguin incorporar fins a 40 ametllers i 70 garrovers més que s’empeltaran els anys vinents amb les varietats noves que s’hagin pogut trobar. Des de fa anys, l’IRFAP, adscrit a la Direcció General de Medi Rural i Marí, realitza prospeccions per tot Mallorca per aconseguir material vegetal d’ametller i garrover. El projecte del banc de germoplasma a Son Real es va iniciar l’any passat, en acord amb l’Institut Balear de la Natura (IBANAT), que gestiona aquesta finca propietat del Govern, i durant tot el darrer any s’hi ha fet feina de preparació del terreny i d’instal•lació del sistema de reg per goteig.\nLa col·lecció de varietats s’ha instal·lat a la finca pública de Son Real no només perquè reuneix les condicions agronòmiques i tècniques necessàries per a la plantació, sinó també perquè permet que estigui a disposició del públic, de manera que pot ser visitada per tothom. A més, es preveu que quan els arbres entrin en producció, es puguin dur a terme activitats i publicacions divulgatives o impulsar accions formatives per fomentar el coneixement d’aquests recursos fitogenètics.\nTambé vam aprofitar en la sortida per veure la necròpolis de son Real, acompanyats per una educadora, que ens va explicar la història d’aquest enclavament talaiòtic tan únic a les Illes Balears, en el que cada any fan excavacions i descobreixen noves troballes.\nSi voleu més informació sobre el projecte del Conselleria d’Agricultura i el IRFAP podeu consultar-la aquí.


Doncs potser no estem tan malament. La Memòria Històrica. – Oriol Miró Serra. Recreació Històrica, patrimoni i fortificació de Guerra Civil\nDoncs potser no estem tan malament. La Memòria Històrica.\nSi que es cert que la dictadura franquista va demonitzar els republicans, també es cert que la democràcia ha consolidat una imatge amable dels franquistes, al temps «reparava» dels republicans, arribant als nostre dies encara en una situació alarmant cara a la memòria històrica. I es que no hem d’oblidar que som el segon país amb més desapareguts, no només per darrera de Cambotja.\nPerò gent, no estem tan malament, i si no estem malament es gràcies a persones com vosaltres que mai us heu rendit a la historiografia oficial, tot combatent-la des d’on podíeu.\nI es que no l’estat no ha volgut arribar, hi ha arribat l’associacionisme, autèntics herois cara a mantenir la flama de l’esperança en un medi hostil per omissió. Per que si…ometre un tema tot esperant que s’apagui…es agredir-lo, i més tractant-se de persones i sentiments.\nVostra ha estat la feina de recordar els noms, fins i tot de les primeres recerques malgrat després no poguéssiu fer res més que honrar-los, allà on reposessin.\nTambé vostra ha estat mantenir viva la memòria de les entitats, siguessin les que siguessin. I tot això entre burles quan no menyspreus de sectors, a vegades afins als governs de torn.\nPerò…i si llegiu els diaris dels últims mesos o anys veiem que hi torna a haver esperança, a traves de passos petits, massa petits pel nostre gust…però passos en definitiva.\nJo mateix he estat present farà menys d’un any a la presentació d’un informe arqueològic a Subirats, en que es tractava l’exhumació arqueològica de morts trobats, en el que fou una de les darreres batalles de la Guerra Civil a Catalunya. I mentre parlaven no vaig poder oblidar rumors que arribaven no fa tants anys on els cadàvers eren tirats o tornats a enterrar, rumors no provables…però tots sabem que sempre hi ha una dosi de veritat.\nI això ja es un pas companys. Per bé que a vegades entitats associatives i públiques s’han creuat en el mateix camí, tot imposant-se la pública per damunt de la feina científica que estaven duent els primers. Cosetes així s’han de polir, i es que tots estem en la mateixa banda, i discutir per qui fa més es bastant absurd, ja que la resposta per mi està clara.\nTornant als passos, parlem de les fosses i enterraments, més concretament de dos casos. El primer el mapa de fosses de Catalunya, sempre incomplet…no ens enganyem. Hauria estat possible fa 10 anys un mapa així? Jo crec que no.\nEl segon, i noticia recent, la catalogació de fosses que durà a terme La Universitat Rovira i Vigili, en especific les referents a la zona de la Batalla de l’Ebre. Estenent ara si més enllà dels límits del combat i fent entrar els hospitals…que es on anaven els ferits.\nI aquest mapa, com l’anterior torna a ser possible gracies a la col·laboració entre l’associacionisme primerenc i els organismes públics arribats després, que a vegades arriben després de misteriosos canvis de discursos.\nI es que ja se sap que la política a vegades fa estranys camins i fa que t’acostis on no et volies acostar…i a més semblis un convençut de sempre, quan tu associació saps de sobres que no és així.\nPerò no val la pena enfadar-se, al capdavall, si el personatge públic que sigui ha canviat d’idea, es per tu, associacionisme no has parat mai de lluitar, per fer visible el problema.\nAixí doncs, torno a la frase de «No estem tan malament», per bé que no oblido que queda molt per fer, i aquest esforç seguirà recaient sobre nosaltres, els petits, ja que seguirem depenent de les lleis dels grans per poder fer algunes actuacions.\nGrans, o institucions públiques, que més tard o més d’hora cauran en l’autocomplaença i així ho vendran, quan vosaltres sabreu que encara queda molt per fer.\nDemanant des d’aquestes línies paciència i valentia, amb bona dosi de tossuderia ben aplicades, el que podríem considerar mà esquerra. I es que penso que mai guanyarem en els enfrontaments directes amb ells, al contrari…, hi sortirem perdent, ja que automàticament passarem a ser aquella mosca collonera que només vols matar. I es que per desgracia ens veurem obligats a escollir entre el mal menor, podent considerar mal menor un petit pas, i es que un petit pas sempre es millor que l’immobilisme.\n← El caràcter public o privat de la recreació, o dignificar la recreació com objectiu.\nPer que recrear guerra civil? →


Els Socialistes de Mallorca atorguen a Katiana Vicens el premi Maria Plaza 2015 i a Fete-UGT la menció especial per la seva lluita a favor de la igualtat\nmarç 14 Els Socialistes de Mallorca atorguen a Katiana Vicens el premi Maria Plaza 2015 i a Fete-UGT la menció especial per la seva lluita a favor de la igualtat\nEls Socialistes de Mallorca han celebrat la XV edició dels Premis Maria Plaza, guardons que s'atorguen anualment a aquelles dones i entitats que destaquen per la seva lluita a favor de la igualtat i les dones.\nLa candidata del PSIB-PSOE a la presidència del Govern de les Illes Balears, Francina Armengol, i la secretària d'Igualtat del PSOE, Carmen Montón, han entregat el premi a Katiana Vicens, per la seva tasca a favor dels drets laborals de les dones, i una menció especial a Fete – UGT, per la seva feina amb el documental "Las maestras de la República".\nEn una trobada reivindicativa i commemorativa, Armengol ha reiterat el seu compromís amb les dones de Balears i s'ha compromès a destinar el 4% del pressupost de la comunitat autònoma per ocupació. A més a més, la socialista ha especificat que un 40% d'aquesta xifra anirà per polítiques actives d'ocupació per dones.\nLa candidata socialista també ha apuntat que les Illes Balears "són el motor de la precarització laboral i això vol dir que tenen lloc discriminacions molt dures contra les dones treballadores d'aquesta terra". Per elles, Armengol ha dedicat el reconeixement del Partit Socialista.\nSobre la premiada amb el Maria Plaza, Katiana Vicens, Armengol ha dit que és una dona "compromesa, valenta i que sempre ha lluitat pel drets de les treballadores perquè són les que pitjors condicions tenen".\nPer part seva, la secretària d'Igualtat del PSOE, Carmen Montón, ha explicat que l'alternativa que proposen els socialistes es basa en una economia de la igualtat. "El nostre objectiu és que homes i dones cobrin el mateix i cuidin el mateix".\nA això, s'ha d'afegir la Llei d'Igualtat Salarial i la Llei dels Usos del Temps, que el PSOE desenvoluparà si arriba al govern estatal, ha anunciat Montón.\nL'acte també ha comptat amb el candidat socialista a la presidència del Consell de Mallorca, Francesc Miralles, qui ha destacat que el premi Maria Plaza obsequia "el nostre principal valor com a socialistes: les dones que fent camí cap a la igualtat han transformat la nostra societat".\nFinalment, el candidat a la batlia de Palma, José Hila, ha criticat que "sobre les dones ha recaigut el pès de la crisi, de les retalladles i la desigualtat" i per això "el Partit Socialista seguirà fent feina per la plena igualtat".


Participar en uns Jocs Florals. Patricia Hidalgo | BLOG DELS JOCS FLORALS\nParticipar en uns Jocs Florals. Patricia Hidalgo\nPosted on 10 11+00:00 05pm129 2019 by jocsflorals25\nHola ¡ Som na Patrícia Hidalgo i sobre els Jocs Florals, m´agradaria dir que….\n“ Poc a poc anàvem arribant tots. Les nines amb els seus vestits acolorits i els nins amb tratge i corbata. Nirviosos, excitats, contents…dient a tothom què “guapos” que estaven…\nArribam a les portes de la sala d´actes. Alumnes, pares i professors, tots molt emocionats. Si miraves al teu voltant hi havia càmeres per tots costats . Era l´hora en què tots fóssim entrant cap a la part de darrera de l´escenari. Per si la pressió fos poca, encara he de dir que, a la porta, ens esperava un periodista d´un diari per fer-nos unes fotos i entrevistes.\nUna vegada dins, des de darrera els bastidors, sentíem els pares que cercaven el seu seient. I nosaltres tots junts, xerra que xerra sobre els assajos, l´experiència viscuda i el treball que havíem fet aquests dies…\nI ben prest, arriba el moment del SILENCI ja que sentírem les paraules màgiques: “COMENCEN ELS JOCS FLORALS “ i tot seguit, un munt d´aplaudiments. Començaren a sortir els primers presentadors , les ballarines començaven a canviar-se i, a l´aire se notaven els nirvis…\nCada un tenia una forma de relaxar-se, o al manco d´intentar-ho: alguns ballaven, altres alentien el ritme de la seva respiració, uns altres no podien estar-se quiets i anaven d´un costat a l´altre.\nSense adornar-nos, ja havia començat el segon bloc i això m´incloïa a mi. Els lectors ja estaven a l´escenari i d´aquí poc acabarien per donar pas a la meva actuació.\nJo esperava darrera de la cortina i només sentia “vinga,ànims que tu pots” i sense\nadonar-me´n, els tramoistes ja col.locaven el piano i es giraven cap a mi per dir-me : “ Ja pots sortir “. En aquest moment no tens temps de pensar res més, simplement deixes que els peus et condueixin a l´escenari. Mare meva, quina gentada ¡ ( entre ells, els meus pares, a la primera fila… )\nEl camí del mig de l´escenari fins a la banqueta de la vora del piano se´m va fer etern.Realment no hi ha ni dos metres però, clar, si tens unes 600 persones que estan pendents de tu, la cosa canvia ¡ I allà em trobava jo, enmig d´aquell gegantesc escenari interpretant la cançó que tantes i tantes vegades havia escoltat de petita “Tenc un amic en tu”.\nI quasi sense adonar- me´n ja havia acabat, m´aplaudien i llavors vaig sentir que m´invadia una immensa felicitat.\nDesprés em vaig asseure amb els meus companys al pati de butaques i semblava com si mai hagués escoltat els poemes i les actuacions que tantes vegades havia escoltat durant els assajos d´aquella setmana. Després, l´emocionant entrega de premis.\nHo havíem aconseguit, els Jocs Florals havien acabat i ja ens en anàvem cap al sopar de companys on ens ho passaríem genial. Però el més important és el que ja havíem aconseguit: nou companys i una vivència que no obligarem mai


La vida és dura/chula: Les persones i l'essència\nLes persones i l'essència\nLes relacions humanes són complicades. Jo, que fa cinc anys em vaig endur la banda de Miss Relacions Públiques al sopar de final de carrera i que per tot arreu em trobo coneguts, dient això, sí. Són complicades i cada cop em fa més ràbia.\nSempre que interactuem amb algú li mostrem una cara, una manera de fer, una part de personalitat del tot que ens fa ser qui som. Aquesta cara i aquesta manera de fer no sempre és la mateixa: amb cadascú som diferents, cada interlocutor veu només una part nostra, veu una capa de la ceba. Hi ha molt poca gent que pugui arribar a veure el nucli, les idees vitals, nosaltres en tota la nostra totalitat. Pocs veuen l'essència, el TU, aquella cosa que hi ha dins el cor i que et connecta amb el món. I no perquè no vulguem mostrar-la.\nHi ha molts impediments que fan que no ens arribem a obrir del tot i no siguem el que volem ser, el que som, allò tan pur i tan bonic que ens fa somriure quan ens mirem al mirall. Pot ser vergonya. Pot ser la pressa. Moltes vegades és l'altre el que no ens deixa. Si trobes una mena de porta blindada és complicat generar connexions. I després el problema és que aquesta gent es fa una idea de tu. Una idea equivocada, parcial, esbiaixada i falsa. Una idea d'una no-essència. Una idea només veient allò que t'han deixat mostrar.\nI que et jutgin perquè no la connexió no es genera quan és l'altre qui no deixa obrir la porta.. No ho sé, nois. És difícil trobar amb qui deixar rajar l'aixeta de l'ànima pel broc gros, sense entrebancs, sense impediments. Connectar des de dins per acabar connectant des de fora. En fi.\nGanes de tornar a ser 100% pura Pistu. Bàsicament, perquè sé que sóc encantadora.\nPublicat per Anna Amat Altés a 3:01


Els primers anys i l’esclat artístic\nDe nou a Catalunya\nVida familiar i cívica\nLa seva carrera internacional la portà als principals escenaris del món i li valgué la devoció dels principals compositors i músics contemporanis que conegué dins i fora de Catalunya. A més de cantar en els més variats gèneres -música de cambra, lieder, grans oratoris, cançó popular, etc.-, fou una excel·lent pianista i va desenvolupar una important carrera com a professora de cant, amb deixebles tant destacades com Montserrat Caballé. Fidel al seus Mestres, va saber comunicar als seus alumnes una musicalitat excepcional i una dicció perfecta i va gravar diversos discs. La seva especial dedicació al món del lied i els grans oratoris no ha donat a la seva figura l’aureola de les grans dives de l’òpera. Se l’ha recordada, sobretot, per les interpretacions de la cançó catalana, espanyola i llatinoamericana, sempre estrenant l’obra de compositors contemporanis. Entre els compositors catalans, estrena melodies de Enric Granados, Francesc Alió, Felip Pedrell, Pau Casals, Amadeu Vives, Enric Morera, Jaume Pahissa, Joaquim Nin Castellanos, Lluís Millet, Lamote de Grignon, Frederic Mompou, Manuel Blancafort, Joaquim Homs, Xavier Montsalvatge, Joaquim Nin-Culmell, Òscar Esplà o Narcís Bonet. Entre els músics espanyols destaquen Manuel de Falla i Joaquín Rodrigo. I entre els compositors que coneix durant l’exili sudamericà, com Juan José Castro, Alberto Ginastera, Heitor Villa-Llobos, Carlos Guastavino o Jayme Ovalle, molts dels quals li dedicaran les seves partitures. Oberta als nous corrents més avantguardistes de la música contemporània, li dediquen obres destacats compositors i poetes, amb elogis dels músics més prestigiosos, des d’Arnold Schönberg fins a Robert Gerhard.\nEn paraules de Joan Alavedra a la biografia que dedica a l’artista, “tots els que hem viscut amb més o menys intensitat la vida musical catalana des del començ d’aquest segle, sabem què hi representa l’actuació de la cantatriu Conxita Badia. Al meu entendre, ella ha estat, en el seu gènere, una personalitat essencial (…). Primeríssima liederista en els nostres concerts, ha donat a conèixer les millors cançons dels compositors que ja eren formats quan ella va aparèixer i (…) les dels joves que han anat sortint en la composició de la cançó catalana. A més, s’ha revel·lat com la més exímia intèrpret dels clàssics italians, dels romàntics alemanys, dels antics compositors francesos i espanyols, i ha estat insubstituïble en l’execució dels grans Oratoris i de les obres de Händel, Mozart, Haydn, Beethoven, Bach, Schubert, Schumann, etc.“ – Amunt –\nConxita Badia neix a Barcelona el 14 de novembre de 1897, filla d’una llevadora i d’un imatger religiós. Començà a estudiar de ben petita amb un professor del barri, que l’any 1905 recomana a la família que la porti a l’Acadèmia Granados on coneixerà el seu primer Mestre: Enric Granados. Ell s’adona ràpidament del seu do per la música, i a banda de les classes de piano amb Frank Marshall, l’indueix a estudiar cant amb Rosa Culmell (esposa del compositor Joaquim Nin Castellanos). El 1908, coincidint amb l’any de la inauguració del Palau de la Música Catalana, realitza amb només 11 anys els seus primers concerts, en què es mostra ja com una gran liederista. A desgrat del seu extraordinari do pel piano, Granados la fa decantar pel cant. Als seus 16 anys, encisats per la seva interpretació de l’aclamada Cançó de la Solveig, d’Edvard Grieg, l’Associació Wagneriana li proposa el paper de Noia Flor a l’estrena al Palau de la Música de la versió de concert del Parsifal de Richard Wagner que protagonitza el tenor Francesc Viñas amb motiu del centenari del naixement del compositor. Joaquim Pena, un dels fundadors i líder de l’associació, convenç el seu pare, que la troba massa jove: “És una artista. I li proposo cantar un paper de Noia-flor. No és exactament el que és ella, una noia i una flor?”. L’estrena té lloc el 1913 i es converteix en el seu debut professional. Durant els anys següents, el propi Granados, que pràcticament l’ha adoptat com una filla més, l’acompanya al piano en molts concerts arreu del país. Li fa estrenar les seves Canciones Amatorias (a la Sala Granados de l’avinguda Tibidabo de Barcelona el 1913), dues de les qual li dedica directament. “Vine tu i les cançons!“, li escriu per missatger cada vegada que vol fer cantar les seves cançons o que les sentin amics seus, com Pau Casals, convertint-la en el seu “instrument vocal”. Anys després, el mateix gran Casals, que ha sentit els millors cantants del món, revelaria a Joan Alavedra: “Quan componc per a veu femenina, sempre penso en la veu de Conxita“.\nEntre altres actuacions, destaquen les seves interpretacions de les obres de Granados Tonadillas, al Palau de la Música Catalana en el marc de la temporada de l’Associació de Música “da Camera” dirigida per Manel Clausells, i l’Elegía eterna, orquestrada i dirigida per Joan Lamote de Grignon. També canta per la institució “La dona que treballa”, a petició de Narcisa Freixas, que li dedica les següents paraules: “A Conxita Badia, que dintre els seus setze anys ha condensat tot l’art musical que s’ha fet des que el món és món (…). Per ta veu dolça, per la teva inspiració i per la teva manera de dir… Que Déu et beneeixi!“\nDurant aquells anys s’intensifiquen les col·laboracions i l’amistat amb els artistes contemporanis més importants del seu moment, molts dels quals van elogiar la seva veu i persona: Enric Morera, Jaume Pahissa, Ventura Gassol, Amadeu Vives, Frank Marshall, Robert Gerhard, Felip Pedrell, Apel·les Mestres, etc. Joan Lamote de Grignon li escriuria: “Si mai Jesús us hagués sentit cantar la Cançó de Maria, voldria tornar a ser infant i tornar a passar el calvari per tal de sentir-se bressat al so inefable de la vostra veu“. Amadeu Vives: “De veu fresca i càlida, d’expressió vehement, de dicció graciosa i clara, en el seu art és d’una franquesa tota plena d’encís, d’aquell encís de les coses que assoleixen una mena de perfecció que es confon amb la naturalesa“. Apel·les Mestres li regala l’englantina de plata i or que havia guanyat als Jocs Florals i el braçalet de noces que li havia regalat a la seva difunta esposa i li escriu: “Cantades per tu, les meves cançons fins semblen boniques“. Manuel de Falla, que la sent per primer cop a París, escriu “Cuantos hemos tenido la fortuna de oirle interpretar sus propias obras guardaremos siempre el recuerdo de la fuerte impresión de arte que experimentamos“. El tenor de renom internacional Francesc Viñas li dedica el seu Mètode de cant amb les paraules “A la més perfecta liederista que jo mai hagi sentit. Oint-la hom es pregunta: els àngels, cantarien amb tanta perfecció?“.\nEl 24 de març de 1916, el vaixell que porta de nou cap a Barcelona Granados i la seva dona des de Nova York, on acaba d’estrenar les Goyescas a la Metropolitan Opera, és enfonsat pels alemanys. En la seva darrera carta des del vaixell, dirigida a Rosa Culmell, li agraeix la manera com ha preparat la seva jove deixebla. La mort sobtada del Mestre que venerava trasbalsa Conxita. Considerada pel món musical hereva de Granados (la cèlebre Alícia de Larrocha li escriu “A tu, que ets el més pròxim que ens queda del nostre Granados“), cantà a tots els homenatges que se li van fer a Barcelona, Lió, Madrid, etc. Tot i el cop, Conxita segueix estudiant amb Vidal Nonell al Conservatori del Liceu i esdevé la gran liederista de l’esplendorosa vida musical que viuen Barcelona i Catalunya.\nEl 22 de gener de 1918, estrena al Palau de la Música L’infantament meravellós de Schaharazada que el propi compositor Robert Gerhard li ha dedicat. L’any següent es casa amb Ricard Agustí, amb Felip Pedrell com a padrí de noces, de qui, entre d’altres peces, estrena el 1921 La Celestina. Al llarg d’aquests anys, esdevé col·laboradora inseparable de Pau Casals, qui esdevé el seu segon gran Mestre. Amb ell i la seva Orquestra Pau Casals, la primera orquestra simfònica amb músics professionals que es funda a Barcelona, cantarà com a solista en més de trenta concerts.\nJuntament amb l’elit del món artístic català, rep Manuel de Falla a la seva arribada a Barcelona i comença així una relació molt fructífera que s’allargarà fins a la mort del compositor a l’exili argentí. Entre altres estrenes dels anys vint, el 1927 canta les Cançons epigramàtiques d’Amadeu Vives que ell mateix li dedica, acompanyada pel prestigiós pianista lleidatà Ricard Viñes, així com els Nous madrigals i el recull Amoroses d’Apel·les Mestres.\nAl llarg dels anys 30, s’intensifica la seva activitat concertística. El 1932 canta peces d’Arnold Schönberg en presència del propi compositor que en queda meravellat en el marc del Festival Schönberg al Palau de la Música. “I pensar que he hagut d’anar tant lluny per trobar algú que sabés cantar melodies!”, li escriu a mà en una partitura. Posteriorment participa amb Robert Gerhard al Festival de Viena de la Societat Internacional per a la Música Contemporània on interpreta les seves Sis cançons populars catalanes i coincideix amb els més destacats músics europeus de l’època (Arnold Schönberg, Krèneck, Webern, Berg, Werba,…). Entre altres destacats concerts, el 1934, per invitació del seu gran amic Ventura Gassol, Conseller de Cultura de la Generalitat de Catalunya, canta al Pati dels Tarongers del Palau de la Generalitat. El 1935, estrena les cançons originals de Pau Casals que ell mateix acompanya i Present de noces de Lamote de Grignon dirigida per aquest, qui també la dirigirà al Gran Teatre del Liceu cantant l’òpera Maria del Carmen de Granados.\nEl 1936, la fervorosa activitat musical de Barcelona la converteix en la seu del prestigiós XIVè Festival de la Societat Internacional de Música Contemporània, que reuneix músics com Béla Bartók, Benjamin Britten i Albert Roussel, amb els catalans Casals, Lamote de Grignon i Gerhard, entre altres. El mateix any, Eduard Toldrà li dedica La rosa als llavis, sobre text de Joan Salvat-Papasseit, obra guanyadora del Premi Albéniz de Música, màxima distinció musical de la Generalitat de Catalunya. La pròpia Conxita i un seguit de músics li avancen que ha guanyat el Premi, apareixent a casa seva el vespre de l’anunci, desfilant fins al menjador, muts, amb una rosa als llavis. Amb l’esclat de la Guerra Civil, Toldrà guardarà aquesta obra en un calaix fins que Conxita torni de l’exili i la pugui estrenar 11 anys més tard.\nEl vespre del 17 de juliol de 1936, durant l’assaig general amb l’Orquestra Pau Casals i l’Orfeó Gracienc del concert inaugural de l’Olimpíada Popular, arriba la notícia de l’alzamiento militar. Pau Casals els exhorta: “Amics, cantem aquesta nit l’himne de l’alegria, perquè potser és el darrer cop que ho fem junts!“. I així l’interpreten, emocionats, sense públic, com un cant a la pau.\nAquella nit, esclata la Guerra Civil. Conxita, una dona que en aquells temps ara inestables viu sola amb les seves tres filles ja que el seu marit havia hagut de marxar a Amèrica, es trasllada a viure a la casa de la família de l’amic Manel Clausells, reconegut promotor cultural, secretari de l’Associació de Música “da Camera”. El primer matí d’octubre, però, Clausells no arriba al seu despatx, i Conxita surt a cercar-lo per tots els hospitals de Barcelona, fins que el troba mort: l’havien assassinat. Davant d’aquest cop tant dur, Conxita decideix emprendre el camí de l’exili, com ho fan altres personalitats del país, la vida dels quals està en perill. Ventura Gassol i Pau Casals aconsegueixen que pugui marxar cap a França amb les seves filles i el pianista Alexandre Vilalta. L’acompanya personalment el comissari de Propaganda del Govern de la Generalitat Jaume Miravitlles. Així, el febrer de 1937, Conxita emprèn el camí de l’exili com a embaixadora cultural catalana realitzant uns concerts que la Generalitat organitza a França amb motiu de l’exposició sobre l’Art Romànic Català. – Amunt –\nDurant l’etapa en la que resideix a París, Conxita de seguida canta, entre altres auditoris, a les concorregudes sales Pleyel i Gaveau acompanyada pel músic Alfred Cortot i al Théâtre des Champs-Elysées. També fa diverses gires per diferents ciutats europees i grava concerts i programes a la BBC londinenca i altres ràdios i televisions europees. Actua a Cambridge i Londres amb Robert Gerhard, a Holanda amb Òscar Esplà, a Suïssa, Brussel·les, Salzburg, etc. La crítica es desfà en elogis arreu d’Europa: Le Figaro, L’Echo de Paris, el Daily Mail, The Times, L’Art Musical, Excelsior, Handelsblad, La Libre Belgique, Le Peuple, el Tribune de Genève, etc. El director i crític musical André Mangeot escriu a la prestigiosa revista Le Monde Musical, “Mme Conxita Badia s’ha revelat com una de les primeres cantatrius de l’època. No es pot tenir una veu més bonica, una tècnica més perfecta ni una musicalitat més exquisida(…). Que no tardi a conquerir, a tot el món, el primer lloc que es mereix i que l’espera!“. El diari De Tijd publica: “Fou com un somni. Una veu qe és feta de dolçor i de bondat, que us toca el fons de l’ànima. Quina noble interpretació, quina vida interior, i, amb tot això, quin ritme increïble, que no omet cap nota!“. Però a les portes d’una nova Guerra Mundial, arriben a aquesta Europa en perill alguns mànagers americans per contractar artistes, i Conxita decideix acceptar una de les propostes per exiliar-se a Amèrica del Sud, veient així la possibilitat de reunir-se de nou amb el seu marit Ricard. A finals de maig del 1938, l’acomiaden a l’estació de París els seus grans amics Ventura Gassol, que li dedica la poesia Cançó de la Nova Solveig que tantes vegades ha cantat harmonitzada per Pau Casals, i Frederic Mompou, que li regala la partitura d’El testament d’Amèlia que ell mateix ha harmonitzat.\nDesprés de més de quatre anys de separació, Conxita es retroba finalment amb el seu marit al Brasil, on fixa la seva residència en un primer moment. El mateix juny de 1938, debuta als principals teatres del país (Sâo Paulo, Rio de Janeiro…) cantant, tal com havia fet arreu d’Europa, no només els clàssics italians i alemanys, sinó també els seus contemporanis espanyols i catalans: Nin, Vives, Pedrell, Granados, Falla, Gerhard, Mompou, Alió, Pahissa, etc. Allà treballa entre altres compositors amb Heitor Villa-Lobos, que li dedica la cançó Dinga-Donga. Pocs mesos després debuta a l’Uruguai. El 14 de novembre de 1938, s’estrena al prestigiós Teatro Cervantes de Buenos Aires. S’acaba instal·lant en aquesta ciutat de l’Argentina, on retroba el també exiliat Manuel de Falla, de qui interpreta tot el repertori. Entre altres personalitats catalanes que l’admiren i l’acullen al país, hi ha Francesc Cambó, que contracta el seu marit Ricard i aconsegueix així reunir de nou a tota la família, que s’havia quedat al Brasil. Cambó ensenya poesia i a ballar sardanes a les filles de Conxita, que són d’una edat similar a la de la seva filla Helena, i organitza concerts a casa seva per a la més alta societat argentina. A banda de retrobar-se amb tota la colònia catalana, que es reuneix cada any per celebrar la Mare de Déu de Montserrat, a l’Argentina Conxita també coneix i fa amistat amb molts exiliats que arriben al país acabada la Guerra Civil, com ara l’editor Lopz-Llausàs, el dramaturg Martinez-Sierra, l’actriu Catalina Barcena, el filòsof Ortega y Gasset, el poeta Rafael Alberti, els escriptors Salvador de Madariaga i Paco Aguilar, l’actriu Margarida Xirgu, els ballarins Zackarov que actuaran amb ella, o l’expresident de la República espanyola Niceto Alcalá-Zamora. D’aquest darrer, Conxita en destacarà sempre la senzillesa i la cultura, i esdevingué el primer que sempre més la felicità per telèfon el dia del seu Sant. La casa de Conxita sempre és oberta per als refugiats, alumnes, amics i coneguts, a qui sempre ajuda amb tot el que pot i acollint-los sota el seu sostre, com ara la família de Francis Closas.\nEntre altres actuacions destacades, el 18 d’octubre de 1939, en el marc del XXV aniversari de la Institución Cultural Española, interpreta Psyché i altres cançons de Falla en presència d’ell mateix i sota la batuta d’un dels principals directors i músics del país, Juan José Castro. El compositor català també exiliat Jaume Pahissa assisteix al concert, i anys més tard encara el recorda i n’escriu, parlant de Conxita: “Ningú dels que l’hagin sentida no oblidarà aquell encís. Dicció emotiva com el batec d’un cor: veu musical i clara com un matí: cant afinadíssim i expressiu com somiat per un músic“. Durant aquest període, coneix els principals compositors argentins del moment com el propi Castro, Gilardi, Alberto Ginastera (que deia que Conxita era a l’Argentina “una llegenda” i a qui dedicà Las horas de una estancia), Carlos Guastavino (que escriu al final de la partitura d’una de les seves obres més aclamades, La rosa y el sauce, “Vocalización en forma de lamento, por sugerencia de Conchita Badia”), Carlos López Buchardo, Julián Bautista, o Suffren, i en difon les obres. A banda de les seves freqüents i exitoses actuacions als principals auditoris brasilers, argentins i uruguaians, actua també per a diferents ràdios, entre elles “Radio El Mundo”, a través de les quals donà a conèixer la música catalana a Amèrica, i actua sovint acompanyada entre altres pels seus condeixebles de Granados Frederic Longàs i Paquita Madriguera (casada amb el mundialment conegut guitarrista Andrés Segovia), que el 1944 li dedicà la cançó Romancillo, amb música i lletra seves. El músic Juan José Castro li dedica entre altres les seves cançons Romance de la luna, luna i La casada infiel sobre poesies de Federico García Lorca i li dedica les paraules “Para Conchita, que adivina lo que el músico ha pensado, y hasta lo que no ha pensado“. En ocasions, durant les seves nombroses gires arreu del continent sudamericà, Conxita s’asseu al piano per interpretar i cantar melodies improvisades que causen la sorpresa i l’ovació dels principals auditoris. A banda de seguir essencialment activa com a concertista, intensifica la seva faceta de mestra de cantants tant europeus com sudamericans.\nDurant aquests anys d’intensa relació amb el Mestre Falla, Conxita esdevé la seva artista predilecta i és de les poques persones a qui ell vol rebre a casa. Sempre que es troben, es posa al piano per acompanyar-la mentre ella canta, però sovint també li demana que sigui ella qui es posi al piano: “Toca el piano, Conchita! Me recuerdas tanto a Enrique (Granados)…!”. Han passat nou anys des que va marxar de Catalunya. I malgrat tots els èxits i una interessant proposta per fer una gira als Estats Units, on probablement s’hauria acabat quedant, Conxita decideix que és el moment de tornar a Barcelona, sobretot perquè les seves filles no perdin les arrels. El 14 de novembre de 1946, mor el seu Mestre Manuel de Falla, al llit, només dos dies després que Conxita s’acomiadés d’ell abans de tornar a Catalunya. “Debe de ser el destino“, li diu ella abans de marxar. “Al destino no hay que provocarlo“, li replica Falla. “Yo seguiré viviendo aquí o en cualquier parte de América (…). Adiós, Conchita. Hasta que volvamos a vernos. Y si no, en lo eterno“.\nAmb la marxa de Conxita d’Amèrica, no només l’enyoraran els públics i la crítica que tant l’havien elogiat i admirat, sinó també els compositors, alguns dels quals, com Juan José Castro, ordenen que durant un temps es deixin de cantar les cançons que li havien dedicat com a homenatge a la seva pèrdua. “Hi havia arribat com una fugitiva, i se’n tornava com una reina“, escriu Joan Alavedra a la seva biografia. El dia que marxa en vaixell, són desenes les persones que l’acomiaden al moll, molts d’ells plorant, i mentre s’allunya el vaixell agiten en silenci els mocadors blancs, com si es tractés d’un funeral. – Amunt –\nEl 8 de desembre de 1946 torna a Barcelona, una ciutat que malgrat els anys no l’ha oblidat. Tot i això, ella s’adona que ha tornat a una Barcelona molt diferent i troba a faltar-hi tants artistes i amics que ja no hi són ni tornaran mai (Casals és a Prada, Gerhard a Anglaterra, Gassol a França, Lamote de Grignon a València, i tampoc hi són els desapareguts Clausells, Llobet, Millet, Bertrand i Serra, etc.). La nostàlgia inicial del que es trobà i del que havia deixat a Amèrica li impediren acceptar alguns primers contractes, fins que finalment un nucli d’amics i d’amants de la música la convencen. Finalment, després d’onze anys, un altre 14 de novembre, el de 1947, estrena La rosa als llavis d’Eduard Toldrà i Joan Salvat-Papasseit al Palau de la Música; l’obra guanyadora del darrer Premi Albéniz de la Generalitat, que Toldrà no havia volgut estrenar sense ella. El públic la rep dempeus i l’aplaudeix llargament; el seu públic no l’ha oblidat. Destaca el mateix any el concert-homenatge a la poesia de Garcés musicada per diferents compositors on Conxita interpreta cançons acompanyades per ells mateixos: Toldrà, Serra, Llongueres, Pujol, Blancafort, Bonet, Mompou, Manén, Montsalvatge, Valls, Zamacois, Llates, etc. Aquell any aconsegueix un passi de dia de frontera que li permet viatjar a Prada de Conflent, on es produeix un emotiu retrobament amb el seu gran amic i Mestre Pau Casals, amb qui s’ha estat escrivint assíduament durant tots aquests anys. Quan hi arriba, la majordoma la rep dient-li que malhaurament està descansant i que no la pot rebre. Ella entona El Cant dels Ocells des del portal de l’entrada i de sobte ell surt d’una revolada de la seva cambra del primer pis cridant el seu nom “Conxita! Conxita!“. Més endavant es retrobaran en altres ocasions a la mateixa Prada.\nAnys més tard, Frederic Mompou escriurà “Veu inconfusible i d’expressió tan emotiva, sempre natural i sincera, que fan de Conxita Badia -“veu de les nostres cançons”- una intèrpret ideal de les meves cançons“. I Xavier Montsalvatge: “La veu i el temperament que els compositors cerquen, sense trobar-lo gairebé mai“.\nDurant els 10 anys següents, canta entre altres als selectes concerts del Jardí dels Tarongers de Pedralbes, casa de l’enginyer amant de la música i mecenes Josep Bartomeu que acull els esdeveniments culturals més importants de Barcelona durant aquest període. Destaca al 1956 la memorable estrena de les Doce canciones españolas de Joaquín Rodrigo acompanyada per ell mateix, així com el destacat homenatge al compositor Joaquim Nin acompanyada pel fill d’aquest i de Rosa Culmell, el també compositor Joaquim Nin-Culmell, de qui Joan Alavedra destaca les paraules “Més que la perfecció i més que la veritat, ets la música mateix. I cada vegada que cantes els Villancicos del meu pare, em sembla que dels elogis del nen Jesús en fas una nova esperança de la salvació de la seva ànima”.\nAl llarg dels anys següents, torna a fer concerts arreu, sovint acompanyada per pianistes com Maria Teresa Balcells, Maria Canela, Pere Vallribera o la seva gran amiga Alícia de Larrocha, que més endavant escriurà sobre ella: “Els seus valors humans es reflecteixen en la seva interpretació de la música: honestedat, espontaneïtat i veritat, les qualitats que només es troben en els grans músics de la història“. És convidada a actuar als principals auditoris de Madrid en diverses ocasions, sobretot acompanyada per aquesta última, on les dues artistes delecten el públic més exigent i la crítica les aplaudeix amb entusiasme. El gran crític musical de l’època Fernández-Cid escriu: “Tothom tenia la impressió que assistia a la mostra mes veritable, més autèntica, d’allò que es pot obtenir amb l’obra d’un músic. Semblava que ens parlés el mateix Granados. (…) Conxita Badia sap fondre l’ordre, que és sinònim de maestria, amb el vol, que ho és de temperament. Crec que per a ella hauria d’encunyar-se, amb puresa i brillantor renovades, la qualificació, tantes vegades prodigada amb culpable liberalitat, d’artista. Conxita Badia posa l’ànima quan canta. La seva formació hi posa l’estil. El seu domini, la claredat. En les seves llavors no es perd ni un matís ni s’apaga una frase. Els seus recitals constitueixen una lliçó exemplar”. Antonio de las Heras: “Conxita Badia és més i millor que la perfecció: és la veritat”. I Enrique Franco: “Senyor, Senyor, i quina benedicció escoltar Conxita Badia! No m’estranya que gairebé tots els cantants de Madrid hagin assistit a les seves actuacions i l’hagin aplaudit, incansables. He vist plorar Carmen Pérez Durias després de la primera intervenció de la Badia en el cicle Granados. Així, plorar!”.\nDurant aquesta etapa, Conxita segueix combinant la seva faceta d’intèrpret amb la de mestra, com a catedràtica de cant del Conservatori Municipal de Barcelona i al seu propi domicili, on rep alumnes d’arreu del món, des d’Amèrica fins a l’Àsia: Francesca Callao, l’argentí Carlos Manso, l’andalusa Isabel Aragón, la mexicana Lupita Campos, la japonesa Akemi Karachi o Heleni Barjau (també conegut com a Carlo del Monte, tenor amb qui grava al piano les Disset cançons catalanes dels més importants compositors catalans, entre altres Frederic Mompou, Jaume Pahissa, Enric Morera, Eduard Toldrà, etc…). D’entre tot ells, destaca la catalana internacionalment reconeguda Montserrat Caballé, que ha conegut a través de la família Bertrand, i a qui considera “la meva deixeble extraordinària, que a la vegada esdevingué per a mi com una filla“.\nDel 1958 al 1974, viatja sovint a Amèrica i arreu d’Europa per impartir cursos de cant, entre altres als cursos d’estiu “Mozarteum” de Salzburg. Esdevé també professora i ànima dels prestigiosos cursos anuals “Música en Compostela” a Santiago de Compostela juntament amb Andrés Segovia, Alícia de Larrocha, Federic Mompou, Antonio Iglésias, Rosa Sabater, Gaspar Cassadó, Enric Ribó, etc. També esdevé membre de jurats de reconeguts certamens com el Concurs internacional de cant de Rio de Janeiro i el Concurs internacional de cant Francesc Viñas. El 1966, amb motiu del 50 aniversari de la seva mort, protagonitza un sentit Homenatge a Enric Granados i s’inaugura el Camarot Granados, del qual esdevé l’ànima, impulsat per l’associació “Amics de Granados” que promou Luís María de Zunzunegui al luxós Hotel Manila de Barcelona. Entre altres artistes, hi participa el gran director i violinista jueu Yehudi Menuhin, que queda captivat per l’art de Conxita i li diu: “Vostè és tant bona pianista com cantant“. Des d’aquell moment l’indret esdevindrà un referent cultural de la ciutat, on s’hi celebraran concerts, conferències, etc.\nAmb més de 70 anys, envoltada de músics, alumnes, intel•lectuals i promotors culturals (com Oriol Martorell o Joan Alavedra), el seu cant segueix embadalint. Segons Alavedra, el crític Lluís Santamaria escriu en aquella època: “La frescura galana de la voz de Conxita Badia excede al comentario, a la crítica, i al mismo asombro. No hablo ya de su escelsa calidad interpretativa, como tal vez no haya existido nunca en una cantante, sinó de su voz, que parece una voz de treinta años, limpia, de color igual y uniforme en el agudo, en la voz media y en el grave“. Entre altres distincions, va obtenir la Medalla d’Or de la Ciutat, de l’Ajuntament de Barcelona, el 26 de novembre del 1969, la Gran Cruz de Isabel La Católica, la Medalla de Plata de la Diputació de Barcelona, el Lazo de Damas al Mérito Civil del Gobierno de España, i la Encomienda de Alfonso X El Sabio, el 17 d’abril de 1975. Finalment, Conxita Badia mor el 2 de maig de 1975 a Barcelona.\nEn memòria seva, al llarg dels darrers anys s’ha creat la càtedra Conxita Badia a la Universidad Nacional Autónoma de México, i se li han dedicat una plaça a Barcelona (Sant Martí) i dos carrers, a Sant Pol de Mar i Castellbisbal, així com una sala de recepcions al Conservatori de Barcelona i un espai al Centre Cívic Casal de Sarrià (Barcelona).\n– Amunt –\nCasada amb Ricard Agustí Montsech (1919), tingué tres filles: Conxita (que morí el 5 de juliol de 2012), Mariona (casada amb en Jordi Bonet i Armengol) i Carmen (casada amb en Josep Maria Ainaud de Lasarte).


Si del dia vols profit… – El mussol d'Aqualata\nSi del dia vols profit…\nPosted on 5 Octubre 2020 15 Juliol 2021 by Ricard Aldea\nQuan tornava de la biblioteca, el senyor Poblet duia dos llibres sota el braç. Un és Blau de Prússia de l’Albert Villaró, un andorrà nascut a la Seu d’Urgell el 1964. A la novel·la: Hi ha un crim transfronterer. Hi ha un incendi, Hi ha un policia trist, de dol i que té una vocació escassa. Hi ha un país petit i antic, amb històries velles que tornen a sorgir avui perquè en el seu moment van quedar mal resoltes. Hi ha troballes i retrobaments. Hi ha, també, una espurna d’esperança. I també hi neva.\nÉs el llibre que ha de llegir per assistir al proper Club de Lectura de Novel·la Negra que no serà fins al 24 de novembre, però el senyor Poblet no vol que se li tiri el temps al damunt, com li ha passat amb Dràcula de Bran Stoker, i avui ja ha començat a llegir-lo. “De mica en mica s’omple la pica”, pensa. Avui és dissabte i, després de l’episodi de pluja d’ahir, fa sol i fa vent. I el senyor Poblet està sol a casa seva sense plans a la vista fins a la tarda, si més no, perquè la Cassandra està fent un taller dels que ella fa de tant en tant, per a créixer com a persona, per a ser millor persona. “Com si li calgués”, pensa el senyor Poblet. Però només ho pensa, ell mai no li ha dit a la Cassandra, ni li dirà, perquè sap que la falta de confiança és un dels trets que la caracteritzen. El senyor Poblet també sap que ella fa aquests cursos perquè n’és conscient i vol sentir-se millor, vol aconseguir que no l’afectin tant les coses que no depenen d’ella. I és que, a més a més, el senyor Poblet creu que li senten bé, que li va bé de fer-los.\nDijous, quan tornava a casa al vespre, també hi duia sota el braç La broma del Milan Kundera, un escriptor txec exiliat a França arran la invasió russa del seu país. En aquest cas, el Club de Lectura no serà fins al 10 de desembre, però el senyor Poblet està convençut que no ha de refiar-se de les aparences. Sembla molt enllà, però té la sensació que els dies passen sense que s’adoni. “El futur no ens espera, sinó que ve a buscar-nos cada dia més ràpidament”, filosofa. El que li resulta més curiós i desesperant alhora és que no sap per què li sembla que s’ha accelerat el pas del temps. Sovint té la sensació d’haver perdut el control, de no ser ell qui marca del ritme de les seves passes, però després s’asserena una mica en adonar-se que no li passa només ara que s’està fent gran, sinó que si mira enrere i reflexiona, comprova que, en realitat, només en unes poques ocasions ha governat el timó de la seva vida.\nDiumenge el cel era seré, de manera que no es va donar l’espectacle de llum i color que acostuma a donar-se quan el sol pot projectar els seus raigs sobre els núvols, abans d’elevar-se totpoderós darrera de les muntanyes. El senyor Poblet esperava poder-lo contemplar estant al peu de Can Soteras. Des d’allà hi ha una magnífica vista de Montserrat, però el fort vent dels dos dies anteriors havia escombrat completament els núvols. I, no obstant això, sempre resulta bonic veure la silueta de la muntanya retallada sobre l’horitzó quan comença a clarejar el dia.\nSi del dia vols profit, que no et trobi el sol al llit. Aquesta dita sembla inspirar sempre a excursionistes i amants de la natura i l’expedició que capitanejava el senyor Poblet, que no és una excepció, era allà, a Can Soteras, abans que toquessin les vuit del matí per a començar una jornada que a ell li resultaria memorable: pel dia tan bonic que els va fer; perquè, a més dels atractius naturals que ofereix la ruta, que evoluciona dins del terme de Castellolí propera al Túnel del Bruc, van tenir la sort de trobar bolets, fins i tot rovellons; perquè, en oblidar-se del rellotge, van poder dedicar el temps que els requeria a cada cosa que els cridava l’atenció, però sobretot per la companyia que va tenir, a banda de la Cassandra, que també hi anava, i per aquella complicitat que s’acaba establint entre els integrants d’un grup al llarg d’un matí compartit a la muntanya. No importa que hi puguin haver persones a les que no hom coneix d’abans, com era el cas; al final de la caminada ja sembla que hom les conegui de fa temps. En acabat, el senyor Poblet estava content i molt satisfet de com havien anat les coses.\nPosted in El senyor PobletEtiquetat Balma de Can Soteras, Caminada, Can Soteras, Castellolí, Coves de Can Llucià, Excursió, La Font del Ferro, Lectura, Llibres, Montserrat, Pont Foradat, Túnel del Bruc\nSegüent entradaSetmana gris


El Ple de Calonge i Sant Antoni reprova la gestió econòmica del govern municipal • Ràdio Capital de l'Empordà\nJunts per Calonge\nL’Ajuntament de Calonge i Sant Antoni ha celebrat aquest matí un ple extraordinari on s’ha reprovat la gestió econòmica i financera que fa el Govern format per ERC, Avancem i Republicans. La moció, impulsada pel PSC i Junts per Calonge i Sant Antoni, ha tirat endavant amb nou vots a favor –de Junts (4), PSC (3), la CUP (1) i el PP (1)– i set en contra –d’ERC (5) i Avancem (2)–. El regidor de Republicans, Norbert Botella, no ha assitit al Ple, de manera que es comptabilitzaven 16 vots. És especialment particular el vot de la CUP, que és el soci extern de l’actual Govern, però que avui no ha donat suport a l’Executiu en cap de les votacions que es plantejaven en l’ordre del dia.\nAquesta moció, que reprova la gestió econòmica i financera del municipi, lamentava que “no s’haguessin presentat les Ordenances Fiscals del 2020” (que s’han de presentar a l’octubre de l’any anterior) i també feia al·lusió a les “conseqüències negatives” pel fet que, segons el text, l’actual Govern ha deixat un romanent de crèdit de quasi 4 milions d’euros, pràcticament la cinquena part del pressupost municipal, ja que això “comportarà una limitació en l’aplicació de la Regla de Despesa”.\nLa CUP, que té un pacte de legislatura amb el tripartit d’ERC, Avancem i Republicans, va introduir alguna esmena al document de la moció per poder donar-hi suport. Inicialment, el redactat presentat pel PSC i Junts reclamava la reprovació directa a l’alcalde per la gestió econòmica, però els cupaires van despersonalitzar aquest punt per evitar reprovar a Bell-lloch.\nLa moció contemplava tres acords, i el PP ha demanat separar la votació dels acords. Així doncs, el punt 1 i 3 del document s’han votat conjuntament, i feien referència a la “reprovació de la gestió econòmica i financera” i també “informar de la celebració dels Plens a la web del consistori i a les xarxes socials” de la institució. Aquests dos son els punts que han comptat amb el suport de Junts, PSC, CUP i PP.\nLa segona menció de la moció demanava la creació d’una comissió econòmica amb tots els portaveus dels grups municipals i amb l’interventor de l’Ajuntament per “establir un pla d’acció”. Aquest punt, però, ha estat rebutjat en donar-se un empat a vuit entre vots favorables i en contra. Els partidaris de constituir aquesta comissió han estat Junts (4), el PSC (3) i la CUP (1), mentre que ERC (5), Avancem (2) i el PP (1) s’han mostrat contraris a aquesta proposta. Aquest acord, doncs, no ha prosperat perquè, en cas d’empat, el vot de qualitat de l’alcalde decanta la votació.\nEl PSC s’ha mostrat “molt satisfet” per haver aconseguit guanyar la moció. Els socialistes lamenten que “no s’hagi aprovat constituir la Comissió Econòmica perquè la gestió és molt deficient” i reitera que aquest és un “gest propositiu”, de manera que esperen que “l’equip de govern vegi que és el moment d’acceptar l’ajuda de l’oposició i que aquesta moció pot ser una oportunitat per avançar plegats”. Tot i que no es creï, Arturo Prades demana que “govern i oposició puguin treballar conjuntament”. De fet, ha defensat que “si això no millora, el que haurem de fer és anar a una moció de censura”.\nAltres punts tractats al Ple\nEls altres dos punts de l’ordre del dia eren relatius a la dimissió d’Ester Bonaventura, ex segona tinenta d’alcaldia. L’oposició creu que darrere d’aquesta renúncia “s’amaga una crisi de govern”, però l’alcalde ha explicat al Ple que “Bonaventura va deixar l’acta per qüestions estrictament personals”. En el seu lloc, el dijous passat ja va prendre possessió la número 6 de la llista d’ERC, Elena Serra.\nFinalment, el segon punt discorria sobre una moció de control dels processos de contractació i, en específic, de la que es fa pel Congrés d’Emprenedoria. Aquest acord també ha estat rebutjat amb un nou empat a 8 vots: a favor (Junts, PSC i CUP) i en contra (ERC, Avancem i PP).\nL’alcalde de Calonge i Sant Antoni, Miquel Bell-lloch, ha declarat a Ràdio Capital que aquests plens son de “desgast” i que “l’aprovació de la moció” els ha “sobtat”. Assegura que “entendria que aquesta moció s’hagués fet una vegada ja haguessim executat els Pressupostos del 2020, però només portem vuit mesos al govern”:\nPer part de l’oposició, el seu líder, Jordi Soler, de Junts per Calonge i Sant Antoni, considera que “la situació és molt greu” i que no els ha agradat “arribar fins aquí”. L’exalcalde del municipi calongí, però, creu que “s’ha evidenciat que la gestió econòmica i financera no és la correcta”:\nArturo Prades, cap de llista del PSC, s’ha mostrat satisfet per “haver tirat endavant la moció”, però ha lamentat que no hagi prosperat la creació de la Comissió Econòmica. De totes formes, afirma que confia que “govern i oposició poguem treballar conjuntament per revertir la mala gestió duta a terme fins ara”:\nUna de les sorpreses ha estat la decisió de la CUP. El seu regidor, Lluís Casas, creu que “era una bona oportunitat per aconseguir refer ponts entre el govern i tota l’oposició” i coincideix que la situació és “delicada”. En tot cas, en referència al pacte de legislatura i estabilitat firmat amb l’actual Executiu, manté que “no canvia res” i que “tot continua igual”:\nFinalment, el Partit Popular també s’ha sumat a la reprovació de la gestió econòmica del municipi, però en canvi ha votat en contra de crear una Comissió Econòmica amb tots els grups municipals. El número 1 dels populars calongins, Alberto Mas, assevera que “l’oposició ja té els suficients instruments per fiscalitzar l’acció del Govern sense necessitat de crear comissions que generen més volum de treball als funcionaris”:\nSi la “tendència no canvia”, el PSC ja ha explicat al Ple que no descarta optar per impulsar una moció de censura, tot i que detallen que “no és una prioritat” ni és el que desitgen.\nArticle anteriorPlatja d’Aro reformarà el passeig marítim després del pas del temporal Glòria\nArticle següentPalafrugell rebrà 12.000 euros per a la dinamització comercial i empresarial


Les seves xarxes s'han omplert de crítiques\nper Cristina Jiménez dilluns, 19 d’octubre 2020 - 17:36h\nEmma Garcíaexplota contra Avilés | GTRES\nConeguda i estimada pel seu caràcter fort, directe, sincer i transparent, així és Emma García. Encara que, aquestes últimes setmanes, els seus punts més visibles i valorats pels teleespectadors també li han fet passar el seu pitjor moment de la seva carrera.\nLa presentadora ha causat molt de renou en les xarxes socials, sobretot, a causa dels escandalosos moments que indirectament ha protagonitzat en el plató de ‘Viva la vida’.\nEmma García contra Avilés\nUn dels més criticats va ser a partir de l'entrevista de la periodista a les Campos, on es va decidir que estaria ella sola sense cap col·laborador i això va fer que els seguidors del programa critiquessin el tracte d'Emma García feia les germanes.\nPerò les crítiques per part dels espectadors de 'Viva la vida' que més han marcat les últimes publicacions en Instagram d'Emma han estat les seves actituds davant un dels col·laboradors del programa que ella presenta.\nI és que la expresentadora de ‘Mujeres y Hombres y Viceversa' va perdre els papers en directe, va traspassar els límits i es va passar tot el programa queixant-se de José Antonio Avilés i del seu to de veu.\nEmma explota en directe i confessa que el to de veu d'Avilés és desgastant\nNo és la primera vegada que Emma ha de parar-li els peus a aquest col·laborador i demanar-li que baixi el to de veu. Això sí, aquesta vegada la presentadora va deixar clar en directe que havia perdut la paciència i que les seves formes li semblaven desgastants i a vegades inoportunes.\nAmb tot això en contra seva, alguns espectadors es van llançar al coll d'Emma García mitjançant la xarxa social Instagram. En les seves últimes publicacions li critiquen i li qüestionen la seva manera d'actuar amb els seus propis col·laboradors, remarcant a Avilés.\nA més, en més d'una ocasió subratllen que la veu del col·laborador no és el problema, que el problema és ella mateixa. Li tiren en cara que els testimoniatges de José Antonio durant aquest últim programa van ser d'un gran valor, però que la presentadora li va callar directament.\nEls defensors d'Avilés li demanen que rectifiqui i que durant els programes hi ha veus molt més irritants. Per exemple, la d'Arrabal, Rábago, Suso, i fins i tot la seva.\nCarmen Borrego deixa anar l'avís més contundent sobre el seu futur\nTelecinco MYHYV Mediaset Viva la vida


ALERTA: L'error garrafal del govern que pot deixar milers de persones sense cobrar l'atur\nUn error tècnic podria deixar milers d'afectats per ERTOs sense atur\nNomés podrien acollir-s'hi les primeres 9.999 empreses\nper Redacció dilluns, 30 de març 2020 - 11:20h\nEl Col·legi Oficial de Gestors Administratius de Catalunya ha avisat aquest dilluns, 30 de març, que un error tècnic en el sistema de petició per acollir-se un ERTO conté un error tècnic que pot deixar milers d'afectats per un expedient sense cobrar l'atur. Concretament, segons denuncien, el formulari habilitat pel govern espanyol per a les empreses només admet quatre dígits, de manera que només s'hi poden acollir les primeres 9.999 que ho sol·licitin.\nPer aquest motiu, el Col·legi ha demanat que s'habilitin més dígits, ja que només a Catalunya ja hi ha més de 65.000 empreses que han presentat un expedient i que ara han de tramitar la prestació d'atur dels seus empleats.\nReclamen que s'ampliï el termini per fer la petició de l'atur\nD'altra banda, els administratius també reiteren que només compten fins el 3 d'abril per fer aquesta petició d'atur, un termini «insuficient perquè les empreses puguin presentar correctament totes les dades dels seus treballadors amb dret a prestació». A més, alerten que si no es resol el problema tècnic i només poden fer-ho les 9.999 primeres hi ha més risc que aquests treballadors ja no cobrin l'atur fins el 10 de maig.\nDe fet, els gestors administratius recorden que el fet que el govern espanyol hagi mantingut el tancament del termini de peticions fins el 25 de març farà que els afectats per ERTO posteriors tampoc cobrin fins el 10 de maig. «Amb més raó, si els treballadors no podran cobrar fins al 10 de maig, no entenem que el termini per presentar les dades finalitzi el 3 d’abril i no el 25 com és habitual», subratlla el Col·legi.\nEs fan passar per Mercadona en plena pandèmia per estafar-te\nEls durs i inesperats atacs que ha rebut Sánchez en ple estat d'alarma: «Va per lliure»\nAtur Treball Aturats Govern Espanyol Pedro Sánchez


Dàlia. Serveis Horeca.\nConsultor parament taula\nCol·lecció Amenites Anyah\nDàlia i RES\nVestint el Restaurant Thiara Lounge de Lloret de M...\nMuntatge al Restaurant Vistamar de Malgrat de Mar\nblog de dalia dalia serveis horeca equipaments textils dalia textil disseny productes estovalles mantells textil para restaurantes textil para restaurants estovalles antitaques lloret de mar manteles antimanchas prija sabons xampú Can Falgàs Cuina mediterrania Malgrat de Mar Roses Vistamar accesoris amenites marisc nou de macadamia nou verda propietats\nEquipament per Restaurants i Hotels\nGaleria de muntatges\nBenvinguts una vegada més al bloc de Dàlia!!\nAvui, dimarts, deciarem l'entrada a explicar-vos una altra de les nosters col·leccions d'amenites per hotels.\nAnyah és una gamma d’amenities d'alta qualitat i amiga del medi ambient, la nostra línia verda. Està concebuda per oferir sensacions regeneratives amb el més total respecte cap a la naturalesa.\nTots els components cosmètics han estat formulats per cuidar de la salut de la pell i del cabell, cadascun d'ells amb característiques i beneficis especials. Anyah és una línia SPA ideada pel benestar de les persones i la sostenibilitat del consum.\nEl seu embalatge és molt especial, té la forma de Tangram!!\nA més, està pensat per reduir les emissions de CO2 en la seva producció, complint els criteris Ecolabel i Ecocert de la Unió Europea.\nJa que es tracta de productes per a la cara, el cos i el cabell, estan produïts amb matèries primeres delicades, altament biodegradables i enriquides amb extractes d'origen vegetal i orgànics com el Karité, la nou de Macadàmia i l'oli de Jojoba. La línia Anyah no conté conservants potencialment agressius, tals com els parabens, el formaldehid i el BHT.\nD'aquesta manera, Anyah demostra com garanteix, eficaçment, el teu benestar en harmonia amb el planeta.\n8:48 by Dàlia Serveis HorecaNo comments\nBona tarda i benvinguts de nou al bloc de Dàlia!\nAvui dedicarem l’entrada a una iniciativa de la qual formem part, el RES! La xarxa RES té per objectiu oferir un suport addicional a l’economia local.\nEl que el fa especial i nou, és que RES funciona amb la seva pròpia moneda interna legal – el RES, un a moneda oficial. RES només és vàlid dins la xarxa RES i el valor d’1 RES és igual al valor d’1 Euro. Aquesta moneda es fa sevir a través d’una targeta RES.\nTothom pot ser propietari d'una targeta RES; tant els particulars, como nosaltres a Dàlia, empreses. Quan tens una targeta RES només pots utilitzar aquesta moneda dintre la xarxa d’establiments RES. A Dàlia pensem que es una bona iniciativa per potenciar el comerç , així com donar suport a aquestes iniciatives socials que tanta falta fan en temps com aquests.\nEl percentatge de pagament que acceptem a Dàlia és negociable, per tant, si voleu pagar amb RES ja sabeu on heu d’anar, a Dàlia!\nAquí us deixem el link amb més informació de la xarxa RES i de la nostra participació a aquesta moneda.\n8:40 by Dàlia Serveis HorecaNo comments\nVestint el Restaurant Thiara Lounge de Lloret de Mar\nBenvinguts un dimarts més al bloc de Dàlia!! Estem encantats amb la feina que estem tinguen aquests mesos, com ja us hem anat comentant no parem! Fem molts muntatges a diversos restaurants i estem encantats de poder compartir el resultat amb vosaltres aquí al bloc!\nAquesta vegada, tornem un altre vegada a Lloret de Mar! El restaurant al qual hem fet un muntatge aquesta vegada és el Restaurant Thiara Lounge de Lloret de Mar.\nHem fet un redisseny complet al restaurant, vestint-lo de dalt a baix. S'han buscat uns camins de taula que fessin joc amb l'estampat de les cadires, étnic i florarl, juntament amb uns tovallons que hi contrastessin i hi anessin a joc.\nSeguint aquesta línia hem seguit amb tres colors. El color verd, a joc amb l'estampat i el color de les cadires, ha jugant també amb el color de les estovalles, obtenint així una gama verdosa i turquesa molt atractiva per la vista i que lliga molt bé amb tota la imatge en conjunt.\nEl color vermell ha estat l'altre color escollit per Dàlia per vestir el restaurant Thiara Lounge. Seguint la ñínia marcada en la tonalitat verdosa, també s'ha jugat amb l'estampat roig i taronja de les cadires. EL camí de taula s'ha escollit amb els mateixos tons, sempre seguint una mateixa gama de rojos, taronges i vermells. Les estovalles, juntament amb el camí de taula fan un bon conjunt de contrastos, que sumant-li els tovallons negres, llueixen més que mai.\nFinalment, el color blau ha estat l'últim utilitzat. Aquest color s'ha escollit en una tonalitat més fosca, el color blau marí o blau fosc dels sofàs utilitzats com a respatller i dels tapissats de les cadires. Aquest blau conjunt perfectament amb el color del camí de taula així com contrasta amb el color crema dels tovallons. El punt de color li posen els coixins, amb un blau més elèctric que contrasta amb el blau marí així com els coixins amb tonalitats rosades, vermelloses i crues, a conjunt amb l'entapissat vermell de les cadires.\nDes de Dàlia estem molt orgullosos d'aquest projecte, ja que ens ha donat una gran oportunitat per crear diversos muntatges i poder jugar amb tonalitats i materials diversos.\nEns veiem a la propera entrada!\n15:41 by Dàlia Serveis HorecaNo commentsblog de dalia, dalia serveis horeca, dalia textil, disseny, equipaments textils, estovalles, lloret de mar, mantells, productes, textil para restaurantes\nBenvinguts a una nova entrada al bloc de Dàlia! Com ja us hem estat comentant en les últimes entrades, a Dàlia estem molt enfeinats, no parem de fer muntatges a diferents restaurants de la Costa Brava!\nL'últim muntatge que hem fet ha estat al Restaurant Vistamar de Malgrat de Mar, un restaurant que està davant la platja de Malgrat, situat al Passeig Marítim número 6.\nAquest restaurant, al estar situat a primera línia de mar i tenir les parets de vidre és ideal per anar a dinar i després anar a la platja, més, ara que a Dàlia li hem fet el nou canvi de disseny.\nCom podeu veure, a Dàlia hem jugat amb els colors interiors, per fer que el restaurant tingués una bona imatge unitària i fresca. Hem optat per uns camins de taula de quadre, a joc amb la decoració del restaurant i unes estovalles marrons i grises per fer-hi el contrast.\nQuè us sembla el resultat? A nosaltres ens agrada molt com ens ha quedat!!\n7:53 by Dàlia Serveis HorecaNo commentsblog de dalia, dalia serveis horeca, dalia textil, disseny, equipaments textils, estovalles, estovalles antitaques, Malgrat de Mar, manteles antimanchas, mantells, textil para restaurants, Vistamar\nMuntatge al Restaurant Can Falgàs de Roses\nBenvinguts de nou al bloc de Dàlia!!! Avui us portem com cada dijous una nova entrada sobre les activitats de Dàlia!\nCom veieu aquestes setmanes estem molt actius, fent muntatges i decoracions a diversos restaurants i hotels de la província de Girona i Barcelona.\nEl nostre últim muntatge ha estat al restaurant Can Falgàs de Roses. Aquest restaurant està situat molt a prop del mar, al carrer Joan Badosa número 15.\nEl restaurant és un dels millors restaurants de cuina mediterrània de Roses, amb una capacitat per 90 persones i el seu preu ronda els 11,80 €.\nDàlia hi ha col·laborat fent un re-disseny de les seves taules; aconseguint un muntatge que cohesiona l'espai on està situat amb els mateixos colors dels mantells i els camins de taula.\nJa que l'espai conta amb colors neutres i verdosos, els camins de taula s'han escollit d'un color turquesa, i els mantells d'un color torrat-grisos.\nTant nosaltres com els propietaris han quedat encantats amb el canvi d'imatge, que ha donat un aire mediterrani al local.\n7:28 by Dàlia Serveis HorecaNo commentsblog de dalia, Can Falgàs, Cuina mediterrania, dalia serveis horeca, dalia textil, disseny, equipaments textils, estovalles, mantells, productes, Roses, textil para restaurantes, textil para restaurants\nCopyright © Dàlia. Serveis Horeca. | Powered by Blogger