No escoltis Shaq. The Jazz Could Be True Contenders. - Nba\nNo escoltis Shaq. The Jazz Could Be True Contenders.\nLluitar per un campionat és una càrrega de prova. Qualsevol jugador de la NBA pot dir que el seu equip es disputarà el títol aquesta temporada i que un nombre inversemblant d’ells ho farà. La realitat és més selectiva; fins i tot en un any en auge, només un grapat d’equips tenen una probabilitat no banal de guanyar-ho tot, deixant algun lloc al voltant dels tres quarts de la lliga per girar-se en les seves ambicions curtes. La recompensa per als afortunats en realitat estar en marxa és un procés de verificació de mesos, inexacte i sovint poc elegant, per determinar si un bon equip té els instints de supervivència per sobreviure a tota una conferència.\nprograma de televisió de super mario bros\nEn el seu nivell més superficial, aquest examen pot semblar a Shaquille O'Neal cops de porra Donovan Mitchell amb la seva mitja formació pren la televisió en directe. Aquesta nit he dit que sou un dels meus jugadors preferits, però no teniu el que cal per arribar al següent nivell, Shaq va rebel·lar el mes passat a Mitchell mentre ignorava una altra victòria sonora dels Jazz, la seva setena consecutiva ser una ratxa de victòries d'11 partits. Ho vaig dir a propòsit. Volia que ho escoltessis. Què has de dir sobre això? Mitchell va respondre amb confiança i diplomàcia, tenint en compte la pregunta —fins i tot era una pregunta? - només portava el pes de l’aire calent que la feia. Però Mitchell i el Jazz no han de demostrar res a Shaq. Els jocs demostraran si Utah pot guanyar als nivells més alts de la lliga. Un veredicte final s’obtindrà d’un treball més gran i complicat.\nL’equip més jove de la NBA també és un dels seus més profunds\nTots sabrem, al final, què significava que el Jazz tingués el millor registre a l’Oest i una valoració neta entre els quatre primers en aquesta etapa de la temporada. Aprendrem quins aspectes de la seva actuació eren reals i quins eren merament suggeridors. Shaq s’ho agafava amb la seva pròpia forma de puny de pernil, però la temporada és més interessant si ens ho expliquem com a oportunitat per a tots els equips. El Jazz està a la vora alguna cosa . Podríem prendre això com a motiu per dir, en el nostre baix més profund, que ells no tinguis el que calgui , o podríem intentar entendre què, encara que sigui, els separa dels millors equips de la seva conferència.\nPenseu en això com una llista de comprovació. No n’hi ha cap que respongui a Mitchell ni als Jazz, sinó a aquells que els observem reflexionar sobre ells i marcar-los a mesura, mesurant el que pot trigar a enderrocar els Lakers o els Clippers. L’esperança d’Utah d’arribar a les finals de l’Oest per primera vegada des del 2007 comença aquí:\nPerfeccionar la seva resolució col·lectiva de problemes\nEl grau d’arribada del Jazz a la postemporada dependrà principalment de la seva capacitat per processar els reptes que tenen al davant. El pes d'això ha caigut històricament sobre Mitchell, com passa sovint amb qualsevol enlluernador guàrdia principal que pugui pensar sobre els seus peus. Tot i això, fins i tot els millors d’aquest motlle en particular han estat atropellats de vegades per la caixa del trencaclosques de defensa dels playoffs. Una cosa és atacar i menjar i portar un equip cap a un top 10 en atac, com va fer Mitchell la temporada regular. És un altre trencar cobertures especialitzades en evolució de sèries rere sèries. L’última eliminatòria d’Utah mai no va donar a Mitchell l’oportunitat de provar; quan finalment va impactar contra la paret al primer partit de la ronda contra el Denver, amb només 22 punts en 43 minuts, es va sentir com si el seu relatiu xoc es devia més a l’esgotament en els primers sis jocs (en què va fer una mitjana de increïble 38,7 punts) que qualsevol canvi estratègic per part dels Nuggets.\nUtah no pot confiar tant en Mitchell com per quedar-se en una altra llarga sèrie. Un camí a seguir és a través de la sola habilitat de Mitchell: un golejador natural que treballa de manera oberta, de vegades, en el seu segon llenguatge de bàsquet com a creador de jocs. Una altra és descentralitzar l’ofensa per complet, que és com aquest equip actual de Jazz ha trobat el seu pròxim equip. L’ús de Mitchell és gairebé idèntic al de la temporada passada, però amb Mike Conley de nou en All-Star i Bojan Bogdanovic de nou a la formació després de perdre els playoffs del 2020, Utah no s’ha de recolzar en el seu jove guardià de franquícia mateixa manera.\nEls nois estan millor en els seus papers junts, va dir Conley El timbre . Per a nosaltres, som un grup tan unit (som un grup tan proper, un grup desinteressat) que era qüestió de temps que les coses fessin clic en algun moment. Quan fan clic, es veuen impressionant .\nLa majoria de nits, almenys un dels guàrdies dignes de les estrelles d’Utah està rodant d’una manera que pot orientar l’ofensa i cridar l’atenció que fa volar la pilota per terra. Això va ser part del motiu pel qual Utah va canviar per Conley en primer lloc. El Jazz ja sabia fer rodar una acció en una altra, i una altra, i un altre des del moviment intuïtiu i passant sol. Però ara, si un oponent crea prou fricció per descarrilar aquest tipus de seqüència, Utah té més maneres d'improvisar una alternativa. La millor versió del playoff Jazz no és la que alimenta Mitchell fins que evoluciona cap a un altre tipus de jugador. És una cosa més propera al que vam veure des de Miami a la bombolla, on un equip equilibrat pot guanyar amb el poder del seu processament col·lectiu.\nL’ofensa d’Utah està en el seu moment més notable al tercer trimestre, després que Quin Snyder (recentment condecorat com a entrenador del mes de la conferència occidental) tingui l’oportunitat de jugar amb els sistemes al seu lloc. És prometedor veure els Jazz canviar de peu a mesura que van, treballant sobre defenses amb filosofies notablement diferents, fins i tot dins de la mateixa setmana. Una nit, els oponents podrien caure en les seleccions de Utah per evitar que Rudy Gobert aconseguís un dinar gratuït a la vora. El següent, la defensa podria donar prioritat als tiradors de Jazz, optant per conviure amb el que cuinen Mitchell i Gobert. Les millors pràctiques en contra Utah val la pena controlar-los aquesta temporada; si els equips contraris no es conformen amb un pla per temps de playoff, serà un mèrit del que han fet Mitchell, Conley i Snyder per mantenir aquest equip àgil.\nExplota el joc de la variància\nEl principi unificador del bàsquet de jazz aquesta temporada és monopolitzar la línia de 3 punts. No n’hi ha prou amb que Utah només llanci 3s a un dels índexs més alts de la lliga; també s’esforça per evitar que els oponents en prenguin cap. Els resultats han estat força extrems; el Jazz té ja va jugar quatre partits aquesta temporada, en què van superar els seus adversaris per almenys 20 intents de llarg abast, incloent una victòria sobre els Pelicans va causar Brandon Ingram trobar religió. En general, Utah ha aconseguit 228 3 punts més que els seus oponents, gairebé 100 més que el següent equip més audaç que hi ha.\nSnyder ha posat el polze bàsicament a la balança. Dominar el marge de 3 punts és la manera més segura de controlar el potencial explosiu d’un joc; els Bucks, per exemple, ofereixen una ofensa perfectament moderna i en gran part reeixida, però quin recurs van tenir quan el Jazz va perforar nou 3s en el primer quart contra ells ? Aquests tirs van venir de tot arreu, com ho han fet tota la temporada. Els únics jugadors de rotació de Jazz que prenen menys de la meitat dels seus trets des de més enllà de l’arc són Mitchell, Gobert i Derrick Favors. De totes maneres, Mitchell prova el seu percentatge raonable (8,5 per partit, convertit en un 40 per cent genial, ambdós màxims a la carrera) en un rol de puntuació integral. Tothom és un tirador designat i, en el cas de Conley, el principal mitjà per posar en acció aquests tiradors.\nVa prendre la millor part de Conley la seva primera temporada amb el Jazz només per trobar-se al seu estil. Els seus primers passos amb Gobert van sortir inicialment tan estroncats que semblaven confondre'ls a tots dos. Tot i que, mentre van preparar el calendari, Conley mai no va semblar prou còmode per descomprimir completament les capes d’atac que un joc de dos homes equilibrat fa possible. Tot això ha estat un procés per a mi, diu. No ho sabríeu per la manera com ara Conley llançarà amb tranquil·litat una passada a Gobert o, igual que de manera crucial, mirarà més enllà d’ell per trobar un tirador ansiós al costat feble. Agafeu Jordan Clarkson. En els seus 329 minuts junts la temporada passada, Conley va assistir a Clarkson amb una remuntada de 10 triples. En només 275 minuts d’aquesta temporada, ho han fet ja està connectat el 17, incloent aquesta matriu a partir d'una selecció bàsica elevada:\nPer a mi, a la lectura i recollida, Rudy farà el que fa, diu Conley. És bastant evident que està rodant fins a la vora. Així que em dóna aquesta lectura, em fa llegir el flotador, em dóna Bojan, Joe, Jordan, tots aquells nois del costat oposat. Com més haig d’executar representants amb aquests nois, més he sabut on estaran. Ara només tirem passis a punts del terra.\nLa defensa d’Utah ja va estrenyir els tiradors perimetrals la temporada passada, però el retorn a la forma de Conley permet als Jazz presentar intents de qualitat en grups i impulsar encara més la discrepància de 3 punts al seu favor. De moment, cap altre contendent comparteix el seu perfil estadístic marginal; els Bucks i Clippers s’emporten força 3s però no els impedeixen activament, mentre que els Lakers i els Celtics han aconseguit frenar els intents dels seus oponents sense agafar-ne tants. Tirar tant i aquest pou podria ser un poderós equalitzador per al Jazz, sobretot si continuen, quasi paradoxalment , per recuperar més falles pròpies que qualsevol altre equip de la lliga.\nGuanya minuts a la banqueta\nPer desbancar els malabaristes de L.A., és possible que els Jazz haguessin de guanyar partits al segon quart, quan les superestrelles contràries solen robar-se a la banqueta per descansar un moment. L'extensió de la profunditat d'un equip pot ser menys rellevant en la postemporada, però els jocs significatius inevitablement es reduiran a quin costat obtindrà millors minuts d'unes poques reserves clau. Joe Ingles ha impulsat l’acció secundària del Jazz durant anys, jugant lentament i connectant punts per tot el terra. Traslladar-lo de la formació inicial a la banqueta va donar a la segona unitat la sacsejada de joc que necessitava. L'oficina principal d'Utah es va basar en la seva temporada baixa en la idea que Clarkson i Favors podrien ajudar a Anglès a jugar jocs, i fins ara s'han donat la raó. Clarkson s’ha convertit en un golejador net i incisiu amb el Jazz, un davanter del sisè home de l’any que no necessita fer-se càrrec de l’operació del seu equip per sumar punts. Favors va tornar a un sistema familiar després de passar un any a Nova Orleans i li ha donat a Utah el tipus exacte de seguretat que necessita en una còpia de seguretat de Gobert. L’equip que es va estrenar en les eliminatòries de Tony Bradley als playoffs del 2020 és ara guanyant els minuts quan Favors intervé per al seu company d’equip All-NBA.\nl'autèntic Taylor Swift\nQuina evolució. Fa pocs mesos, el Jazz va realitzar bàsicament una rotació de sis homes en el seu darrer partit de playoffs. Ara confien en formacions combinades de titulars i reserves per portar-les, formacions que podrien retenir l’aigua de manera plausible en la seva pròxima cursa de postemporada. Això no és només un banc amb talent, sinó que té sentit en el context; Clarkson, Favors i Anglès s’adapten d’una manera difícil de planificar. Tingueu en compte, però, com l’impacte d’aquests tres jugadors es podria acumular contra les reserves clau dels altres principals candidats a Occident:\nClippers: Marcus Morris, Ivica Zubac i un de Luke Kennard o Lou Williams\nLakers: Montrezl Harrell, Kyle Kuzma i (probablement) Alex Caruso\nNuggets: Michael Porter Jr., Monte Morris i JaMychal Green\nAixò no és precisament un grup perdonador, però tot el marge d’error d’Utah podria equivocar a allò que esculpa contra aquest tipus de jugadors.\nCompenseu la peça que els falta\nNo és un gran presagi que alguns dels actuacions de puntuació individuals més grans contra els cinc primers defensors d’Utah aquesta temporada han vingut d’ales més grans: el mateix tipus de jugadors que condueixen els Lakers i els Clippers, i el tipus els Jazz no estan en cap posició real per aturar-se. Beneeix a Royce O'Neale per provar-ho. El tap d’Utah fa persecució periòdicament als jugadors de 4 i 5 polzades d’alçada, lliscant els trets que pugui arribar i lluitant per la seva posició a cada pas. La futilitat sempre formarà part de la defensa, però hi ha alguna cosa sobretot inútil sobre una ala de 6 peus i quatre que es desplaça al voltant de les pantalles només perquè pugui estar al final de la vista de LeBron quan s’aixequi com a saltador. Els Ingles més alts competeixen una mica més i competiran amb qualsevol, però començar un pas lent contra les millors ales de la lliga pot crear problemes per a tota la defensa.\nHi ha limitacions inevitables que comporten la possibilitat de jugar de manera més reduïda a l’ala i a tot el perímetre. Penseu: cada vegada que un tipus atlètic de davanters petits corre el descans i crea certa confusió momentània, la defensa d’Utah, amb els seus guàrdies més petits i el seu centre tradicional, està a la mercè de jugades com aquesta:\nTanmateix, val la pena assenyalar que l’esmentada sèrie d’actuacions d’ala amb més gols —els 31 de Khris Middleton, els jocs consecutius de 30 i 25 punts de Luka Doncic, els 28 i 27 separats de Jerami Grant i els 45 combinats de Paul George i Kawhi Leonard: tots van guanyar Jazz. Mentre la major part de la defensa d’Utah faci el seu treball i la seva ofensa continuï confinant-se amb l’aclaparador, la manca d’un defensor més llançat de l’ala sembla més un defecte notable que un condemnador.\nQualsevol esperança en aquest equilibri passa per Gobert, el dues vegades jugador defensiu de l'any, fins i tot quan s'enfonsa dels oponents que intenten tot tipus de tàctiques per eliminar-lo de l'acció i treure'l de la pintura. Utah torna a permetre menys tirs al voltant de la vora que tots, excepte un grapat de defenses, segons Neteja del vidre . És clarament Gobert, que evita les brillants idees dels possibles conductors amb el seu abast de 9 peus-9. Aleshores, els oponents del Jazz bloquejats estan disparant el segon pitjor percentatge a la lliga en tirs mitjans, molts encara a l’ombra de Gobert:\nAquesta compensació es veu una mica diferent quan el jugador que troba un coixí coixí d’espai mitjà és algú com Kawhi, un monstre que viu desafiant els percentatges que informen tota la defensa d’Utah. Gobert depèn de preservar la integritat estructural del sistema contra aquest tipus de desafiament directe en els propers mesos i estabilitzar-lo de la manera que no va aconseguir durant els playoffs del 2020.\nVam ser curts, va dir Gobert als periodistes després que el Jazz fos eliminat la tardor passada, però no tinc cap dubte que guanyarem un campionat. Podria ser dolorós ara mateix, però garanteixo que tots tornarem millor (tornaré millor) i farem tot el que pugui per poder ser un equip millor l’any vinent.\nÉs una afirmació familiar, però fins ara Gobert i els seus companys d’equip han donat la seva intenció. La feina continua. Si els Jazz impulsen el guant dels playoffs cap a una disputa autèntica, no poden tenir una defensa que sigui visiblement vulnerable a les ales més altes com Kawhi i guàrdies que poden disparar el regat com Jamal Murray i estirar grans (encara que això gairebé no ho cobreix) com Nikola Jokic. Gobert ha d’esquivar una debilitat a la vegada: no anul·lar-la, sinó fer-la manejable. Per convertir els problemes que condemnaven els passats equips de Jazz en els que ara poden tenir a les seves mans.\nestats del sud als EUA\nmillors sèries de televisió Marvel\nnba draft 2018 notes\nCanvis de regla nfl 2018\nquè és la persecució\nsemblar un pirata informàtic


Llar d’Infants – Escola Vedruna Bellpuig\nA la llar d’infants es proporciona un entorn acollidor per tal que els més petits descobreixin el món que els envolta amb afecte i seguretat.\nA la llar d’infants, els més petits disposen d’un entorn acollidor, afectiu i de confiança. Se’ls acompanya en la descoberta del món que els envolta amb propostes educatives adaptades al seu moment evolutiu, entenent el joc com la font principal d’aprenentatge.\nEs vetlla per un desenvolupament integral de l’infant tot potenciant la seva autonomia.\nA la Llar d’infants promovem el desenvolupament integral de l’infant tot potenciant l’adquisició de l’autonomia i el desenvolupament de les capacitats. Acompanyem als infants en el seu procés de canvi, i dia a dia fomentem l’estima per la vida i el creixement en valors.\nCerquem un entorn familiar adaptat als infants, que els proporcioni la seguretat i la confiança necessària per explorar i descobrir tot el que els envolta.\nEs vetlla perquè la primera experiència de socialització fora de l’entorn familiar sigui adequada i de qualitat.\nSabem que la comunicació amb la família ha de ser fluida i constant per consolidar les bases dels aprenentatges dels més petits i petites de l’escola.\nL’infant és el protagonista de tot allò que s’esdevé a l’aula. Donat que cada infant és únic i també ho és el seu procés evolutiu, respectem el seu ritme de desenvolupament. Creem propostes adequades al seu moment maduratiu que estimulin la constància i l’esforç.\nA través de l’estímul dels diferents llenguatges i propostes amb el joc com a element clau, els infants van creixent alhora que aprenen i desenvolupen capacitats.\nOferim als infants propostes variades per tal de respondre a tots els interessos i necessitats.\nA la llar d’infants, proposem activitats quotidianes, on el joc i l’experimentació són el centre de la proposta educativa.\nVolem que els més petits de l’escola desenvolupin hàbits sostenibles, a través d’activitats que tenen com a objetiu conèixer i cuidar l’entorn que els envolta. Som conscients que de ben petits han d’estar preparats per aprendre a viure en un món global i respectuós, per aquest motiu, el respecte, la tolerància formen part dels objectius de les activitats diàries.\nCelebrem i vivenciem les festes i tradicions populars de la nostra terra i compartim amb vosaltres moments únics, on els infants coneixen la cultura i el país.


Articles | agropres | Pàgina 3\nLa crisi del PSOE i l’agricultura\nAvui mateix, 29 de setembre, parlant amb uns amics, tècnics agraris, tot assistint a la Fira de Sant Miquel de Lleida, després d’una jornada sobre comercialització externa de fruites fresques, ens preguntàvem: Com afectarà la crisi interna del PSOE a l’agricultura nacional?\nHem arribat a la conclusió que d’una manera directa, de cap manera, però el fet que jo escrigui aquesta nota i vostè l’estigui llegint-la revela la morbositat política que ha despertat la crisi interna del PSOE a tot el país.\nNo obstant això, el que sí va a tenir molta repercussió en l’agricultura espanyola no és qui es quedarà al final al capdavant del PSOE, sinó que s’accentua la crisi política nacional amb aquest nou conflicte. Ningú sap què passarà ara, si la guerra interna provocarà un possible suport al Govern de Rajoy o unes terceres eleccions o un Govern d’esquerres. El que sí se sap és que aquest país, i en concret el sector agrícola-ramader, no pot seguir esperant que els polítics es decideixin.\nFins ara, amb més o menys fons i cintura política, cal reconèixer que tenim una ministra que ha sabut estar, des del Ministeri d’Agricultura, Alimentació i Medi Ambient (MAGRAMA) s’ha pogut anar capejant el temporal perquè els Pressupostos estaven aprovats i les principals partides per al sector estaven garantides, però els Comptes de l’Estat s’acaben i ningú sap què passarà i ni tan sols com afectarà una pròrroga de les mateixes.\nI bona prova d’això és que ja s’està parlant que el MAGRAMA podria retallar un 10% les ajudes a les assegurances agràries. I ja se sap que, en temps convulsos, Montoro i De Guindos són capaços de retallar d’allà on puguin per estalviar diners per a Europa, que certament els està pressionant.\nLa crisi interna del PSOE, com abans ho ha estat la corrupció, és molt més que morbo, és un reflex d’un país on la política no és un exercici de responsabilitat cap als ciutadans, sinó d’irresponsabilitat cap a tots els espanyols. Això si que afecta directament l’agricultura de l’Estat.\nPassen consellers però els mateixos problemes es mantenen (1a part)\nPosted on Abril 10, 2016 by agropres\nEl 8 d’abril el Departament d’Agricultura ha publicat l’Ordre dels ajuts associats al contracte global d’explotació 2016. Aquest fet, que d’entrada pot passar desapercebut, és una mostra més de la mala gestió que fa el DARP d’uns ajuts molt importants per als pagesos i ramaders de Catalunya. Dic això, perquè teòricament el període per sol·licitar aquest recolzament econòmic s’inicià el passat 1 de febrer i finalitza el 30 d’abril, i com a molt es perllongarà fins el 15 de maig si ho determina el Ministeri d’Agricultura. Per tant, als pagesos i ramaders catalans ens deixen 15 dies hàbils per analitzar i decidir quins podem o volem sol·licitar.\nEl DARP continua sense assegurar els diners que cal per donar resposta a les línies de suport més importants pels agricultors i ramaders professionals de Catalunya. Ens referim a la incorporacions de joves, les inversions productives, els ajuts a l’agricultura i la ramaderia ecològica, les Indemnitzacions compensatòries per zones amb majors dificultats productives i els ajuts agroambientals. Històricament, per exemple, el pressupost per inversions o competitivitat s’esgota en les primeres dues o tres convocatòries i es deixa penjats molts productors durant anys (entre el 2012 i el 2013 es van denegar 1.440 sol·licituds d’aquest ajut i el 2014 no es va poder ni convocar).\nSenyors, ha arribat l’hora de fer les coses be, i si realment creuen que s’ha de recolzar el necessari rejoveniment del nostre sector, potenciar la competitivitat de les nostres explotacions, contribuir a la sostenibilitat del model i mantenir l’activitat agrària en zones on qualsevol altra activitat econòmica és difícil o inviable, han de treure diners d’altres ajuts menys importants i posar-los aquí.\nNo donaran més diners\nNo poden seguir enganyant-nos a tots! l’Estat no ens donarà més diners, Brussel·les tampoc no està per la labor i la Generalitat només dedica l’1% del seu pressupost al nostre sector en general. Per tant, considerem que el Departament d’Agricultura te l’obligació de gestionar de forma molt eficient els recursos econòmics disponibles, i més en la situació actual. Nosaltres tornem a reclamar que és prioritari assegurar els ajuts que arriben realment al camp, a la vena dels productors i ramaders professionals.\nFrancesc Boronat, president de JARC-COAG Catalunya


La cullerada: Blanc o negre\nCada vegada que el PSOE arriba al poder després del càstig que suposa un govern de dretes, els soferts ciutadans d'esquerres caiem de nou en la trampa de l'alleujament. Deixem anar allò de "per fi ens hem desfet de la dreta". I quan ho diem ens enganyem, perquè sabem de sobres que el PSOE no és un partit d'esquerres, que el PSOE està més a prop del PP que de nosaltres. Tot i això, ells segueixen embolicats en la seva lluita de bons contra dolents, on tot és o blanc o negre, on si no estàs amb ells estàs contra ells.\nAquesta no és la nostra lluita. La polarització de l'espanya bipartidista és per als borregos que s'ho creuen tot. Que s'ho facin ells amb els seus conflictes d'interessos, i a nosaltres que ens deixin en pau. I si s'ha de decidir entre blanc o negre, entre si estàs amb uns o amb els altres, jo decideixo que les dues opcions se'n vagin a la merda, que la meva opció és meva i prou, i que mai més penso prendre partit ni per uns ni per els altres. M'han demostrat massa cops que a l'hora de la veritat, tan uns com altres em donaran pel cul.\nCullerada fotuda per en Puji a les 8:13\nTipus de cullera: Actualitat, Anades d'olla, Política\nAi, benvolgut Puji, fa taaaaants anys que vaig deixar de creure en els polítics...\n13 de març, 2007 08:52\nEfectivament, hem sincronitzat els nostres posts.\n"Paren el mundo (político) que me apeo"\n13 de març, 2007 09:25\nhòsti Puji si poguès ser veritat això que dius...però lamentablement mentre oficialment siguem espanya...això ens afecta i molt! encara que ni afavorim uns ni els altres...segur que sortirem escaldats!\n13 de març, 2007 09:44\nJo crec que, a les properes generals, es mereixerien un 90% d'abstenció.\n13 de març, 2007 09:54\nSí, el PSOE no són les hermanitas de la caridad, però la ràbia, la caspa, los legionarios de cristo i la puta mare que els va cagar (als amics "Joses") millor que no els haguéssim conegut.\n13 de març, 2007 10:02\nl´abstenció nomes afavoreix el vot dels mes radikals que segun que no s´abstenen per tant per evitar que l´ultra-dreta tregui pit em de anar a votar.\n13 de març, 2007 10:52\n(...previ assassinat de tot votant de dretes)\n13 de març, 2007 11:16\nAquest pais aniria millor si tots dos partits s'uneixen i fan un nou partit: PP$O€.\nL'eslogan de campanya: Per la pasta.\nTotal, ara ja ho fan...\n13 de març, 2007 11:46\nPuji: avui estàs clarivident! Per què li has posat l'etiqueta de "anada d'olla" a aquest post tan assenyat???\n13 de març, 2007 12:22\nQuina gran veritat, Puji!!\nPer mi que els del PPSOE facin el que vulguin... La politica s'ha tornat un circ.\n13 de març, 2007 12:27\nTots els polítics de MAdrid, siguin d'esquerra o de dreta, són tots iguals, una colla d'espanyolistes acabats\n13 de març, 2007 15:56\nAbstenció total!!!! A la merda!!!\n13 de març, 2007 17:24\nEl nacionalisme és provincià, inútil i va en contra el ritme del món, però cada cop veig més clar que ens hem de desfer d'aquesta Espanya ronyosa, no per exaltar els valors patris de Catalunya, sinó per alliberar-nos del llast econòmic, social i polític que ens suposen, i amb aquests politiquets que tenim aquí la cosa pinta malament.\nCompanys! Anem treient la pols al mall!\n13 de març, 2007 20:41\nCom es deien les bessones aquelles que sortien al programa Blanc i Negre, presentat per l'Alsius? boxi i boxi?\n14 de març, 2007 14:35\nEs deien Sandra i Maria\n26 d’agost, 2012 21:44


Soroll de Togues - Debats pel Demà\nPublicada en octubre 2, 2020 octubre 2, 2020 Por Iván Montemayor\nPublicada en Articles, OpinióEtiquetado en Catalunya, Estat, Monarquia, Poder Judicial\nPer Ivan Montemayor\nA les grans sedicions, des del segle XIV, s’ataca regularment als agents de justícia, així com als agents de la fiscalitat, i, de manera general, als agents del poder: s’obren les presons, s’expulsa als jutges i es tanquen els tribunals.\nMichel Foucault, Sobre la Justícia Popular, diàleg amb els Maos. Revista Temps Modernes, 1972.\nPenseu que tot el que hem parlat aquí no és el somni d’un il·lús. És la construcció socialista d’un sistema penal per tots compartit, per tots sentit, pels mateixos mestres de barbes que abans es van dir Kropotkin i Karl Marx; tots penseu així, fins i tot els mateixos liberals demòcrates. Qui no sentirà, de tots els que lluiten avui, la creació ideal de la vida que és la justícia, una justícia no cega, sinó humana i comprensiva?\nJuan García Oliver, anarquista i Ministre de Justícia. Obertura de l’any judicial davant el Tribunal Suprem, recollit a Solidaridad Obrera de Barcelona, 1 de Gener de 1937.\nEl rei dels jutges?\n25 de Setembre de 2020. A l’Escola Judicial, a Vallvidrera, el President del Poder Judicial, Carlos Lesmes anuncia que ha parlat amb Felip VI. El Cap d’Estat no està allà amb els nous jutges i magistrats. De les 62 noves places judicial, 56 aniran cap a Catalunya. D’altra banda, només hi ha 6 jutges d’origen català.\nÉs un acte cerimoniòs, però deslluït per la pandemia i la manca de càrrecs polítics. Però llavors arriba el plot twist. Lesmes indica que el rei no ha vingut per indicació del Govern de Pedro Sánchez, però que li hagués agradat ser allà. Exclama un “Viva el rey!” i els nous jutges criden amb ell. Semblaria com si la figura de la monarquia quedés lligada amb els interessos del Poder Judicial, una estructura sota l’hegemonia de les forces conservadores.\nEl jutge Fernando de Rosa ho explicava així a un article al diari La Razón.\nAquest article va ser compartit al twitter del l’Associació Professional de la Magistratura, de caràcter conservador. És l’associació majoritària de jutges, amb més de 1300 afiliats.\nEl dilluns 28 de setembre, el Tribunal Suprem inhabilità definitivament a Joaquim Torra, que va deixar el mateix dia de ser President de la Generalitat. És condemnat a un any i mig d’inhabilitació per no haver despenjat una pancarta, tal i com demanava la Junta Electoral Central de la Provincia de Barcelona. De nou, la política catalana condicionada pel poder judicial. Noves eleccions a principis de 2021.\nDesprés del judici més important de la història recent, el Tribunal Suprem va interpretar que a la tardor del 2017 havien ocorregut diversos delictes de sedició, però no de rebel·lió. La diferència era rellevant entre d’altres coses perquè la rebel·lió hagués obert la porta a la il·legalització de partits polítics.\nA més a més, la rebel·lió pressuposa un intent armat de presa del poder. Això es pot veure de forma literal a la sèrie Rebellion, que narra l’Aixecament de Pasqua dels independentistes irlandesos a l’any 1916. No, aquí el subjecte important era la massa, el tumult, el so de bullanga als carrers el que s’equipara a la violència.\nL’arribada al Govern d’Espanya de la coalició entre el PSOE de Pedro Sánchez i Unidas Podemos va necessitar per força del suport d’ERC i JxCat. Sobre la taula apareix recurrentment la qüestió dels presos. Sense superar la judicialització de la política, difícilment pot haver-hi un diàleg genuí. Poc després, el CGPJ emet un comunicat criticant unes declaracions del Vicepresident Iglesias acusant-lo veladament de voler “polititzar la justícia”.\nDes de llavors, el PP ha bloquejat la renovació del CGPJ per mantenir la majoria conservadora. És necessària una majoria molt ampla al Congrés, de tres cinquenes parts, que només és possible ara mateix amb la participació del PP.\nTot això ens porta fins el dia 30 de Setembre de 2020. El dimecres, el CGPJ en funcions va realizar uns nomenaments claus per a reforçar la preponderància de Lesmes i el sector conservador. Entre d’altres, la majoria conservadora va aconseguir designar per la Sala de lo Penal del Tribunal Suprem a Ángel Hurtado, que va emetre un vot particular contrari a condemnar al PP per finançament irregular i va demanar l’absolució del partit.\nLa dreta realitza, en termes gramscians, una guerra de posicions dintre de l’estat. El bloqueig del pacte parlamentari necessari per renovar el CGPJ va semblar que es resoldria durant l’estiu. Per què el PP no va pactar amb el PSOE? M’atreveixo a afirmar que segurament la competència electoral de VOX influeix en aquesta decisió.\nCentralisme i unificació\nQueda clar que els alts magistrats tenen una visió molt clara del model territorial espanyol.\nS’hauria de superar aquesta l’estructura centralista? A pesar de la cantarella frequent que afirma que Espanya és un dels “estats més descentralitzats del món”, veiem que els moments en què Catalunya ha tingut els seu propi Poder Judicial són escasos.\nFrancesc Pi i Margall va plantejar un poder judicial que no emanés d’un poder central, sino de la pluralidad dels demos que constitueixen la federació. L’autor de Las Nacionalidades va estudiar els casos de justícia federal dels Estats Units, Suïssa i altres estats de tradició federal germànica.\nEl pensament del President de la I República es veu reflectit en el projecte de Constitució Federal de 1873, en el seu article 73, en el títol X:\n“El Tribunal Supremo Federal se compondrá de tres magistrados por cada Estado de la Federación.”\nLa frustració del projecte republicano-federalista va impulsar d’altra banda el catalanisme. Si Pi i Margall va reflexionar sobre com construir un poder judicial que pivotés sobre els diferents estats federats, Valentí Almirall va centrar-se més en la particular creació d’estructures administratives a Catalunya, entre d’elles, tribunals propis.\n“Lo poder judicial estaria confiat als Tribunals que s’ establissin, debent haberni de tots los graus, desde ‘ls de pau ó municipals fins al Suprem catalá. Las nostras qüestions judicials no haurian de sortir may de Catalunya en quant no ‘s referissin á las materias que s’ haguessin confiat als poders generals de la nació. (Pag 335, Lo Catalanisme, 1886). “\nLa Generalitat republicana s’alimenta clarament de la reflexió d’Almirall ja que a l’Estatut de 1932, en el seu article 11, s’articula un control de la Generalitat sobre els tribunals. Els redactors del text també tenien molt interés en el municipalisme judicial.\n“La Generalitat nomenarà els Jutges i Magistrats amb jurisdicció a Catalunya mitjançant concurs entre els compresos en l’escalafó general de l’Estat. El nomenament de Magistrats del Tribunal de Cassació de Catalunya, correspondrà a la Generalitat, de conformitat amb les normes que el seu Parlament determinarà. L’organització i funcionament del Ministeri fiscal, correspon íntegrament a l’Estat, de conformitat amb les lleis generals. Els funcionaris de la Justícia Municipal seran designats per la Generalitat, segons el règim que estableixi. Els nomenaments de Secretaris judicials i de personal auxiliar de l’Administració de Justícia, seran fets per la Generalitat, de conformitat amb les lleis de l’Estat.”\nPer tant, el doble poder República Espanyola-Generalitat, fruit del joc d’equilibris entre les forces republicanes catalanes i les espanyoles, també es manifestava en l’administració judicial. L’Estatut de 1932 era al mateix temps una versió retallada de l’estatut de Núria de 1931, i alhora la creació de la Generalitat era la conseqüència del pacte entre Macià (que havia declarat la República Catalana el 14 d’abril) i els republicans espanyols.\nVeiem que la qüestió de la competència sobre els tribunals va estar present en una de les fites que va originar el cicle del Procés. Va ser una de les institucions que el Tribunal Constitucional va buidar de contingut a l’Estatut al 2010.\nL’estatut de 2006, aprovat en referèndum amb més del 70% de vots favorables, preveia la creació del Consell Català de Justícia. Increiblement, aquesta institució va sobreviure al “cepillado” del que parlava Alfonso Guerra, que considerava el projecte estatutari com infumable. Aquest hagués estat un òrgan desconcentrat que compartiria amb el CGPJ les decisions que afectarien a la magistratura a Catalunya. Entre d’elles, el Consell Català participaria de l’elecció del president del Tribunal Superior de Justícia.\nÉs a dir, a la proposta de l’Estatut, que podríem considerar com a tímida, hi havia dos subjectes des d’on emanava la sobirania popular de la qual es legitima el poder judicial: Espanya en el seu conjunt, ja que el Congrés i el Senat escull el CGPJ, i Catalunya, ja que el Parlament escolliria el Consell Català de Justícia seria designat per Parlament. Per tant, es preconfigurava un Poder Judicial català que fos responsables davant dos demos.\nEl que va ocòrrer després tots ho sabem. La Sentència del Tribunal Constitucional de 2010 va considerar “excesiva” la creació d’aquest òrgan jurisdiccional, d’entre moltes altres qüestions. El TC va posar punt i final al procés autonòmic, carregantse, en paraules del jurista sevillà Javier Pérez Royo, la Constitució Territorial de l’Estat.\nLa famosa sentència afirmava:\n“Es notorio que el Estatuto catalán incurre en un evidente exceso pues ningún órgano, salvo el Consejo General del Poder Judicial puede ejercer la función de gobierno de los órganos jurisdiccionales integrados en el Poder Judicial, exclusivo del Estado, ni otra ley que sea la Orgánica del Poder Judicial puede determinar la estructura y funciones de aquel Consejo”.\nVa anar així. L’Estat de les Autonomies no donava per més, segons el TC. El Consell Català de Justícia, que era una autèntica estructura d’estat, no va arribar a funcionar mai amb les competències previstes. Catalunya, ja sigui com estat independent, com a estat federat o inclús com a Comunitat Autònoma, tindria el seu propi Poder Judicial. Podria ser un consens clau a la societat catalana?\nEn tot cas, un Poble no pot ser sobirà sense aplicar el principi democràtic a tots els poders, i això inclou el judicial.\nCap a la transformació del Poder Judicial\nArribats fins aquí ens podríem preguntar si es possible transformar el Poder Judicial. És un debat pendent que tenim com a societat. No és propi d’una societat democràtica que el govern dels jutges tingui una majoria absoluta d’un color polític que no correspon a cap resultat electoral. Tampoc que no reflecteixi la plurinacionalitat de l’estat, i sigui, conjuntament amb l’exèrcit, una de les administracions més centralitzades.\nEns hem de plantejar col’lectivament com volem que sigui el Poder Judicial. Com afirma Gemma Ubasart, canviant l’accés a la carrera judicial i fiscal per a que sigui de més fàcil accés per a les classes populars. D’altra banda, impedint que un CGPJ en funcions pugui fer nomenaments clau, limitant les seves actuacions.\nAcceptar que els alts tribunals tenen una essència conservadora i nacionalista espanyola sense més reflexió és un error. L’estat és una relació, no una cosa sòlida. Una nova Llei Orgànica del Poder Judicial podria ser un primer pas per un procés de democratització. Una nova LOPJ que de pas ordeni una desconcentració del poder en els Parlaments de les Comunitats Autònomes.\nÉs cert, els Mossos i les presons són competències de la Generalitat i això no les fa més essencialment respectuoses amb els Drets Humans. Nogensmenys, acumulen un historial conegut de maltractaments i vulneracions de drets fonamentals. Però són més fàcils d’observar i controlar. La tradició federalista de Pi i Margall buscava justament això mateix: dividir i subdividir el poder per dissoldre’l progressivament.\nPosem exemples pràctics: els moviments socials d’aquest país van aconseguir prohibir les bales de goma i posar càmeres a les zones cegues de les presons. El Sindicat de Llogateres ha aconseguit regular els lloguers al Parlament gràcies a que existeix un Codi Civil català. La proximitat pot facilitar la tasca de fiscalització del Sistema Penal per part de la societat civil organitzada.\nFinalment, com reaccionaran els alts tribunals en l’actual conjuntura si finalment s’alliberen els presos independentistes? Una reforma del Codi Penal en el tipus de sedició o l’aplicació d’indults serien una desautorització democràtica dels excessos d’aquests bel·ligerants tribunals. No diguem ja una Llei d’Amnistia!\nVeurem alguna forma de Lawfare o Guerra Judicial?\nEncara és d’hora per fer prediccions, que podrien ser massa precipitades. Però de la mateixa manera que a la Transició es parlava de soroll de sabres per referir-se a l’intervencionisme de l’exèrcit, podem parlar de soroll de togues. Un soroll que cada cop és més aclaparador.\nEl retorn de la Troika?


Qui és Marta López?\nSóc una persona creativa. M’agraden les diferents versions de l’art. M’agrada molt la música, l’audiovisual, de fet he estudiat aquestes dues coses, i sempre m’ha agradat moltíssim l’art gràfic. Sempre he anat fent dibuixets, la meva mare és pintora i professora d’història de l’art. Amb la unió de totes aquestes coses, vaig començar a crear les meves llums.\nActualment per guanyar-me la vida he fet del meu hobby la meva feina. Van començar a fer-me encàrrecs per a aniversaris, amic invisible, etc. Vaig penjar fotos a Facebook i van tenir èxit. Va ser llavors quan vaig decidir llençar-me a la piscina!\nCom se’t va acudir crear LuzdePapel?\nEstava a casa d’uns amics, i vaig veure una estructura de llum que em va cridar l’atenció, la meva amiga Anna em va dir: “Te la regalo si fas alguna cosa amb ella”. En un paper vegetal vaig començar la calca d’un dibuix d’Alphonse Mucha, concretament “Dansa”. Es tracta de la silueta allargada d’una dona i coincidia amb l’estructura del llum. El paper es va arrugar bastant i vaig intentar posar-ho bé, va quedar un efecte que semblava fet expressament, la vaig muntar i aquesta va ser la meva primera llum.\nQuins són els majors reptes o problemes amb els que t’has trobat a l’hora de crear LuzdePapel?\nM’agradaria remarcar que abans les feia de paper de pergamí gruixut, però he canviat de material i ara compro directament a una fàbrica les pantalles, amb certificat que compleix amb les normatives de la CE.\nEl meu principal problema va ser trobar proveïdors que em subministressin les pantalles. Ahhh !!! i la poca solidaritat que hi ha entre creadors de llums. Jo anava amb la meva “petitesa” a un venedor de pantalles de Gràcia “Hola, ¿on puc comprar aquest material?” i és que ni em responien.\nFins que vaig trobar els proveïdors que tinc ara. Tot va ser per casualitat de gent que coneixia a una altra gent i al final vaig poder contactar amb ells.\nVaig conèixer de la plataforma a través de la Ivet Gall de Barcelona Activa. Penso que és una gran idea que no només es tracti de vendre dissenys, sinó que també ajudeu al dissenyador facilitant informació. Feu coses que al dissenyador li pot costar una mica, que és el seu treball també però a un dissenyador el que li agrada realment és crear i produir. Que et representin davant tercers (en aquest cas les botigues), tranquil·litza. Anar a defensar-te tu mateixa crea una confrontació rara, “Posa el meu disseny aquí o allà que és millor”, en canvi si ho fa una tercera persona és com més impersonal. És una feina, vosaltres ho fareu perquè això ha d’estar ben fet, sense que sembli pretensiós.\nTambé em sembla molt interessant que poseu en contacte els dissenyadors entre ells, per compartir informació, proveïdors, experiències, etc.\nConvenç-me: Per què tothom hauria de tenir un disseny de LuzdePapel a casa?\nPerquè està fet aquí, amb materials d’aquí. Perquè cadascuna de les llums esta feta a mà, són úniques. Es pot dir que cadascuna d’elles és una obra d’art. Tot està serigrafiat manualment i pintat amb pinzell. És com tenir un quadre penjat, que a més és funcional i dóna llum.\nNo t’oblidis de subscriure’t al nostre newsletter mensual! Només un email al mes on t’informen de tot el talent nou que anem descobrint. No t’ho pots perdre! 😉


Fer plans, si pots - Regió7\nFer plans, si pots\n07·10·19 | 23:20\nLa UGT alerta que el 40% dels treballadors de Catalunya tenen llocs de treball precaris. És a dir, que tenen un sou que no dona per viure, unes condicions laborals que no voldrien per a si mateixes cap de les senyories de les cambres, i unes jornades de treball prepreconstitucionals. És el que hi ha, afirmaran els que no hi veuen una absoluta molèstia.\nAquests mateixos precaritzats seran els que, quan arribi la imminent onada de crisi, seran assenyalats com els culpables únics i sense disculpa de totes les desgràcies del país i els seus voltants. Ja ho saben: els que estiren més el braç que la màniga. Els que no saben comprar-se/llogar-se un pis on malviure. Els que, ultraestimulats per una societat no ja de consum (que vell, això!), sinó del rebuig reaprofitat i de l'obsolescència programada (del consumidor), malden per adquirir l'últim producte de marca blanca als prestatges.\nD'ells seran totes les culpes. Per no haver-se format millor i per haver acabat en una feina de merda que encara gràcies que conserven avui.\nEn plena campanya electoral aquest hauria de ser, no el primer punt programàtic, sinó el pròleg de qualsevol programa. La dignitat és ben bé això: tenir alguna cosa per viure i de què viure per poder fer algun pla (no només de jubilació) mentre la vida passa.


El trencaclosques del AmorRelats i opinió - Pep Cassany\nHome / Psicologia de carrer / El trencaclosques del Amor\nEl trencaclosques del Amor\nPsicologia de carrer\nTots tenim una necessitat o altra i molts, es passen mitja vida perseguint el somni d'omplir aquest buit. Fent un paral·lelisme, hi ha qui s'entossudeix a construir un trencaclosques on li manquen peces i per més que busca i remena, obsessionat, no troba la peça d'encaix. La frustració els envaeix cada cop que pensen en els buits i ja no recorden la il·lusió que tenien quan van començar o l'emoció que els provocava cada cop que, casualment, trobaven una de les peces que encaixaven perfectament amb les altres.\nMolts, idealitzen la imatge del trencaclosques. Creuen que un cop acabat, hauran aconseguit la fita proposada i la imatge completa serà perfecte.\nCertament, la vida no és un trencaclosques i molt menys, perfecta. La vida és tot el que ens envolta en el camí entre el naixement i la mort. Abans i després de nosaltres, hi ha vida.\nDe nosaltres depèn com viure el camí, gaudint-lo o patint-lo. Creure que temps passats foren millors i tenir por del que vindrà, no ens permetria viure el dia a dia com al regal que sens dubte ens dóna la vida. Per tant, viure del passat o d'un futur imaginari, pot provocar-nos malestar, nervis o frustració.\nUna de les necessitats bàsiques de qualsevol persona és estimar o ser estimat. L'amor.\nExisteixen moltes tipologies d'amor, tot i que jo els resumiria en dos tipus, l'incondicional i el condicional.\nAl néixer, l'amor incondicional ens és lliurat normalment pels nostres pares i germans. i nosaltres, el lliurarem als nostres fills i poques vegades, a família, amics o una altra persona.\nEstimar a qui envolta les nostres vides és condicional aels seus comportaments, valors, atracció física o qualsevol dels sentiments que nosaltres considerem positius. Estimarem a aquells que creiem ens aporten o els volem aportar quelcom que farà millors les nostres vides i a canvi, ens proposem oferir-los el millor de nosaltres, l'amor.\nL'estima perduda es converteix en un sentiment traït.\nQuan ens manca l'amor amb una parella i ens entossudim a recercar-ne una altra per tal d'omplir el buit provocat per estimar o ser estimat, a voltes la necessitat vital es pot convertir en obsessió. Les obsessions, encara que tinguin contingut positiu, ens ennuvolen el cervell i no ens permeten gaudir d'altres persones o coses que tenim a l'abast per ser feliços. La imatge idealitzada del trencaclosques acabat, a voltes és, absurdament fixada en el buit de la peça que ens manca i per tant, no som capaços de contemplar la bellesa de la imatge formada al davant.\nPer a mi, la diferència principal entre l'amor i la necessitat d'estimar és que, l'amor és incondicional i estimar ens condiciona.\nQuan parlar de sentiments es fa complex i l'amor, és el més complex dels sentiments d'una persona, pensa com li explicaries als teus fills. Per sort, llegir El Petit Princep ens pot donar un cop de mà.\nFinalment el post que m'ha fet reflexionar y escriure, la diferència entre dos mots castellans "querer y amar". Cal llegir-lo i aprendre'n.\nEl trencaclosques del Amor Reviewed by Pep Cassany on 26 de novembre Rating: 5


La CUP de Girona denuncia la presència d'un grup feixista a les graderies de Montilivi La República\nLa CUP de Girona denuncia la presència d’un grup feixista a les graderies de Montilivi\nLa CUP de Girona ha denunciat aquest dissabte al vespre a les portes de l’estadi de Montilivi, minuts abans de l’inici del partit de lliga amb l’Albacete, la presència d’un grup d’ideologia feixista a les graderies del camp. El portaveu de la formació, Jordi Navarro, ha lamentat que agents dels Mossos d’Esquadra i la Policia Municipal de Girona els hagin impedit acabar de repartir unes octavetes en les quals denunciaven la presència del grup a l’estadi i creu que amb aquest fet ‘s’ha vulnerat la llibertat d’expressió’. El grup ultra fa ostentació de banderes espanyoles i profereix càntics racistes, xenòfobs i homòfobs. ‘És un grup reduït, però que existeix, i pensem que en un camp de futbol no és la millor manera per aconseguir un clima de diàleg i entesa’, ha comentat Navarro. La resposta de la directiva del club s’ha limitat a negar els arguments de la CUP, tot equiparant la simbologia catalana amb la del grup ultra.\nSegons la CUP, es tracta d”Ultras Gerona’ i tenen connexions amb el ‘Comando Gerona’. ‘Els espectadors del Girona tampoc es lliuren de veure com els integrants del grup fan la salutació feixista’, afegeixen, al mateix temps que han demanat ‘l’actuació urgent de l’Ajuntament per reconduir la situació i evitar que el grup ultra continuï mostrant aquesta actitud a les grades’.\nEn declaracions a l’ACN, Navarro ha explicat com fa uns mesos es va detectar la presència al gol sud de l’estadi de Montilivi un grup d’aficionats ‘que feia ostentació de banderes espanyoles’ i que proferien ‘càntics racistes, xenòfobs i homòfobs’. ‘És un grup reduït, però que existeix, i pensem que en un camp de futbol no és la millor manera per aconseguir un clima de diàleg i entesa’, ha afegit.\nNavarro ha denunciat que efectius dels Mossos d’Esquadra i la Policia Municipal han impedit que els membres de la CUP acabessin de repartir els fulletons on s’informava als socis i afeccionats de la presència d’aquest grup. Navarro ha lamentat que, tot i trobar-se en la via pública, s’hagi ‘vulnerat’ la llibertat d’expressió. Malgrat això, ha celebrat que els aficionats els hagin donat suport. ‘S’han acostat a nosaltres i han qüestionat l’actuació de la policia’, ha afegit.\nFinalment, els membres de la CUP han optat per marxar perquè ‘sinó no sabem què hagués pogut passar’. En alguns moments, hi ha hagut algunes empentes, tot i que no s’han registrat incidents importants. Des de la CUP, segons ha dit, es va denunciar la presència d’aquest grup a l’estadi, però la resposta de la directiva va ser ‘entre diplomàtica i negativa, van dir que no ens recolzarien i que era una percepció nostra’. Davant de la queixa presentada per la CUP, la resposta de la directiva del Girona F.C pretenia equiparar la simbologia catalana amb la del grup ultra. ‘Respectem el Girona F.C. i el seu equip, però no compartim aquesta posició’, ha finalitzat.


JODIC » jodic\nJORNADES KDM TARDOR 2018\nTu pots fer possible les Supercurses de Lleida, fes de voluntari/a!\nLes Supercurses by The Family Run és un esdeveniment esportiu, familiar i festiu sense precedents que combina la vessant esportiva, inclusiva, festiva i solidària. En aquesta cursa corren infants des de 0 fins a 15 anys i el denominador comú́ és que tots arriben a meta de la mà dels que més estimen (pares, tiets, germans grans…). Aquesta cursa ja s’ha fet a Barcelona i el proper 25 de setembre la ciutat de Lleida serà seu d’aquest esdeveniment per a totes les edats. Aquest segon esdeveniment comptarà amb la col·laboració de la nostra associació mitjançant els voluntaris i les voluntàries que hi vulguin participar. Aquest nou voluntariat constarà de dos […]


Un estudi recent liderat per l'Institut de Recerca Biomèdica de Barcelona conclou que una dieta rica en oli de palma fa que els tumors siguin més agre\nssius i amb més capacitat de fer metàstasi. Convidem el periodista Marc Casanovas, que ho ha estudiat a fons. Ens explicarà els motius pels quals, malgrat tot, la indústria alimentària continua utilitzant l'oli de palma. Se'n pot prohibir l'ús? Les empreses estan obligades a etiquetar l'oli de palma? Amb pressió social es podria aconseguir un canvi de tendència? Entrem a la cuina de la Ronit Stern, una cuinera israeliana que des del seu auster i acollidor restaurant de Barcelona, La Balabusta, ens ensenya com es menja a Tel-Aviv. L'actriu Nausicaa Bonnín tasta un nou producte sospitós al "Nyap o top?" Descobrirem amb què ens sorprèn el so del Salvador Garcia-Arbós i el xef Toni Gordillo ens farà salivar amb l'especialitat del seu restaurant: El hogar gallego, a Calella.\nUn estudi recent liderat per l'Institut de Recerca Biomèdica de Barcelona conclou que una dieta rica en oli de palma fa que els tumors siguin més agressius i amb més capacitat de fer metàstasi. Convidem el periodista Marc Casanovas, que ho ha estudiat a fons. Ens explicarà els motius pels quals, malgrat tot, la indústria alimentària continua utilitzant l'oli de palma. Se'n pot prohibir l'ús? Les empreses estan obligades a etiquetar l'oli de palma? Amb pressió social es podria aconseguir un canvi de tendència? Entrem a la cuina de la Ronit Stern, una cuinera israeliana que des del seu auster i acollidor restaurant de Barcelona, La Balabusta, ens ensenya com es menja a Tel-Aviv. L'actriu Nausicaa Bonnín tasta un nou producte sospitós al "Nyap o top?" Descobrirem amb què ens sorprèn el so del Salvador Garcia-Arbós i el xef Toni Gordillo ens farà salivar amb l'especialitat del seu restaurant: El hogar gallego, a Calella.\nRicard Camera té cinc restaurants a València, un dels quals reconegut amb dues estrelles Michelin, i acaba d'anunciar que el tancarà els caps de setma\nna perquè els seus treballadors puguin descansar. Premi Nacional de Gastronomia i fill adoptiu de la ciutat de València, és un dels cuiners més singulars que tenim. També visita el restaurant caníbal el nostre crític de capçalera, Philippe Regol. Amb ell comentarem dues pel·lícules sobre la restauració que s'acaben d'estrenar: "Delicioso" i "Hierve". També ens descobrirà l'última creació d'un reputat pastisser francès, François Perret, que serveix un croissant amb forma rectangular a la pastisseria del Ritz. Al "Nyap o top" convidem Joan Botta, que ara dirigeix i presenta "El suplement". Li farem tastar un plat que li recordarà la seva experiència treballant a "El Cafè de la República" amb Joan Barril. I el so del Salvador d'aquesta setmana fa un homenatge a la infusió de camamilla.\nRicard Camera té cinc restaurants a València, un dels quals reconegut amb dues estrelles Michelin, i acaba d'anunciar que el tancarà els caps de setmana perquè els seus treballadors puguin descansar. Premi Nacional de Gastronomia i fill adoptiu de la ciutat de València, és un dels cuiners més singulars que tenim. També visita el restaurant caníbal el nostre crític de capçalera, Philippe Regol. Amb ell comentarem dues pel·lícules sobre la restauració que s'acaben d'estrenar: "Delicioso" i "Hierve". També ens descobrirà l'última creació d'un reputat pastisser francès, François Perret, que serveix un croissant amb forma rectangular a la pastisseria del Ritz. Al "Nyap o top" convidem Joan Botta, que ara dirigeix i presenta "El suplement". Li farem tastar un plat que li recordarà la seva experiència treballant a "El Cafè de la República" amb Joan Barril. I el so del Salvador d'aquesta setmana fa un homenatge a la infusió de camamilla.\nEls tres Reis d'Orient han reservat taula al restaurant caníbal: Carme Gasull, Jordi Luque Sanz i Oscar Guayabero. Dos periodistes i un dissenyador am\nb qui compartim taula. Què és el que més els ha demanat la gent aquest any? A quin personatge del món gastronòmic voldrien regalar-li alguna cosa? A qui li portarien carbó? I, si s'atreveixen a fer previsions, de què es parlarà aquest 2022? Ja que els tenim asseguts a taula, els fem tastar una les creacions d'aquest Nadal que més ens ha sorprès: el torró de pa amb tomàquet. Serà nyap o serà top?\nEls tres Reis d'Orient han reservat taula al restaurant caníbal: Carme Gasull, Jordi Luque Sanz i Oscar Guayabero. Dos periodistes i un dissenyador amb qui compartim taula. Què és el que més els ha demanat la gent aquest any? A quin personatge del món gastronòmic voldrien regalar-li alguna cosa? A qui li portarien carbó? I, si s'atreveixen a fer previsions, de què es parlarà aquest 2022? Ja que els tenim asseguts a taula, els fem tastar una les creacions d'aquest Nadal que més ens ha sorprès: el torró de pa amb tomàquet. Serà nyap o serà top?\nEn aquest menú especial del dia de Nadal, convidem el cantautor Quico Pi de la Serra al Restaurant Caníbal. Ha vingut acompanyat d'una de les seves gu\nitarres per tocar-nos alguna cosa "nadalenca". Li fem tastar un dels panettones més famosos del mercat, el del supermercat Lidl, que segurament triomfa pel seu baix preu. Serà Nyap o Top? De panettones en sap, i molt, el cuiner italià Nicola Poltronieri, que també ens explicarà com veuen els italians les tradicions catalanes dels àpats nadalencs, amb la pasta com a protagonista: galets i canelons. I farem un brindis amb la nostra sommelier Clara Antúnez, que ens recomana bons vins per a aquestes festes amb una excel·lent relació qualitat-preu.\nEn aquest menú especial del dia de Nadal, convidem el cantautor Quico Pi de la Serra al Restaurant Caníbal. Ha vingut acompanyat d'una de les seves guitarres per tocar-nos alguna cosa "nadalenca". Li fem tastar un dels panettones més famosos del mercat, el del supermercat Lidl, que segurament triomfa pel seu baix preu. Serà Nyap o Top? De panettones en sap, i molt, el cuiner italià Nicola Poltronieri, que també ens explicarà com veuen els italians les tradicions catalanes dels àpats nadalencs, amb la pasta com a protagonista: galets i canelons. I farem un brindis amb la nostra sommelier Clara Antúnez, que ens recomana bons vins per a aquestes festes amb una excel·lent relació qualitat-preu.\nA l'Hospital Psiquiàtric Mare de Déu de la Mercè de Barcelona fa gairebé 10 anys que fan un taller de cuina per ajudar en la recuperació les persones\nque tenen trastorns mentals greus. Parlem amb Anna Serra, psicòloga de l'hospital; amb Emma Gallardo, auxiliar de clínica i encarregada del taller de cuina, i amb dues de les assistents al taller, que ens expliquen com comprar, cuinar i després menjar plegats les ajuda a guanyar confiança i autonomia. També visita el restaurant caníbal Toni Massanés, director de la Fundació Alícia, des d'on fa anys que observen la relació del cervell amb l'estómac, que molts anomenen "el segon cervell". I al "Nyap o top?", la secció en què decidim si un producte de supermercat és una delícia o bé un despropòsit, convidem un dels cantants que ha participat en el disc de La Marató: Joan Garrido. També descobrirem el so del Salvador Garcia-Arbós i el plat estrella del restaurant Niu Nou, a Bagà, el Berguedà\nA l'Hospital Psiquiàtric Mare de Déu de la Mercè de Barcelona fa gairebé 10 anys que fan un taller de cuina per ajudar en la recuperació les persones que tenen trastorns mentals greus. Parlem amb Anna Serra, psicòloga de l'hospital; amb Emma Gallardo, auxiliar de clínica i encarregada del taller de cuina, i amb dues de les assistents al taller, que ens expliquen com comprar, cuinar i després menjar plegats les ajuda a guanyar confiança i autonomia. També visita el restaurant caníbal Toni Massanés, director de la Fundació Alícia, des d'on fa anys que observen la relació del cervell amb l'estómac, que molts anomenen "el segon cervell". I al "Nyap o top?", la secció en què decidim si un producte de supermercat és una delícia o bé un despropòsit, convidem un dels cantants que ha participat en el disc de La Marató: Joan Garrido. També descobrirem el so del Salvador Garcia-Arbós i el plat estrella del restaurant Niu Nou, a Bagà, el Berguedà\nSegurament el Nadal és l'època de l'any en què mengem més xocolata, i més peix i marisc! D'on ve la xocolata que mengem? I com afecta el canvi climàti\nc el seu conreu? Ho descobrim amb el Marc Casanovas, que ho sap tot d'alimentació i escalfament global. I la nostra pescadora de referència, l'Àgueda Vitòria, ens explica per què pugen tant els preus del marisc per aquestes dates, i quins són els peixos alternatius que també poden fer festa en un àpat de Nadal sense necessitat d'arruïnar-nos. El llibreter caníbal Nacho Borraz, de La Central de Barcelona, ens fa la tria dels 6 millors llibres sobre cuina i gastronomia que s'han publicat aquest any. Llibres que podem regalar o autoregalar-nos aquestes festes: que ens fan pensar, que ens animen a cuinar i que ens fan salivar només mirant-los. També descobrim el so del Salvador Garcia-Arbós, i els del restaurant Marimorena, a Sant Boi de Llobregat, ens fan venir ganes de visitar-los per tastar el seu fricandó de carxofes.\nSegurament el Nadal és l'època de l'any en què mengem més xocolata, i més peix i marisc! D'on ve la xocolata que mengem? I com afecta el canvi climàtic el seu conreu? Ho descobrim amb el Marc Casanovas, que ho sap tot d'alimentació i escalfament global. I la nostra pescadora de referència, l'Àgueda Vitòria, ens explica per què pugen tant els preus del marisc per aquestes dates, i quins són els peixos alternatius que també poden fer festa en un àpat de Nadal sense necessitat d'arruïnar-nos. El llibreter caníbal Nacho Borraz, de La Central de Barcelona, ens fa la tria dels 6 millors llibres sobre cuina i gastronomia que s'han publicat aquest any. Llibres que podem regalar o autoregalar-nos aquestes festes: que ens fan pensar, que ens animen a cuinar i que ens fan salivar només mirant-los. També descobrim el so del Salvador Garcia-Arbós, i els del restaurant Marimorena, a Sant Boi de Llobregat, ens fan venir ganes de visitar-los per tastar el seu fricandó de carxofes.\nEl mar i muntanya és un dels conceptes més genuïns de la cuina catalana. Ha perdurat amb desenes de formes i fórmules: pollastre amb escamarlans, sèpi\na amb mandonguilles, peus de porc amb gambes, guatlles amb fesols, cloïsses i peus de porc, calamars farcits de carn¿ El nostre conseller d'afers gastronòmics, el cuiner italià Nicola Poltronieri, ens fa veure totes les seves virtuts, descobrim si hi ha res a Itàlia que s'assembli i ens ensenya a preparar uns galets mar i muntanya, amb botifarra i gambes. Amb quina beguda acompanya bé els plats de mar i muntanya? La nostra sommelier, Clara Antúnez, ens proposa un vi escumós. Aprofitem l'avinentesa per fer el manual definitiu i aclarir tot l'embolic darrere el xampany, el cava, el Corpinnat, el Clàssic Penedès i els ancestrals. I fem salivera amb una sopa de pa: l'especialitat del restaurant Ca l'Amador, a Josa del Cadí, a l'Alt Urgell.\nEl mar i muntanya és un dels conceptes més genuïns de la cuina catalana. Ha perdurat amb desenes de formes i fórmules: pollastre amb escamarlans, sèpia amb mandonguilles, peus de porc amb gambes, guatlles amb fesols, cloïsses i peus de porc, calamars farcits de carn¿ El nostre conseller d'afers gastronòmics, el cuiner italià Nicola Poltronieri, ens fa veure totes les seves virtuts, descobrim si hi ha res a Itàlia que s'assembli i ens ensenya a preparar uns galets mar i muntanya, amb botifarra i gambes. Amb quina beguda acompanya bé els plats de mar i muntanya? La nostra sommelier, Clara Antúnez, ens proposa un vi escumós. Aprofitem l'avinentesa per fer el manual definitiu i aclarir tot l'embolic darrere el xampany, el cava, el Corpinnat, el Clàssic Penedès i els ancestrals. I fem salivera amb una sopa de pa: l'especialitat del restaurant Ca l'Amador, a Josa del Cadí, a l'Alt Urgell.\nInvestiguem el significat d'una de les etiquetes més visibles ara mateix a les lleixes dels supermercats, la de "BENESTAR ANIMAL - ANIMAL WELFAIR". Pa\nrlem amb Carles Rosell, gestor de l'àrea de Producció Animal de l'IRTA, l'organisme al darrere d'ANIMAL WELFAIR. I també amb Javier Guzman, director de l'organització Justícia Alimentària, l'organització autora del revelador informe "Las mentiras que comemos". Ens visita la nostra pescadora de referència, l'Àgueda Vitòria, que ve acompanyada de Cristina Caparrós, armadora i responsable de "La Platgeta". Amb elles parlem de la relació que una ciutat tan gran com Barcelona té amb la pesca, del futur de la professió i dels peixos que ara estan de temporada. Amb el Toni Massanés, director de la Fundació Alícia, responem a una nena que vol saber què és la reacció de Maillard. També descobrirem un nou so del Salvador Garcia-Arbós i al restaurant El Petit Duval de Calafell ens faran venir gana amb la seva especialitat.\nInvestiguem el significat d'una de les etiquetes més visibles ara mateix a les lleixes dels supermercats, la de "BENESTAR ANIMAL - ANIMAL WELFAIR". Parlem amb Carles Rosell, gestor de l'àrea de Producció Animal de l'IRTA, l'organisme al darrere d'ANIMAL WELFAIR. I també amb Javier Guzman, director de l'organització Justícia Alimentària, l'organització autora del revelador informe "Las mentiras que comemos". Ens visita la nostra pescadora de referència, l'Àgueda Vitòria, que ve acompanyada de Cristina Caparrós, armadora i responsable de "La Platgeta". Amb elles parlem de la relació que una ciutat tan gran com Barcelona té amb la pesca, del futur de la professió i dels peixos que ara estan de temporada. Amb el Toni Massanés, director de la Fundació Alícia, responem a una nena que vol saber què és la reacció de Maillard. També descobrirem un nou so del Salvador Garcia-Arbós i al restaurant El Petit Duval de Calafell ens faran venir gana amb la seva especialitat.\nLa periodista Carme Gasull ens explica com es produeix la carn de xai. En parlarem amb Yas Recht, pastora d'ovelles a Sant Hilari Sacalm, a la Selva;\namb Kiko Torrents, cuiner del restaurant P7s de l'Hotel Pessets de Sort, i amb la Maribel i el Jordi de "Corder Xisquet de Madó", al Pallars. La cuina espanyola i la cuina francesa es troben en el San Sebastian Gastronomika. Comentem què ha donat de si l'edició d'enguany amb el nostre crític gastronòmic de capçalera, Philippe Regol. També seu al restaurant caníbal la flamant guanyadora del Premi de Periodisme Gastronòmic Pau Alborà i Torras, la francesa Julie Andrieu, directora i presentadora de l'exitós programa de la televisió pública francesa "Les carnets de Julie". Al "Nyap o top?" l'actor Lluís Marco haurà de tastar menjar de supervivència dins d'una llauna. Descobrirem el so del Salvador Garcia-Arbós i se'ns farà la boca aigua amb l'especialitat de la Fonda Europa, a Granollers.\nLa periodista Carme Gasull ens explica com es produeix la carn de xai. En parlarem amb Yas Recht, pastora d'ovelles a Sant Hilari Sacalm, a la Selva; amb Kiko Torrents, cuiner del restaurant P7s de l'Hotel Pessets de Sort, i amb la Maribel i el Jordi de "Corder Xisquet de Madó", al Pallars. La cuina espanyola i la cuina francesa es troben en el San Sebastian Gastronomika. Comentem què ha donat de si l'edició d'enguany amb el nostre crític gastronòmic de capçalera, Philippe Regol. També seu al restaurant caníbal la flamant guanyadora del Premi de Periodisme Gastronòmic Pau Alborà i Torras, la francesa Julie Andrieu, directora i presentadora de l'exitós programa de la televisió pública francesa "Les carnets de Julie". Al "Nyap o top?" l'actor Lluís Marco haurà de tastar menjar de supervivència dins d'una llauna. Descobrirem el so del Salvador Garcia-Arbós i se'ns farà la boca aigua amb l'especialitat de la Fonda Europa, a Granollers.\nEs calcula que el 75% dels aliments que es produeixen arreu del món depenen de la pol·linització d'insectes. Les abelles són les principals pol·linitz\nadores però ja fa un temps que cada vegada n'hi ha menys. Ens ho expliquen els biòlegs Berta Caballero i David Bertran, tots dos comissaris de l'exposició "Més que abelles. Pol·linitzadors i flors, la vida en joc". Visitem l'exposició i també intentem trobar alguna abella a l'hotel d'abelles del Jardí Botànic de Barcelona. I la mel? Com afecta l'escalfament global en la producció de mel? Ens ho explica el periodista Marc Casanovas, que investiga la relació entre alimentació i canvi climàtic. Amb el gurmet rodamón Jordi Luque Sanz descobrim què mengen a Suècia, el país nòrdic que cuina més enllà del que es ven a les botigues d'Ikea. La nostra amfitriona és Nina Olson, cuinera del restaurant suec Papa Sven. I el Salvador Garcia-Arbós fa un homenatge al característic so dels escuradents.\nEs calcula que el 75% dels aliments que es produeixen arreu del món depenen de la pol·linització d'insectes. Les abelles són les principals pol·linitzadores però ja fa un temps que cada vegada n'hi ha menys. Ens ho expliquen els biòlegs Berta Caballero i David Bertran, tots dos comissaris de l'exposició "Més que abelles. Pol·linitzadors i flors, la vida en joc". Visitem l'exposició i també intentem trobar alguna abella a l'hotel d'abelles del Jardí Botànic de Barcelona. I la mel? Com afecta l'escalfament global en la producció de mel? Ens ho explica el periodista Marc Casanovas, que investiga la relació entre alimentació i canvi climàtic. Amb el gurmet rodamón Jordi Luque Sanz descobrim què mengen a Suècia, el país nòrdic que cuina més enllà del que es ven a les botigues d'Ikea. La nostra amfitriona és Nina Olson, cuinera del restaurant suec Papa Sven. I el Salvador Garcia-Arbós fa un homenatge al característic so dels escuradents.\nEl pastís de formatge d'estil basc està conquerint el món. The New York Times el va escollir sabor de l'any per la seva textura i veritable gust de fo\nrmatge. Parlem amb Jon Cake, un enginyer aeronàutic que va començar a fer pastissos de formatge durant la pandèmia. En fa de molts tipus de formatges, i l'última versió inclou formatges suïssos. Aprofitem per descobrir la cultura formatgera de Suïssa, un país que elabora tots els seus formatges de forma artesanal, amb llet crua i en microformatgeries. Toni Massanés, director de la Fundació Alícia, ens resol el dubte de per què es diu sempre que la verdura, la fruita i el peix és més saludable que la carn. I la pescadora Àgueda Vitòria ens explica quina és la petjada ecològica de menjar peix. Sentirem poesia en un minut a partir d'un so que surt de la cuina del Salvador Garcia-Arbós i el restaurant Albert Guzmán, a Sant Carles de la Ràpita, ens farà venir gana amb la seva especialitat.\nEl pastís de formatge d'estil basc està conquerint el món. The New York Times el va escollir sabor de l'any per la seva textura i veritable gust de formatge. Parlem amb Jon Cake, un enginyer aeronàutic que va començar a fer pastissos de formatge durant la pandèmia. En fa de molts tipus de formatges, i l'última versió inclou formatges suïssos. Aprofitem per descobrir la cultura formatgera de Suïssa, un país que elabora tots els seus formatges de forma artesanal, amb llet crua i en microformatgeries. Toni Massanés, director de la Fundació Alícia, ens resol el dubte de per què es diu sempre que la verdura, la fruita i el peix és més saludable que la carn. I la pescadora Àgueda Vitòria ens explica quina és la petjada ecològica de menjar peix. Sentirem poesia en un minut a partir d'un so que surt de la cuina del Salvador Garcia-Arbós i el restaurant Albert Guzmán, a Sant Carles de la Ràpita, ens farà venir gana amb la seva especialitat.\nÉs castanyada i no hem tingut millor idea que fer tastar uns panellets de supermercat a Jordi Butrón, el pastisser més prestigiós del país. Seran nyap\no top? Jordi Butrón, al capdavant de l'escola de pastisseria Espai Sucre, aprofita la seva visita al restaurant caníbal per presentar-nos "El método Espai Sucre" (Planeta Gastro). L'allioli és una salsa única: demana molt pocs ingredients i és una bomba de sabor. El nostre conseller d'afers gastronòmics, l'italià Nicola Poltronieri, n'és un enamorat i ens cantarà totes les seves virtuts. Sentirem en directe com el fan al restaurant Ultramarinos Marín, famós pel seu allioli meravellós. I per acompanyar-lo, la sommelier Clara Antúnez ens serveix una cervesa làmbica. Descobrirem quin és el so del Salvador d'aquesta setmana i salivarem amb l'especialitat del restaurant Ca l'Esteve a Castellbisbal.\nÉs castanyada i no hem tingut millor idea que fer tastar uns panellets de supermercat a Jordi Butrón, el pastisser més prestigiós del país. Seran nyap o top? Jordi Butrón, al capdavant de l'escola de pastisseria Espai Sucre, aprofita la seva visita al restaurant caníbal per presentar-nos "El método Espai Sucre" (Planeta Gastro). L'allioli és una salsa única: demana molt pocs ingredients i és una bomba de sabor. El nostre conseller d'afers gastronòmics, l'italià Nicola Poltronieri, n'és un enamorat i ens cantarà totes les seves virtuts. Sentirem en directe com el fan al restaurant Ultramarinos Marín, famós pel seu allioli meravellós. I per acompanyar-lo, la sommelier Clara Antúnez ens serveix una cervesa làmbica. Descobrirem quin és el so del Salvador d'aquesta setmana i salivarem amb l'especialitat del restaurant Ca l'Esteve a Castellbisbal.\nSostenibilitat és la gran paraula protagonista del món de la gastronomia, que s'ha trobat aquesta setmana a Barcelona, on ha coincidit el Fòrum Gastro\nnòmic de Barcelona i la Setmana Ciutadana de l'Alimentació Sostenible. Però, què vol dir que un restaurant sigui sostenible? I un producte sostenible? I les persones que treballen a la restauració¿ poden tenir una professió amb condicions dignes? En parlem amb diferents professionals del sector: amb productors, amb emprenedors, amb cuiners com Artur Martínez o Ricard Camarena i també amb la mirada sempre lúcida del nostre crític de capçalera, Philippe Regol. També visita el restaurant caníbal el dissenyador Óscar Guayabero, que ens parla de la fusta. Descobrim totes les propietats dels estris de cuina fets de fusta, que són sostenibles, biodegradables, renovables i no tòxics.\nSostenibilitat és la gran paraula protagonista del món de la gastronomia, que s'ha trobat aquesta setmana a Barcelona, on ha coincidit el Fòrum Gastronòmic de Barcelona i la Setmana Ciutadana de l'Alimentació Sostenible. Però, què vol dir que un restaurant sigui sostenible? I un producte sostenible? I les persones que treballen a la restauració¿ poden tenir una professió amb condicions dignes? En parlem amb diferents professionals del sector: amb productors, amb emprenedors, amb cuiners com Artur Martínez o Ricard Camarena i també amb la mirada sempre lúcida del nostre crític de capçalera, Philippe Regol. També visita el restaurant caníbal el dissenyador Óscar Guayabero, que ens parla de la fusta. Descobrim totes les propietats dels estris de cuina fets de fusta, que són sostenibles, biodegradables, renovables i no tòxics.\nEl plàtan és a l'ADN de l'illa de La Palma, la segona illa de les Canàries que més en produeix. Ara mateix un 5% dels conreus han quedat destrossats p\nel volcà Cumbre Vieja, encara que un dels problemes més greus és la cendra. Parlem amb Javier Lopez-Cepero, enginyer agrònom del Departament Tècnic de la Cooperativa Platanera de Canàries (Coplaca). I mirant al futur, el Marc Casanovas també ha estudiat a fons com pot afectar el canvi climàtic una de les fruites més consumides del món. Amb el gourmet rodamón, Jordi Luque-Sanz, descobrim l'essència de la cuina mexicana, basada sobretot en el blat de moro. La master class ens la farà el cuiner mexicà Juan Pescador. Fem un tast d'un producte de supermercat amb una de les cuineres veganes amb més èxit a les xarxes, La Gloria Vegana, per determinar si és nyap o top. Descobrim el so del Salvador Garcia-Arbós, i el restaurant del barri del Raval de Barcelona Las Fernández ens fa salivera amb la seva especialitat.\nEl plàtan és a l'ADN de l'illa de La Palma, la segona illa de les Canàries que més en produeix. Ara mateix un 5% dels conreus han quedat destrossats pel volcà Cumbre Vieja, encara que un dels problemes més greus és la cendra. Parlem amb Javier Lopez-Cepero, enginyer agrònom del Departament Tècnic de la Cooperativa Platanera de Canàries (Coplaca). I mirant al futur, el Marc Casanovas també ha estudiat a fons com pot afectar el canvi climàtic una de les fruites més consumides del món. Amb el gourmet rodamón, Jordi Luque-Sanz, descobrim l'essència de la cuina mexicana, basada sobretot en el blat de moro. La master class ens la farà el cuiner mexicà Juan Pescador. Fem un tast d'un producte de supermercat amb una de les cuineres veganes amb més èxit a les xarxes, La Gloria Vegana, per determinar si és nyap o top. Descobrim el so del Salvador Garcia-Arbós, i el restaurant del barri del Raval de Barcelona Las Fernández ens fa salivera amb la seva especialitat.\nCada vegada hi ha més joves que decideixen deixar de menjar carn. Un moviment que reflecteix una societat preocupada pel benestar animal i pel medi am\nbient. En parlem amb una jove de 13 anys, la Ginebra. Preguntem a la seva mare, l'Empar Moliner, com ho veu. També visitem la primera carnisseria vegana de Catalunya, la Farmers Veggie Butchers, especialitzada en productes 100% vegetals i artesans. Allà ens trobem amb Juanjo Càceres, doctor en Història, especialitzat en la investigació social i històrica de l'alimentació, que opina que els joves són uns avantguardistes. Nutricionalment, però, és saludable una dieta vegetariana o vegana en nens i joves? Ens respon el director de la Fundació Alícia, Toni Massanés. La pescadora Àgueda Vitòria ens descobreix els peixos que estan de temporada ara, al mes d'octubre. I també ens farà el relat del dia a dia a dalt d'una barca. També descobrirem el so del Salvador Garcia-Arbós i coneixerem l'especialitat d'un restaurant de la Garrotxa.\nCada vegada hi ha més joves que decideixen deixar de menjar carn. Un moviment que reflecteix una societat preocupada pel benestar animal i pel medi ambient. En parlem amb una jove de 13 anys, la Ginebra. Preguntem a la seva mare, l'Empar Moliner, com ho veu. També visitem la primera carnisseria vegana de Catalunya, la Farmers Veggie Butchers, especialitzada en productes 100% vegetals i artesans. Allà ens trobem amb Juanjo Càceres, doctor en Història, especialitzat en la investigació social i històrica de l'alimentació, que opina que els joves són uns avantguardistes. Nutricionalment, però, és saludable una dieta vegetariana o vegana en nens i joves? Ens respon el director de la Fundació Alícia, Toni Massanés. La pescadora Àgueda Vitòria ens descobreix els peixos que estan de temporada ara, al mes d'octubre. I també ens farà el relat del dia a dia a dalt d'una barca. També descobrirem el so del Salvador Garcia-Arbós i coneixerem l'especialitat d'un restaurant de la Garrotxa.


L'IBERSOL CBT PATEIX PERÒ S'EMPORTA LA VICTÒRIA DE CALVIÀ - Club Bàsquet TarragonaClub Bàsquet Tarragona\nHome / LEB Plata / L’IBERSOL CBT PATEIX PERÒ S’EMPORTA LA VICTÒRIA DE CALVIÀ\nL’IBERSOL CBT PATEIX PERÒ S’EMPORTA LA VICTÒRIA DE CALVIÀ\nLEB Plata 21 d'octubre de 2018 , by CBT-Editor2 Sense comentaris a L’IBERSOL CBT PATEIX PERÒ S’EMPORTA LA VICTÒRIA DE CALVIÀ 137\nL’Ibersol CBT suma un nou triomf, a la pista del Flanigan Calvià, en un partit en el que ha patit molt per tornar al camí de la victòria. Els de Berni Álvarez s’han trobat al davant un gran Calvià que ha fet perillar la victòria blava des del primer minut. El partit s’ha decidit als instants finals, quan l’Ibersol CBT ha sabut jugar amb els nervis i emportar-se la victòria per 76 a 79. Dani Fernández, amb 20 punts de valoració, ha estat el millor del partit, i ha estat ben secundat per Zanca i Tugores.\nEls locals s’han anotat el primer parcial del partit, un 5 a 0 que ha trencat Adrià Duch des de la línia de tres. El Calvià s’ha mostrat més encertat durant els primers minuts de partit i ha jugat amb més intensitat als dos costats de la pista. Això s’ha traduït en un 12 – 5 al marcador quan s’havien jugat quatre minuts. El CBT no s’ha sentit còmode durant el primer quart, i els locals només han fet que ampliar la diferència fins al +10 (21 – 11). Els de Berni han apretat durant els últims segons del quart per acabar-lo amb un 24 a 19, amb triple de Dani Tugores sobre la botzina.\nEl segon quart ha canviat de color. L’Ibersol CBT ha mantingut la concentració que havia mostrat al final del quart anterior per equilibrar el partit, dificultar els atacs al rival i ser molt més eficaç de cara a cistella i amb el rebot. Als tres minuts de joc, els blaus han aconseguit posar-se per davant en el marcador per primer cop, gràcies a molt bones accions de Dani Fernández i Dani Tugores, però a partir d’aquí l’alternança ha estat constant (32 – 31, minut 5). Aquesta bona dinàmica que mostraven els de Berni els ha passat factura, amb algunes accions precipitades que han fet que Flanigan Calvià recuperés un avantatge de 7 punts (40 – 33). L’Ibersol CBT no ha pogut reduir la diferència i s’ha arribat al descans amb un marcador de 46 a 39.\nLa primera en tornar del descans l’ha anotat Pape Mbaye, per posar els seus 5 punts per sota. El CBT ha començat el quart molt entonat i amb Duch encistellant de tres per partida doble i de forma consecutiva. El partit es tornava a igualar, 50 – 49 amb quatre minuts jugats. La segona meitat del quart ha estat marcada per la màxima igualtat. Als dos equips els costava trobar cistella amb facilitat, les dues defenses eren dures i els atacs havien de ser molt treballats. A 40 segons, el CBT aconseguia el seu màxim avantatge fins al moment, amb un triple de Dani Fernández que posava un 58 a 62 a l’electrònic.\nPape tornava a aparèixer al principi de quart des de la línia de tres per ampliar una mica més la diferència. Tot i això, quedava molt partit i caldria treballar cada jugada. Els de Berni eren capaços de mantenir una distància de 5 punts durant un parell de minuts, fins que Calvià aprofitava els errors del CBT per posar-se a un punt. Berni movia la banqueta per trobar la tecla que li donés tranquil·litat al partit, ja que el seu equip només aconseguia dos punts de renda a falta de quatre minuts per acabar (70 – 72). Torres ressorgia amb un mat i això feia que Calvià augmentés la seva pressió. Amb un minut per jugar-se, el resultat era de 73 – 76. Amb un final d’infart i amb una diferència d’entre 1 i 3 punts favorable als del Serrallo, l’Ibersol CBT ha estat capaç de mantenir la calma i anotar-se una important victòria per 76 a 79 davant d’un molt bon rival.\n« Previous Article EL JMA PERD A LA PISTA DEL SANT JOSEP\nNext Article » L’IBERSOL CBT I EL COMITÈ D’ÀRBITRES DE TARRAGONA REALITZEN ENTRENAMENTS CONJUNTS\nflanigan calvià ibersol cbt lliga eba


El 98% dels operats per cataractes valora positivament l’atenció del personal sanitari - Portal de Xàtiva\nEl 98% dels operats per cataractes valora positivament l’atenció del personal sanitari\nUna enquesta realitzada sobre 613 pacients ajuda a millorar les prestacions del servei d’Oftalmologia del Departament de Salut Xàtiva-Ontinyent\nUna enquesta realitzada pel Servei d’Oftalmologia del Departament de Salut Xàtiva- Ontinyent revela una alta satisfacció entre els pacients operats de cataractes en l’hospital Lluís Alcanyís de Xàtiva. L’enquesta, a càrrec del doctor Miguel Ángel Almela, ha recaptat l’opinió de 613 pacients entre els mesos d’octubre de 2013 i juny de 2014 amb l’objectiu de millorar la qualitat assistencial que desenvolupa el Servei d’Oftalmologia en un dels processos quirúrgics més freqüents, com és l’operació de cataractes.\nEls qüestionaris han sol·licitat una qualificació al pacient sobre l’atenció rebuda pel personal en planta i en quiròfan, la resposta del qual ha sigut positiva en un 98% dels casos. El més valorat entre els enquestats ha sigut l’atenció rebuda pel personal sanitari, el tracte i la rapidesa. El que menys ha agradat ha sigut l’espera abans de ser operats el mateix dia d’intervenció o que la informació només estiga en castellà.\nLes conclusions extretes de l’estudi mostren que existeix una major empatia amb el personal d’infermeria, que està més proper a l’hora de consultar dubtes o temors, així com es valora rebre una informació clara i concisa per part del personal facultatiu sobre diferents aspectes del procés.\nDes del Departament de Salut Xàtiva-Ontinyent expliquen que els bons resultats obtinguts es deuen a la bona organització de tot el procés d’intervenció, a l’amabilitat i professionalitat del personal sanitari i a la comunicació fluïda amb el pacient. El departament sanitari destaca que l’opinió del pacient coneguda a través d’aquest treball resulta d’utilitat per a millorar els processos i motivar a tot el personal que intervé en els mateixos.\nEl departament de salut Xàtiva-Ontinyent ofereix assistència sanitària a les comarques de La Costera, la Vall d’Albaida, la Canal de Navarrés i determinats municipis de La Ribera, a través de dos mil dues-centes persones que brinden la seua professionalitat des de dos hospitals generals, dos centres d’especialitats, un centre de salut pública, dinou centres de salut i cinquanta-dos consultoris, atenent a prop de 210.000 persones en l’actualitat.\nPublicado el junio 20, 2014 Autor Portal de XàtivaCategorías Salud/Sanidad, XàtivaEtiquetas alcanyis, cataractes, enquesta, hospital, oftalmologia, Xàtiva\nAnterior Entrada anterior: La Asamblea General de Caixa Ontinyent aprueba las cuentas del 2013\nSiguiente Entrada siguiente: Carrera solidària a La Llosa de Ranes


“Perdia mig quilo cada setmana, vaig arribar a pesar 42 quilos” | Des de la planta 36\n← “Sube la mano y grítalo!”\nFitxi’m, senyor Rajoy! →\n“Perdia mig quilo cada setmana, vaig arribar a pesar 42 quilos”\nPublicat el 13 juny 2012 per Simon Vall-llosera\nEstudis de l’Organització Mundial de la Salut (OMS) diuen que una de cada deu persones que tenen aquesta malaltia moren. La majoria de nosaltres, però, només en coneixem els seus tòpics.\nElla, entre els 20 i 30 anys i de Santa Coloma de Farners (Girona), explica sense embuts com va emmalaltir i com, després d’anys de tractament, al final se n’ha sortit i ha guanyat la malaltia: l’anorèxia.\nPREGUNTA (P): Qui sol patir aquesta malaltia?\nRESPOSTA (R): Persones que tenen una autoestima molt baixa, que no se senten bé amb elles mateixes, no només en el pla físic sinó també a nivell emocional: amb els amics, la parella, la família, els estudis… Si tens anorèxia no estàs content de com portes tots aquests aspectes de la teva vida.\nP: La manca d’autoestima és punt de partida de l’anorèxia?\nR: Sí. Evidentment això no vol dir que totes les persones que tenen l’autoestima baixa acaben amb anorèxia, però sí que tots els qui la pateixen tenen l’autoestima baixa.\nP: Cap a on projecta aquesta insatisfacció una persona anorèxica?\nR: Ho fa a través del físic perquè una manera de controlar la teva vida, com que tota la resta se t’escapa, és controlant la teva imatge i el teu cos i, per tant, també allò que menges. És una fugida endavant, una via d’escapament per sentir-te bé però que no soluciona el problema.\nP: La anorèxia consisteix en no voler menjar, vomitar, aprimar-se…\nR: És molt més complicat i depèn de cada persona. La gent pensa que l’anorèxia és vomitar el menjar, perdre la regla, l’obsessió per la imatge, etc. Tot això són senyals externs, símptomes, però l’arrel del problema és més de fons, és psicològica.\nP: Per què afecta més la gent jove?\nR: Té més incidència en adolescents perquè aquests estan passant per un període de la vida on hi ha molts canvis i on les persones tenen encara moltes inseguretats i, per tant, són més vulnerables que en l’edat adulta.\nP: Dins dels joves afecta més les noies, per què?\nR: Perquè hi ha una pressió social molt forta que han de suportar les noies i els nois no, o no tant.\nP: Pressió social?\nR: Sembla que, pel fet de ser una noia, has de seguir el model de bellesa femenina que s’ha imposat socialment i que és el de la nina Barbie: alta, prima i sempre perfecte. Des de que són nenes, les noies pateixen la pressió d’haver de seguir aquest model social que s’ha imposat gràcies a: pel•lícules, sèries i programes de televisió, videoclips, la publicitat, la moda, les discoteques, etc. Els nois no tenen aquesta pressió social.\nP: La nostra societat dóna massa importància a la imatge?\nR: Totalment. La imatge és molt important i has de ser una noia com la de les revistes, la televisió o la publicitat. El model de noia triomfadora i d’èxit és el de la noia guapa, prima i que cuida la seva imatge per estar sempre perfecte. La majoria de les noies que no poden assolir aquest model imposat que les pressiona es poden acabar frustrant i angoixant.\nP: Afavorint l’aparició de més casos d’anorèxia\nR: Sí, perquè una societat que crea aquesta pressió tan forta sobre com ha de ser la pròpia imatge afavoreix que hi hagi més persones obsessionades per la seva pròpia imatge. Una noia anorèxica vol complir aquest model social, vol ser prima i guapa per agradar als nois i per ser acceptada per la gent perquè pensa que així s’acabaran els problemes. Això és un greu error, però al principi de la malaltia no te n’adones.\nP: Tu te’n vas adonar?\nR: No. Jo no era conscient que tenia anorèxia fins que me la van diagnosticar. Per exemple, jo no em veia grassa davant del mirall, però no m’agradava, veia imperfeccions en el meu cos i pensava que si no menjava i m’aprimava la gent m’acceptaria.\nR: Sí, però no em provocava el vòmit conscientment per expulsar el que havia menjat, sinó com una forma d’autolesionar-me. Feia servir d’altres maneres de buidar la panxa, com l’ús de laxants i lavatives cada dia.\nP: Cada dia?\nR: Era molt bèstia: em podia passar dues hores anant de ventre per treure tot el que hi havia dins el meu cos perquè no permetia que hi hagués res.\nP: Obsessionada per la teva pròpia imatge\nR: Totalment. No podia sortir de casa sense anar ben maquillada i amb la roba conjuntada i amb talons. Anava com un cromo perquè sinó no em veia guapa, em sentia molt insegura i arreglar-me feia que obtingués una falsa seguretat.\nP: Aquest va ser un dels primers símptomes de la teva anorèxia?\nR: Potser sí. Jo sempre havia cuidat la meva imatge i ja des dels 11-12 anys que tenia l’autoestima baixa. Cap als 16 anys vaig començar a fer el burro amb el menjar per estar més prima fins que em vaig obsessionar i tot va petar quan vaig entrar a la universitat.\nP: Va ser on et vas adonar que et passava alguna cosa greu?\nR: Als 21 anys ho vaig veure. Hi ha un moment que no ho pots frenar, no ho pots controlar i llavors, al adonar-me’n, em vaig espantar. Sabia que la malaltia em dominava i jo m’aprimava cada vegada més. Perdia mig quilo cada setmana i vaig arribar a pesar 42 quilos.\nP: Com es pot arribar aquest punt?\nR: Jo m’hi vaig trobar, no tenia control. Era tan alt el grau d’exigència que em posava per sentir-me guapa i per a què els altres m’acceptessin que, evidentment, no hi arribava. Veia que tot l’esforç que feia, laxant-me per buidar el que menjava per tal de sentir-me bé i agradar els altres no servia per res i això em frustrava.\nP: Tan d’esforç devia ser esgotador al final\nR: Em sentia com una merda, destrossada, sense forces ni ganes ni tan sols per llevar-me. No tenia ganes de fer res. Només volia dormir per no pensar en res i em passava els dies al llit pensant que les coses se solucionarien per sí soles i evidentment això no passava perquè les coses es complicaven més cada dia. Estava fugint en comptes d’encarar el problema que tenia.\nP: Et senties culpable?\nR: Molt. Et jutges molt perquè veus que no compleixes les pròpies expectatives que et poses i això fa que et sentis com que no vals res i et vas enfonsant més i més cada dia.\nP: És una bola de neu\nR: Totalment. Caus en una espiral on prefereixes no saber res de la vida i quedar-te a casa sense fer res perquè sortir al carrer t’esgota: les mirades de la gent, què pensaran de tu…no ho suportes. Jo volia canviar-ho, però no sabia com fer-ho, no tenia eines i no em veia capaç.\nP: Duies una doble vida, la teva pròpia i la de cara als altres?\nR: Sí. De portes enfora semblava que tot anava bé i jo feia teatre els pocs cops que sortia o quan anava a la universitat o amb els amics, només per demostrar que era l’amiga o la parella perfecta. Però va arribar un moment que ja no podia actuar més perquè em passava el dia mentint a tothom. Era com tenir doble personalitat i si no ho atures hi ha el perill de perdre la identitat.\nP: Com van decidir ingressar-te els teus pares?\nR: Ells ja m’havien dut a varis metges fins que em van diagnosticar anorèxia i llavors van decidir ingressar-me a un hospital de dia de Girona per iniciar el tractament. Eren 9 hores al dia, del matí a la tarda, internada a l’hospital però les nits i els caps de setmana els passava a casa.\nP: Al principi tu t’hi vas negar\nR: Quan em van diagnosticar anorèxia pensava que s’equivocaven i no volia seguir cap tractament. Negava que fos anorèxica fins que, passats tres mesos, va arribar un punt que estava tan dèbil que no vaig poder negar-m’hi i vaig integrar-me al grup de pacients amb trastorns alimentaris, format per unes 25 noies, per seguir el tractament a l’hospital.\nP: Com ho vas encaixar?\nR: Va ser duríssim per a mi perquè vaig haver de deixar-ho tot: parella, universitat, amics, etc. La meva vida va fer un gir de 360 graus.\nP: Explica’m el teu primer dia a l’hospital\nR: Tenia por d’estar allà, em preguntava què hi feia i em sentia molt sola. També pensava que jo no tenia res a veure amb aquelles noies, que jo no era com elles i deia a tothom que no tenia anorèxia sinó només un problema d’ansietat que feia que m’aprimés.\nP: Fins que…\nR: Amb el temps, al conèixer més les noies que també hi estaven ingressades i a l’escoltar les seves experiències, sí que m’adonava que realment teníem moltes coses en comú i m’hi identificava.\nP: Quan vas acceptar el que et passava?\nR: Vaig tardar nou mesos a reconèixer que patia anorèxia. Va ser quan vaig començar a confiar realment en les noies del centre i a demanar-los ajuda per afrontar el meu problema.\nP: En què consistia el tractament?\nR: Fèiem sobretot teràpies en grup i en elles cada noia explicava les seves vivències i les compartia amb les altres. També fèiem activitats diferents: teatre, art teràpia, activitats en grup per guanyar autoestima i confiança en tu mateixa.\nP: Això és bàsic suposo\nR: Sí. Vull insistir que l’anorèxia no és només no voler menjar o vomitar-lo, perquè només menjant no se soluciona el problema. Per fer-ho, has d’aprendre a recuperar la teva autoestima i a comunicar-te amb els altres, sinó no serveix de res tornar a menjar.\nP: Dins del grup havies de ser tu mateixa, res de mentides\nR: La sinceritat és bàsica perquè t’ajudin i per poder fer el canvi has de ser molt sincera. T’has de despullar davant dels altres i explicar-ho tot, inclús els teus secrets més amagats, i quan ho fas veus coses de tu mateixa que no t’agraden i que potser t’espanten, però dins el grup et sents entesa perquè hi confies i les companyes t’ajuden.\nP: El grup de teràpia funcionava més enllà de l’hospital\nR: Érem un grup les 24 hores del dia, els 7 dies de la setmana. Ens trucàvem quan necessitàvem ajuda, a qualsevol hora, i passàvem els caps de setmana a casa d’alguna companya i fent activitats conjuntes. Ens ajudàvem molt entre nosaltres, érem una pinya.\nP: Quines restriccions tenies durant el tractament?\nR: Moltes: no podia triar ni opinar sobre el menjar, me l’havia d’acabar tot, no podia maquillar-me ni arreglar-me, no podia parlar de res relacionat amb la imatge, la moda o el cos, ni tenir relacions amb nois, al principi no podia fer esport per no aprimar-me, etc.\nP: Per no parlar de la cuina i el lavabo…\nR: No podia anar sola a la cuina ni al lavabo, que estaven tancats amb pany i clau…Ah, i tampoc em podia mirar al mirall i per això a casa els tenia tapats de coll en avall.\nP: Quin va ser el pitjor moment del tractament?\nR: N’he tingut molts. Va arribar un moment que no sabia qui era i no veia futur. Vaig arribar a tenir ganes de voler morir, de suïcidar-me.\nP: Per què?\nR: Perquè no trobava sentit a res i en aquell moment preferia morir que seguir vivint d’aquella manera. En el fons, però, també em feia molta por la idea de suïcidar-me.\nP: Ho vas intentar?\nR: Havia pensat vàries vegades en tallar-me les venes o omplir una banyera d’aigua per… ja m’entens. Penso però que van ser intents de cridar l’atenció perquè realment em feia molta por la idea de morir. Era com una forma de demanar ajuda, com les autolesions.\nP: Te’n vas fer?\nR: Sí, em tallava. Primer em feia talls petits en llocs del cos on no es veiés gaire, com les cuixes o les cames, però després, precisament perquè en part també volia que la gent ho veiés, ja ho feia en llocs més visibles com els canells i els braços. Són maneres de cridar l’atenció perquè els altres estiguin per tu.\nP: Què pensaves quan et tallaves?\nR: Sentia fàstic de mi mateixa. Per a mi tallar-me era una mena de càstig cap a mi mateixa. Ho feia perquè no m’agradava res de mi i m’odiava.\nP: Per sort, vas començar a veure la llum al final del túnel\nR: Sí, de mica en mica vaig començar a dir el que pensava, a defensar les meves pròpies opinions i a no donar tanta importància al meu físic ni a la meva imatge. Et vas sentint millor amb tu mateixa, vas guanyant en confiança i seguretat i tens més ganes de viure, de fer coses, de conèixer gent.\nP: L’anorèxia és encara una malaltia tabú?\nR: Ho és menys que fa uns anys, però és una malaltia encara molt silenciada. Hi ha molta gent que té anorèxia i no rep tractament perquè no volen anar al metge o fins i tot que potser no saben ni que estan malalts.\nP: Per això no hi ha dades exactes del nombre d’afectats?\nR: Sí, no n’hi ha. Jo diria, pel que he viscut, que entre un 85-90% de les noies menors de 25 anys tenen problemes d’autoestima relacionats amb trastorns alimentaris, no necessàriament l’anorèxia, i diria que no arriben al 10% les noies que reben un tractament adequat.\nP: Què has après degut a la malaltia?\nR: A valorar-me molt més, a saber quines són les meves limitacions i potencialitats, a afrontar els problemes de cara, a comunicar-me, a acceptar-me… em vaig trobar a mi mateixa. Ara sóc jo qui controlo la meva vida.\nP: Com van viure la malaltia els teus pares?\nR: Han patit molt. Els va costar tancar-me en un centre de dia, és una de les coses més difícils que han hagut de fer mai. També han hagut d’adaptar-se al procés que seguia el meu tractament. Al principi els vaig odiar per ingressar-me però, des de que em vaig curar, només puc agrair-los que em portessin al centre i tot el suport que m’han donat.\nP: Has anat a instituts a explicar la teva experiència\nR: Sí, m’ho van proposar des del centre i vaig pensar que era una molt bona manera d’explicar què és l’anorèxia als adolescents a partir del meu testimoni. Espero que aquestes xerrades hagin servit a alguna noia tot i que, com ja he dit, les noies reben una influència social molt forta i l’educació hauria de ser una de les eines per contrarestar aquesta pressió, o almenys per a que en siguin conscients.\nP: Quines pistes podrien alertar uns pares davant d’una possible anorèxia?\nR: Canvis d’humor molt sobtats, voler estar sol, sentir-se incomprès, mostrar tristesa o apatia, menjar menys, anar molts cops al lavabo o passar-s’hi molta estona… Crec que els pares haurien de compartir almenys un àpat diari amb els seus fills per controlar si aquestes senyals es donen.\nP: Què diries a una persona que li han diagnosticat anorèxia?\nR: Confia amb la gent que tens al voltant i que et vol ajudar i molts ànims, perquè d’aquesta malaltia se’n surt i es pot tornar a tenir una vida normal i a ser feliç altra vegada.