El cronista errant: de juliol 2014\nPuccini, Dallapiccola i Gershwin: el segle XX al tram final de la temporada del Gran Teatre del Liceu\nLa temporada del Gran Teatre del Liceu ja ha acabat, per tant, és hora de fer un petit (i, cert, tardà) resum del tram final del curs, encara que l’equipament encara no hagi tancat les portes per vacances. Aquests dies l’escenari és ocupat pel muntatge del musical Les miserables que fa uns anys ja es va representar a Barcelona. Per a una institució necessitada d’ingressos, l’opció de llogar la sala a altres espectacles és una opció raonable, sempre i quan no interfereixi en l’activitat principal. En tot cas, de cara a l’opinió pública mitjanament informada, estaria bé poder distingir amb la màxima claredat possible entre el que fa el Liceu i el que es fa al Liceu, és a dir, el que és activitat pròpia i aquella en què el teatre és un mer contenidor.\nDos compositors italians\nEl repàs comença pel programa doble Dallapiccola / Puccini coproduït amb el Teatro Real. El mínim comú denominador no sempre és fàcil de trobar quan es programen dues òperes breus dissímils en aparença com Il prigioniero i Suor Angelica. Lluís Pasqual va emprar a consciència la imponent estructura metàl·lica dissenyada per Paco Azorín, una gàbia giratòria de tres pisos, per connectar la presó inquisitorial de l’obra de Dallapiccola amb el convent on ha estat tancada la protagonista de Puccini. El simbolisme és tan simple com eficaç: cossos i ànimes reclosos sense possibilitat d’escapatòria. Amb una direcció ajustada, Pasqual respecta tant la colpidora tragèdia del primer títol com el sentiment melodramàtic del segon, amb aparició miraculosa del fill inclosa, tractada amb força tacte (i sense angelets, només una cortina descendent de neons).\nSi el muntatge establia ponts entre els dos drames, Edmon Colomer, en la seva primera producció escenificada al teatre, va diferenciar bé les dues partitures. Colomer substituïa el previst Josep Pons, en un canvi anunciat abans de l’estrena de Die Walküre (per si algú peca de suspicàcia). És el segon cop en què el titular del teatre no apareix en un espectacle en el qual està previst en el programa general (el mateix va passar amb Butterfly), potser que un altre cop s’estalviïn de bon començament el ball de noms. A més a més, a diferència d’altres teatres, el Liceu es limita a penjar el web els canvis en els equips artístics, sense molestar-se ni tan sols a enviar una nota informativa. Recordem que Angelica també havia de ser una altra soprano.\nColomer va traduir amb encert l’atmosfera opressiva d’Il prigionero, en la seva més que benvinguda estrena al Liceu, i la seva implacable progressió cap a un final que glaça la sang. Per contra, a Suor Angelica, l’aneguet lleig del Trittico, va primar el detallisme (els efectes descriptius de la primera part) i el refinament tímbric de l’orquestra pucciniana, malgrat certa morositat dels temps, amb un bon rendiment del conjunt de la casa, així com d’un cor que s’acomiada de José Luis Basso.\nEls accents escruixidors de la Mare de Jeanne-Michèle Charbonnet (compensant l’evident desgast de la veu) van ser una bona porta d’entrada a un Prigioniero que un tatuadíssim Ievgueni Nikitin, com a l’anònima víctima, va saber dur sobre les seves espatlles amb intensitat ben graduada, mentre que el Carceller/Inquisidor de Robert Brubaker va ser d’una sinuositat falsament beatífica. Com a Suor Angelica, Maria Agresta va anar a més al llarg de la funció d’estrena, amb un cant que, descomptant algun agut tibant, va preferir el matís ben modulat al mer desbordament emocional. En una representació posterior la seva prestació vocal encara va ser més segura. Dolora Zajick, justament homenatjada amb una pluja de paperets celebrant els 25 anys del seu debut al Liceu, va fer de la seva implacable Princesa una lliçó de com es pot actuar amb la veu (i més quan aquesta segueix sent un instrument privilegiat).\nEntre les possibles virtuts d’aquest monstre antinatural que són les òperes en concert hi ha la de donar major relleu a l’orquestra, un factor encara més evident quan s’interpreta un compositor de la sofisticació de Puccini. Així ho va entendre Pablo González en una lectura de notable refinament sonor d’Il tabarro, la primera part d’Il trittico amb què l’OBC feia la seva visita anual al Liceu.\nUna altra virtut és la de poder reunir amb més facilitat (menys assajos i funcions) un repartiment de primera línia, com va ser el cas aquí, fins i tot malgrat el canvi d’Eva-Maria Westbroek a penúltima hora. Amb una veu, si no altament seductora, sí segura i suficient, Amarilli Nizza va ser una Giorgetta punyent en els seus anhels de fugir de la sòrdida quotidianitat al costat de l’intens Michele d’Àngel Òdena, un xic menys segur que els seus companys, potser perquè era l’únic protagonista que cantava amb partitura (van sobrar quasi tots els faristols). El debut liceista d’Aleksandrs Antonenko (Michele) va ser espectacular: una veu brunyida, vibrant, poderosa, i un fraseig acurat que, com el dels seus col·legues, evitava els efectes vulgars que alguns confonen amb el verisme. La confiança de Riccardo Muti quan va confiar fa uns anys en un llavors poc conegut tenor per ser el seu Otello a Salzburg estava del tot justificada.\nUn canvi no anunciat en aquesta sessió complementària al díptic format per Il prigioniero i Suor Angelica va ser el dels Canti di prigionia pels fragments simfònics de Marsia, també de Dallapiccola, dels quals el programa de mà no en deia res de res. Aquesta suite extreta d’un ballet del 1943, sense compartir el dodecafonisme de l’òpera, conté passatges d’apreciable delicadesa, ben defensats per l’OBC i el seu titular. Ara bé, a què es va deure la caiguda dels complexos Canti di prigionia on el Cor de Cambra del Palau havia d’unir forces amb un, des de Kitej, infrautilitzat Cor del Liceu?\nDe Catfish Row a Soweto\nLa temporada va tenir un final imprevist amb la visita de l’Òpera de Ciutat del Cap amb una proposta que reforçava el perfil segle XX d’aquest tram final de curs. Aquest Porgy and Bess absent del programa general ha estat possible gràcies a la supressió del previst ERO estival. La signatura d’un acord entre empresa i plantilla fa esperar que el Liceu tindrà una necessària pau social en uns temps encara plens de dificultats.\nLa Terra Promesa és un anhel recurrent dels habitants de Catfish Row, el barri negre de Charleston on transcorre, als anys 20 del segle passat, Porgy and Bess; una aspiració a sortir de la misèria i l’opressió, encara que calgués esperar al retrobament amb el Creador. 50 anys més tard, per als residents d’una township de Sud-àfrica com Soweto, aquesta terra promesa només podia ser assolida mitjançant la resistència i la revolta contra el règim criminal de l’apartheid. Res de resignació, per tant, com la dels seus congèneres a l’altra banda de l’Atlàntic, la qual cosa no obsta a que la translació temporal i geogràfica de l’obra mestra de Gershwin sigui un èxit.\nLa primera gran virtut d’aquest muntatge ben rodat de Christine Crouse és fer justícia a un dels elements cabdals de Porgy and Bess: el retrat d’una comunitat viva, que riu i plora, que canta i balla les seves alegries i les seves penes, que fa pinya però que també té les seves petites hipocresies. Situades en l’escenari funcional de Michael Mitchell, les escenes de conjunt bullen amb una energia inexhaurible, plenes de petits detalls defensats sense màcula per un repartiment i un cor entregats, mentre que la vibrant coreografia de Sibonakaliso Ndaba contribuïa de valent a donar un inconfusible aroma africà a la proposta. Al costat del retrat col·lectiu, Crouse també delinea amb tacte els drames individuals, sobretot la relació entre un Porgy que mai perd la fe ni els ànims i una Bess que evoluciona de nina trencada a amant (temporalment) redimida.\nXolela Sixaba va ser un Porgy de presència carismàtica i veu tonant, tot i una reduïda gamma dinàmica, al costat de la sensual Bess (d’agut àcid) de Nonhlanhla Yende. La Clara de Siphamandla Yakupa va obrir la vetllada amb un primorós “Summertime”, Tshepo Moagi va ser un sinuós Sportin’ Life amb apropiada insolència tenoril i Miranda Tini, una Maria sucosa. Per sobre de les individualitats, aquesta funció va ser el triomf del treball en equip de la companyia de l’Òpera de Ciutat del Cap.\nA Porgy and Bess Gershwin aparella l’estructura formal i la sofisticació d’escriptura de l’òpera europea amb el llenguatge de la música negra (del jazz al gospel passant pel ragtime) amb la qual s’havia amarat aquest fill d’immigrants russo-jueus. Tim Murray va copsar a la perfecció la natura especial de la partitura (una mica retallada, això sí) aconseguint un rendiment notable de l’orquestra liceista, tot i que algun assaig suplementari no hagués estat sobrer per a algunes escenes amb resposta més dubitativa.\nAquest punt final arrodonia una temporada que, comptat i debatut, i un cop oblidats els concerts Verdi, ha estat força satisfactòria. Ara és el torn dels festivals d’estiu.\n[Aquest text inclou fragments publicats prèviament al diari ARA]\nPublicat per Xavier Cester a 15:09 2 comentaris\nMunic aborda 'Guillaume Tell' de Rossini amb Michael Volle i Bryan Hymel com a principals atots\nLes raons per les quals determinades obres, de cop i volta, tornen al primer pla de l’actualitat són inescrutables. Vet aquí Guillaume Tell, l’última òpera de Rossini: l’any passat, el festival dedicat al compositor a Pesaro presentava un muntatge amb Juan Diego Flórez de protagonista; la temporada vinent el Covent Garden estrenarà una nova producció, i ara ha estat l’Òpera Estatal de Baviera qui ha abordat aquest títol imponent en el seu no menys imponent festival amb què tanca la temporada.\nA banda d’incloure torrents cabalosos de gran música, Guillaume Tell és un títol intrigant. Per què Rossini, amb 37 anys, va deixar de compondre per al teatre després de l’estrena a París, el 1829? Cansament després d’una carrera d’alta intensitat en què, com un Napoleó de la música, va conquerir mitja Europa? Va arribar a un punt estilístic que no volia seguir? Sigui com sigui, aquesta és una partitura que, sense renegar del passat, obra vies de futur que molts altres compositors seguirien. Les oportunitats de veure-la en directe són, per tant, inversament proporcionals a la seva qualitat i a la seva transcendència històrica.\nUn argument recurrent per justificar l’escassa programació d’obres com aquesta és dir que són molt difícils. Com si reunir un bon repartiment per a Aida fos fàcil avui en dia. En tot cas, entre les moltes exigències que cal atendre per interpretar un Tell en condicions, crec que n’hi ha una d’irrenunciable: un Arnold capaç d’assumir un paper llarg, difícil i molt agut. I si per això no fos prou, té la gran ària a l’últim acte. Ves per on, ara hi ha uns quants tenors capaços de cantar aquest rol estrenat pel mític Nourrit, al menys si fem cas de les cròniques que he llegit de Flórez, Michael Spyres o John Osborn. A Munic, Bryan Hymel va ser un Arnold esplèndid. La seguretat en l’agut és un atot no pas menystenible, però per sort el tenor nord-americà no és pas un simple pinyolaire, ja que fraseja amb gust i elegància, com va palesar a un efusiu “Asile héréditaire”.\nEl protagonista, tanmateix, és Guillaume Tell, encarnat per un dels millors cantactors (si se’m permet l’expressió) del moment, Michael Volle, el qual, com Hymel, debutava en el paper. És impressionant veure com el baríton alemany es posa en la pell d’un personatge, fins i tot quan la producció li demana un retrat gens convencional ni simpàtic. En aquest cas, no estem pas davant d’un dels mites fundadors de Suïssa, sinó d’un personatge manipulador, irat, emfàtic i un punt desequilibrat. Hi haurà veus més glamuroses i intèrprets més refinats, però Volle ho dóna tot a l’escenari i “Sois immobile” va ser d’una eloqüència commovedora.\nLa tercera en discòrdia, no pas en un triangle romàntic, sinó pels dubtes entre amor i pàtria d’Arnold, és Mathilde, interpretada per una Marina Rebeka de bona línia, tot i que l’instrument és massa lleuger per al meu gust, amb un punt d’acidesa en l’agut, i no sempre el que cantava era gaire comprensible. Evgeniya Sotnikova va ser un brillant Jemmy, el fill de Guillaume, que no va desaprofitar la sorprenent inclusió (vistos els cops de tisora a la partitura) de l’ària de l’acte tercer, mentre que la seva mare, Hedwige, va ser una Jennifer Johnston de forta presència vocal i escènica. Cap dels baixos va causar una impressió inesborrable, ja fos el Walter de Goran Jurić o el Melchtal de Christoph Stephinger, mentre que el Gessler de Günther Groissböck compensava amb la seva presència amenaçadora una adequació relativa a l’estil rossinià.\nEls dos principals retrets que es poden fer a Dan Ettinger, director musical de la producció, no són tant els talls més o menys previsibles (adéu als números de ballet) com l’acceptació de decisions musicals que, amb tota probabilitat, neixen de la direcció escènica (ja en parlarem) i una excessiva sequedat del so orquestral. En el seu favor, una mà ferma en la construcció del discurs, incloent una notable quadratura en les grans escenes de conjunt, i un dinamisme en ocasions exacerbat que imprimia uns temps urgents que, tanmateix, no contradeien una exquisida atenció a les veus. Una lectura, doncs, honesta i segura, ja que no reveladora.\nDeixo pel final l’aspecte menys atractiu de la vetllada, la producció d’Antú Romero Nunes, jove director alemany (31 anys) que va signar una lectura en la qual confluïen dos nivells que s’anul·laven l’un a l’altre o, per dir-ho d’una altra manera, volia donar un missatge contradit per la forma com es va expressar. El punt de partida, tanmateix, no és rebutjable: fer una reflexió de quin preu es paga per la violència, encara que aquesta es presenti legitimada per valors en principi superiors com la llibertat o l’amor a la pàtria. El muntatge comença per un assassinat brutal i en el seu comentari al programa de mà Nunes fins i tot defensa que és Tell qui mata el pare d’Arnold per atreure’l a la seva causa fent-li creure que els culpables han estat els invasors de la seva terra. Tell també paga un preu molt alt quan l’obliguen a disparar contra el seu fill i al final, el cant extàtic dels suïssos (quin final més gloriós que va escriure Rossini!) té el contrapunt amarg de la sang vessada.\nAquestes nobles intencions estan minades pel to burleta, paròdic fins i tot, amb què Nunes presenta personatges i situacions. Per descomptat, no som pas en una Suïssa idíl·lica, sinó en un impactant (i lleig) bosc format per dotzenes de tubs grisos, gentilesa de l’escenògraf Florian Lösche, tubs que es configuren de mil maneres gràcies a una coreografia constant, mentre que el vestuari evoca els anys 60 del segle XX. Els suïssos i Tell són presentats com petits burgesos enfrontats a una situació que els supera, mentre que Gessler i les seves tropes, com no, tenen reminiscències feixistes. Ara bé, ¿sóc molt mal pensat o el fet que Gessler es posi un cap de toro i el rebin amb una bandera amb estrelles és una andanada anti-europea?\nLes manipulacions musicals generades pel muntatge tenen una efectivitat dramàtica relativa. L’obertura desapareix del començament, els tres primers actes són interpretats sense pausa just fins a “Sois immobile” de Tell (dues hores que es fan llargues) i el dispar contra la poma sobre el cap del fill, un efecte, per cert, molt ben resolt. És després de l’entreacte quan sentim l’obertura convertida en un malson de Jemmy –amb figures fantasioses a la Maurice Sendak-, el final de l’acte tercer i el quart. És una llàstima que Nunes boicotegi les seves pròpies bones idees, però la foto de Mel Gibson a Arma letal a la portada del programa de mà ja va ser un avís de que aquest Guillaume Tell no seria gens convencional.\nPuccini, Dallapiccola i Gershwin: el segle XX al t...\nMunic aborda 'Guillaume Tell' de Rossini amb Micha...


Obres de millora a l'edifici de l'Ajuntament d'Organyà — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / Obres de millora a l'edifici de l'Ajuntament d'Organyà\nL’Ajuntament d’Organyà està duent a terme una reforma de l’edifici consistorial. Les obres, que estan pressupostades en més de vint mil euros, consisteixen en la reorganització interna dels espais municipals, per tal de millorar l’atenció al públic i els serveis locals.\nL’alcalde d’Organyà, Antoni Fiol, ha manifestat que la remodelació de les instal.lacions era “molt necessària”, tenint en compte “l’envelliment, el desgast i el deteriorament dels materials”. Fiol ha destacat que la intervenció optimitzarà la utilització de l’equipament, “que passarà a ser més actual i funcional”.\nEls treballs a l’edifici de l’Ajuntament està previst que finalitzin aquest mateix mes. La fase d’obres actual inclou la millora de la zona d’atenció al públic, que s’ha reubicat en un espai provisional. L’alcalde demana disculpes per les molèsties que pugui ocasionar la reforma.\nFeia més de 25 anys que no s’havia fet cap intervenció a l’Ajuntament d’Organyà, tret del manteniment a la façana i la teulada. Després d’aquesta primera fase dels treballs, el consistori espera modernitzar i reorganitzar d’altres espais de l’immoble, com ara l’arxiu o els serveis d’agricultura i sanitaris.


Símptomes del catolicisme polític d'ERC. - Sara-Lidiaester\nInici Articles Polítics Símptomes del catolicisme polític d'ERC.\nSímptomes del catolicisme polític d’ERC.\n#11S18. Actes central de la manifestació de la Diada 2018. 1230#Oriol Duran\nL’ofrena servil, i el plor victimari, són símptomes del catolicisme polític d’ERC.\nNo és una percepció, és una realitat, que ERC ha instal·lat el catolicisme polític en els cervells de molts catalans independentistes.\nLa culpa, l’autocensura i el victimisme, són productes d’una ofrena etnocèntrica de la realitat, de petites mortificacions per arribar a un bé superior. Arribar al màxim de l’espai terrenal via penitències visuals, que donin rèdits polítics. Josep Maria Escrivà de Balaguer estaria orgullós del fet que part de la seva obra, estigués tan magníficament construïda en l’espai independentista.\nUs posaré exemples perquè us sigui més fàcil d’entendre:\n-Reivindiquen més que ningú la catalanitat, però com són els més respectuosos amb les llengües que ningú, “aparquen” el català com una mostra de entrega i compassió, i son els primers en voler salvar la llengua del poble indígena dels Sioux si cal o ser compassius amb el ciutadà espanyol perquè només parla castellà i l’estat no els hi ensenya més llengües.\nAiii pobrets meus!!\n-Reivindiquen més fort que els altres que són els més independentistes, però aparquen l’independentisme perquè ara no som prou, però quan ja som prou, l’aparquen altre cop perquè no som realistes i no tenim prou forca. Però quan vam tenir prou força ens van muntar un Tsunami Democràtic per poder-nos desactivar i poguéssim acabar emprenyats, multats i dividits. I un cop i un altre i sant tornem-hi al principi on ells són els més independentistes que ningú, però ara ets tu qui no has complert les seves expectatives davant l’obra mestra dissenyada per l’Esperit Sant. Quin calvari!!\nAra haurem de pregar per intentar que la mà de Déu nostre Senyor de l’estat, o la divina providència dels jutges inquisidors, ens beneeixi si som bons minyons i molt bones persones, amb una solució política en forma de referèndum pactat.\nNo patiu, que l’hòstia consagrada, sigueu catòlics o no, ens arribarà a tots un altre vegada.\nMentrestant en aquest màgic procés de catolicisme polític ens haurem de mentalitzar en que la protesta ha de ser ja, quasi invisible, silenciosa i si pot ser ja sense l’estelada. S’ha demostrat que aquest conjunt de colors són agressius i poden crear al·lèrgies greus a l’unionisme i no és qüestió de provocar malalties al veïnat inconformista només perquè nosaltres, som molt independentistes. Hem de ser el màxim de curosos amb el veïnat.\nÉs evident que a partir de la nova normalitat, manifestar-se serà d’una radicalitat violenta absoluta i que no ens ho podrem permetre. Serà impensable en éssers de llum destinats a alliberar a la pàtria que els ofega com a minoria social, que puguin arribar a pensar que per defensar el país i la seva cultura, es pugui pintar un mur o expressar-se al carrer en veu alta.\nÉs evident que per arribar a aquest cel ple d’estels que ens volen vendre, cal omplir de diners la vida terrenal, vacunar i curar als que no s’han mort per la pandèmia, rebatre l’ofec econòmic de les famílies i les empreses, la crisi mediambiental i potenciar l’educació dels nostres fills, però com els apòstols saben que no tenen ni tindran recursos necessiten d’un bon victimari, i com no el tenen, l’estan fabricant.\nI aquí és on entren totes les negociacions des del #14F.\nERC li vol encolomar la no independència a Junts, la no economia als comuns i PSC, i la mala hòstia que portarà governant sol en minoria, perquè ningú els ha comprat el parany, i ara es mouen en la supèrbia.\nAquí és on esteu veient l’ofrena servil que negocien amb els unionistes, mentre castiguen als seus adversaris directes però obligats socis pels votants, per arribar més lluny i amb més possibilitats. Necessiten a tots, per culpar a tothom, de tot el que no faran, i per tant la primera passa és governar en minoria perquè són els altres qui no els ajuden. Són els altres qui no afavoreixen les ajudes, són els altres qui posen entrebancs, i són els altres qui els faran mala cara, i ells posaran preu a la subhasta del plor, perquè el plor els hi ha donat molt bons resultats, fins i tot el plor victimari carcerari, els ha fet guanyar a última hora més d’un punt. Això ho sap tothom, fins i tot el partit, que hi juga amb això.\nI si a més poses els mitjans audiovisuals al teu únic servei, llavors el maligne i els seus bruixots no tenen res a fer, perquè ja no hi seran mai presents i la ciutadania no els veurà, i si ja no els veu i a més et diuen que són dolents no els votes. Un cop fet això, ja tens les urnes beneïdes per tota l’eternitat.\nUll, però, que un dia no ens despertem de la maledicció amb cant de sirenes i resulta que ho tenia a tocar i algú es va emportar el pastís de l’autonomisme per ell solet i la independència la va deixar aparcada al pàrquing dels oblits.\nSabeu qui sempre em parla bé d’ERC? Els unionistes\nI qui sempre em parla malament dels altres i sobretot de Junts.cat?\nRecordeu un dels únics polítics espanyol i d’esquerra que es va relacionar amb els presos i exiliats tot i no ser sant de la meva devoció? Pablo Iglesias, i sabeu on és ara? Al calaix dels oblits.\nSabeu qui està destinada a ser la seva successora? Yolanda Díaz, persona provinent de IU amb qui immediatament després que ERC s’aixequen de la taula de negociació amb junts, fan una roda de premsa conjunta amb Gabriel Rufián, on parlen de la unitat dels espanyols i de la bona entesa per fer un front comú dins d’Espanya entre demòcrates.\nL’homilia està llegida i el missatge està distribuït i assimilat en la mentalitat de la majoria dels votants per repetició, de pregó diari, i els preparatius per tancar el cercle estan a punt. I per molt que ara surti Jordi Cuixart a intentar esvalotar al personal i a renyar als polítics com va fer fa uns quants anys la Muriel Casals -la veritat és que si no hi ha una carta amagada que no sabem o el poble es decideix a trencar barreres i això pugui significar, anar a totes sense esperar als polítics -o el peix està tot venut.\nEl discurs del “bonisme” està servit mentre treballen incansablement corbs distribuïts per tot les mitjans, vomitant odi i venjança , perquè després la cúpula, pugui aparèixer com a victimes impol·lutes. És un sistema lleig, que ens passarà factura a tots, malauradament.\nDiscurs d`Oriol Junqueras d´ERC a Badalona en la campanya eleccions el #14F\nDes de l’estructura de l’estat espanyol com és la Generalitat, no podrem fer la independència, ja s’ha vist – pesen massa les cadires i tenen un bon preu- i per tant, ho haurà de fer el poble.\nQuan? Quan estigui preparat i no se senti en deute amb uns polítics que en general, els han girat l’esquena. Quan arribi la fam generalitzada, com ha arribat la frustració, la impotència i la ràbia, i les bones paraules i les bones persones ja no ens omplin els nostres estómacs i els dels nostres fills, potser llavors serà el moment.\nArticle anteriorOpus Dei o l’Obra molt humana, massa humana! per Francesc Pomés i Martorell.\nArticle següent#EmRespons? Helena La Bleda.\nNúria maig 13, 2021\tAt\t6:07 pm\nEls ha sortit bé la jugada. No tant com esperaven, però creuen en un discurs de víctimes perquè és cert que els hi ha donat molt bons resultats… Però el camí a la llibertat és un camí que demana mentalitat de victòria i molt de coratge… Perquè la intel•ligència de la bondat és íntegra i justa i ara ens diu que és l’hora de l’embat per guanyar i desemmascarar els qui ens volen ensorrar tot dient que són bones persones… Espero que guanyem… 💙🌹💫


J.P. Ryngaert: “L’etern problema del teatre és la resistència a tot allò desconegut” | Coralí Pagès\nJ.P. Ryngaert: “L’etern problema del teatre és la resistència a tot allò desconegut”\nJean-Pierre Ryngaert, un dels grans teòrics del teatre francès contemporani, impartirà un curs avançat d’escriptura dramàtica a la Sala Beckett amb la paraula i el diàleg com a eix central. Aquest taller, titulat “Conversa, diàleg, digressions i màquina de conversa: al voltant de la paraula”, es durà a terme del 6 al 8 de juliol. Parlem amb ell per conèixer la seva opinió sobre el teatre contemporani i perquè ens doni algunes pistes sobre què aprendran els alumnes del taller.\nJean-Pierre Ryngaert (1945) és professor emèrit d’Estudis Teatrals a la Universitat de La Sorbonne a París. Ryngaert és especialista en escriptura dramàtica contemporània i, de manera més general, en dramatúrgia. Exerceix professionalment de conseller de dramatúrgia i de vegades també de director teatral. El gener del 2017, per exemple, ha dirigit l’obra J’irai dehors, de Didier Delahais, al teatre Glob de Burdeus. També ensenya dramatúrgia a l’ERAC (Escola d’Actors de Cannes i Marsella) i dirigeix la “Universitat d’estiu” del festival La Mousson d’Été, un dels referents entre els festivals de teatre contemporani d’Europa.\nCom a teòric del teatre contemporani, quins canvis o evolució creu que està patint la dramatúrgia a l’actualitat?\nA França, sota l’impuls del Ministeri de Cultura, la situació dels autors i de les obres ha millorat durant els anys 80. Però l’etern problema del teatre contemporani, no només a França, és la resistència a tot allò que no es coneix. Tal i com ho expressa Howard Barker, a qui cito de memòria, “només ens agraden els bombons els quals ja en coneixem el gust!”. Els programadors es mantenen prudents i no és pas simple difondre una creació nova.\nD’altra banda, també penso que alguns autors han revolucionat tant la forma dramàtica, que potser hi ha hagut massa experimentacions a la vegada. El risc d’un excés de formalisme ha suscitat el recel d’una part del públic.\nD’entre les moltes obres teòriques que has escrit trobem Le jeu dramatique en milieu scolaire (La pràctica dramàtica en l’entorn escolar). Què creu que aporta la formació teatral als alumnes més joves?\nJo sempre he pensat que la pràctica del teatre en forma de tallers per a joves és capital en la formació de l’individu. Aprendre teatre vol dir adquirir unes armes que et permeten millorar l’expressió oral, la pràctica de l’escolta o el desenvolupament del treball corporal, entre altres. També sóc un enamorat del “joc”, en tots els sentits del terme.\nAl 2005 va publicar Nouveaux Territoires du dialogue (Nous territoris del diàleg). Quins són aquests nous territoris del diàleg?\nAquest treball consisteix en analitzar com, des de Txèkhov, el diàleg es va transformar; en com els sistemes enunciatius s’han diversificat. El diàleg pot semblar un exercici fàcil… Moltes vegades el teatre s’ha considerat com un simple “jo et parlo i tu em respons”, no obstant això, el model conversacional ha patit variacions al llarg del temps. En el teatre del segle XX i XXI s’hi observa un gust pronunciat pel monologuisme, com si parlar i interncanviar esdevingués cada vegada més difícil.\nEn aquest taller s’examinarà el que els lingüistes han anomenat les “regles de la conversa” i proposa utilitzar en forma de jocs improvisats una “màquina de conversa” que ha ideat vostè mateix. Podriea explicar més detalladament en què consisteixen les regles de la conversa i aquesta “màquina de la conversa”?\nLes regles de la conversa, evocades per lingüistes i sociolingüistes, m’han sigut útils per analitzar els diàlegs teatrals. Aquestes regles són interessants per observar de manera precisa les sinuositats, les derives i les invencions dels autors teatrals.\nPel que fa a la “màquina de la conversa” que posarem en pràctica aquest estiu, consisteix en un conjunt d’improvisacions que s’inspiren en les regles de la conversa i en consignes de joc molt precises que, un cop aplicades, donen lloc a converses molt interessants que poden inspirar a la posterior escriptura teatral.\nPerquè ha decidit venir a Barcelona a impartir aquest curs?\nQuan vaig rebre la invitació de la Sala Beckett vaig respondre immediatament que sí amb moltes ganes i plaer, ja que considero que la Sala Beckett és un lloc important a Europa. A més a més gaudeixo molt impartint tallers d’aquest tipus.\nConeix el teatre contemporani català?\nM’atreveixo a respondre que sí que conec alguna cosa del teatre català. Fa uns anys vaig venir a treballar a Barcelona i vaig conèixer autors catalans. També n’he llegit i freqüentat uns quants al festival d’estiu La Mousson d’Été organitzat per la MEEC (Maison Européenne des Écritures Contemporaines). En aquest festival programem sovint autors espanyols i catalans. També vaig poder conèixer alguns dramaturgs catalans l’any passat, quan vaig estar convidat a un col·loqui a la Universitat de la Sorbonne organitzat pel Departament de Català. En general, m’interessa molt la vitalitat de les escriptures espanyoles i catalanes.\nQuè espera que aprenguin els assistents a aquest taller a la Sala Beckett de Barcelona?\nL’objectiu principal és la qüestió del diàleg en tots els seus estats i aplicar-lo tant en l’escriptura teatral com en la posada en escena. No tinc la pretensió de dir que els assistents aprendran a “dialogar”, però és una possibilitat.\nUs podeu inscriure al taller que impartirà J.P. Ryngaert del 6 al 8 de juliol a la Sala Beckett de Barcelona aquí.\nJP Ryngaert Obrador d'estiu de la Sala Beckett


24 February, 2020 In Blog_CAT, Notícies By Antonio Lozal\nLa xemeneie es valora com una de les millors alternatives per a donar un toc acollidor a qualsevol ambient. Alguna cosa que tenen molt en compte una bona empresa de xemeneies. Tradicionalment les xemeneies complien un sol propòsit, el de proporcionar una mica de calor a...\n18 January, 2020 In Col·lecció By Antonio Lozal\nA principis dels anys 60, José Antonio Coderch va ser contractat per a la reforma Del Real Club de Polo de Barcelona, on en aquella època regentava l'alta societat barcelonina. En aquesta remodelació, José Antonio Coderch va decidir dissenyar una xemeneia que recordés les antigues...\n14 January, 2020 In Servei Tècnic By Antonio Lozal\nGeneralitats bàsiques en el muntatge d’una xemeneia metàl·lica de llenya\nPlanta principal Aquesta planta és la que considerem com a principal, en la qual instal·larem la xemeneia metàl·lica. El normal és que aquest dividida en dues parts, cos i tub o sortida de fums. Procedirem a l'assembli de les dues peces. En el nostre cas la...\n28 December, 2019 In Col·lecció By Antonio Lozal\nAmb ella va començar la col·lecció DAE. En 1950 José Antonio Coderch inspirat per la xemeneies angleses va decidir realitzar una xemeneia d'obra a la casa que compartia juntament amb Leopoldo Milá en Cadaques. Una vegada realitzada amb materials d'obra i sabent que la persona que el...\n26 December, 2019 In Notícies By Antonio Lozal\nRes com la sensació tan acollidora que se sent en entrar en un espai que compti amb una xemeneia. Sense importar l'estil que aquesta sala tingui, sigui aquesta tradicional, moderna, de granja, rústica o una cosa completament diferent, una sala d'estar amb xemeneia ens dóna un aire...\nEls mobles són els adorns indispensables en la llar, i són necessaris no sols per a finalitats utilitàries, també obeeixen a donar personalitat a un pis i generar confort, a més de generar cert sentiment de familiaritat en un entorn qualsevol. Els mobles de dissenys moderns...\nLes cadires de disseny modern\nLes cadires de disseny modern Les cadires no són solament un element merament decoratiu. Són uns dels elements que més personalitat i presència donen als espais. A part de la seva funcionalitat, essencial en nombrosos tipus d'espais ja siguin familiars, de treball, per a reunions....\n25 December, 2019 In Notícies By Antonio Lozal\nSobre les xemeneies de cantonada Si vols donar-li un toc modern, acollidor i relaxant al teu saló, una gran opció són les xemeneies de cantonada. Podem jugar amb colors i textures, i la nostra experiència en xemeneies ens permet donar-te una àmplia gamma d'opcions sobre les...


Fundació Trobada: Festa del Treball\nEl Treball com a signe del reconeixement de la dignitat humana de cada persona\nSembla una veritat de “Perogrullo” dir que tothom ha de treballar per poder menjar, però és que Pau de Tars va dir encara més: “el qui no fa feina que no mengi”. Però davant el risc de no trobar un lloc de treball les constitucions de tots el països de món reconeixen el treball com un dret.\nAixí diu la Constitució Espanyola a l’article 35.1: “Tots els espanyols tenen el deure de treballar i el dret al treball, a la lliure elecció de professió o ofici, a la promoció a través del treball i a una remuneració suficient per a satisfer les seves necessitats i les de la seva família, sense que en cap cas pugui fer-se discriminació per raó de sexe”\nHem tractat en distintes ocasions sobre les mancances que pateixen els usuaris de l’Alberg. Les relacionem sumàriament amb la família, la salut i l’habitatge, i també es pot afegir l’entorn. Son cames d'una taula que si en manca alguna, fàcilment s’engronsa i si en manquen més d’una la taula cau. És una paràbola que serveix com exemple.\nDe aquestes quatre cames, una molt important és el treball.\nPropers a celebrar la Festa del Treball, dia 1º de maig, no podem menys de fer referència a la dramàtica situació de l’atur, que condemna a milions de persones a una crisi econòmica, humana i familiar sense precedents.\nXifres apareixen cada dia de forma creixent i alarmant. No dubtem del desig dels aturats d’esser contractats per a un treball digne, però com ho podem fer si tan sols hi ha possibilitats de trobar feina?.\nNo queda altra alternativa que les ajudes públiques i privades . . . . si arriben. Però la penúria ha arribat a sectors que mai s’havien trobat en aquesta situació, i es senten incòmodes haver de cobrar sense fer feina, sinó palesament humiliats.\n“No existeix pitjor pobresa que aquella que priva del treball i de la dignitat del treball. En una societat realment desenvolupada el treball és una dimensió irrenunciable de la vida social, ja no sols és una manera de guanyar-se el pa, sinó també una via pel creixement personal, per establir relacions sanes, per expressar-se a si mateix, per a compartir dons, per a sentir-se corresponsable en el perfeccionament del món, i en definitiva per a viure com a poble” (Papa Francesc).\nPels empresaris privats i per a l’empresa pública és avui un repte que no pot esdevenir impossible si des de l’educació i la mateixa organització social es van obrint camins de participació, encara que es faci des d’una perspectiva més austera.\nSegueix dient el Papa Francesc: “La política no pot renunciar a l’objectiu d’aconseguir que l’organització d’una societat asseguri a cada persona alguna manera d’aportar les seves capacitats i el seu esforç. La cosa veritablement popular -perquè promou el bé del poble- és assegurar a tothom la possibilitat de fer brotar les seves capacitats, les seves capacitats, la seva iniciativa i les seves forces”.\nSempre haurem de reivindicar per a tothom un treball decent, i des d’aquí i d’una manera especial, per aquells sectors més vulnerables, entre els quals es troben els usuaris dels albergs. I ja no tan sols com a mitjà de guanyar-se les sopes, com diem en llenguatge col·loquial, sinó i sobre tot com a signe del reconeixement de la dignitat humana de cada persona, però a la vegada haurem de promoure les relacions que capacitin per a un nou orde social i polític, basat en una mentalitat que afavoreixi una economia orientada al bé comú, fugint de populismes i falses promeses.\nSegur que tampoc hi haurà per segon any consecutiu per mor de la pandèmia les multitudinàries manifestacions a que ens tenien acostumats en aquesta diada del treballadors. I tal volta sigui oportú aprofitar l’oportunitat per fer invertir el temps en fer una sèrie de reflexions i trobar la seva resposta:\nQuè es fa amb la riquesa que genera el treball? I on van els beneficis empresarials? Preocupa el rendiment més que el benestar dels treballadors? Cultivem la consciència fiscal en la mateixa proporció que exigim els serveis públics? Es fomenta vertaderament la producció, la creació de riquesa i els llocs de feina o el benefici a qualsevol cost? Es reducció de costos o especulació? Hi ha un propòsit de reduir fins a la total supressió de l’economia submergida?\nTant de bo que un dia puguem desmentir aquella famosa frase que fa títol al llibre del Papa Francesc: “Aquesta economia mata”.\nPublicat per Fundacio Trobada a 3:33\nEtiquetes de comentaris: Alberg de Manacor, Aquest economia mata, Constitució Espanyola, dia del treball, dia del treballador, Papa Francesc, treball, vulnerables\nManacor Noticias 05.03.2021\nManacor Noticias 01.03.2021\nManacor Noticias 24.02.2021\nManacor Noticias 10.02.2021\nManacor Noticias 06.02.2021\nManacor Noticias 27.01.2021\nManacor Noticias 02.01.2021\nUltima Hora 17.12.2020\nRevista 07500 - 16.12.2020\nManacor Noticias 16.12.2020\nManacor Noticias 10.12.2020\nManacor Noticias 25.10.2020\nManacor Noticias 22.10.2020\nManacor Noticias 14.10.2020\nManacor Noticias 10.10.2020\nCent per Cent 02.10.2020\nRevista 07500 02.10.2020\nManacor Noticias 02.10.2020\nManacor Noticias 01.10.2020\nDiario de Mallorca 29.09.2020\nDiario de Mallorca 27.09.2020\n"Sojorn", nou espai d'acollida\nMemòria de 2020\nMoviment Alberg de Manacor 2021 (3)


Mag Fest Barcelona - Club TR3SC\nDel 4 al 7 de maig de 2017\nMag Fest Barcelona reunirà per primera vegada en un mateix escenari els millors mags del món. Barcelona viurà el seu moment més màgic amb actuacions dels millors mags internacionals en diferents llocs de la ciutat, actuacions solidàries i una gala final que sorprendrà al públic i consolidarà Barcelona com la capital del món de la Màgia. A la fi Barcelona serà la "Ciutat Màgica".\nLA GALA MAG FEST AMB ELS MILLORS MAGS DEL MÓN\nVoronin (Ucraïna) - La seva màgia és desconcertant i catastròfica.\nTina Lenert (EEUU) - Ens emocionarà amb la seva màgia dramatitzada.\nSos & Victoria (Alemanya) - Guanyadors del record Guinness al canvi ultraràpid de vestuari.\nMike Caveney (EEUU) - Un clàssic de la màgia còmica.\nCharlie Mag (Barcelona) - Els coloms apareixen i desapareixen de les seves mans de forma inexplicable.\nHun Lee (Corea) - Fa aparèixer i desaparèixer objectes de forma increïble.\nJorge Blass (Madrid) - La seva màgia és visual i impactant.\nEntrades amb un 25% de dte per la compra de 4 entrades: funcions del dijous 4, divendres 5 i diumenge 7 de maig (a les 12h) (seleccionar pack familiar)


Notícies de Lloret: 25/03/2009\nDimecres, 25 de març del 2009, les notícies que avui parlen de la Selva Marítima\nLes Alegries: Nova campanya de rajoles\nDes de Les Alegries comencem una nova campanya de rajoles per les entitats de Lloret perquè aquest projecte que liderem es de tots i ens agradaria que totes les entitats tinguin el seu reco a la ermita.Salut i Força Alegries!!!!\noSalut, Força i Alegries ;-) ;-) ;-)\nL'afer José Luis BLANCO encara cueja:\nUn atleta detiene a unos ladrones en Lloret de Mar\nPACo ´HIERBAS´ ( per CARLOS ARBÓ)\nAls pobles hi ha persones amb les quals sempre es pot comptar\nA Lloret, un d'aquests personatges és Francisco Martínez Gómez, conegut com a Paco Hierbas, qui té la mà trencada a coure botifarres, costelles, sardines...\nEl sr. Arbó ens fa un extracte/homenatge de la biografia del sr. Paco "Hierbas" i en treu l'entrellat del mot, que ja li ve d'abans del 1974: "amb cinc boques per alimentar, va jugar amb foc en el camp de les herbes aromàtiques (maria, haixix o grifa)."\nEls Agents Rurals detecten centenars de gossos d´importació de països de l´Est\nEn una botiga de Girona es van localitzar més de 100 animals sense els requisits necessaris\nans de comprar una mascota perquè no us passeu pel centre d'acolliment de Tossa, segur que hi trobeu l'animal adient pel que voleu.\nN'hi ha de totes mides, races, sexes i edats; des del cadell fins al gos/gat ja adult; tots amb unes ganes terribles de tenir un amo...\nI si la vostra intenció no és adoptar, aneu senzillament a fer-hi una visita, segur que us agradarà donar-lis un cop de mà als cuidadors i agafarun parell o tres de gossos i portar-los mitja horeta a fer un tom pels boscos de les rodalies.\nFareu quelcom per la vostra salut i per la d'aquestes pobres bestioles que un dia algú va decidir abandonar...\nRescaten un gos de les clavegueres de Roses\nL'Ajuntament va haver de perforar un carrer on des de feia deu dies se sentien els plors de l'animal\nRetiren el catamarà de la platja de Blanes embarrancat fa tres mesos pel temporal\nBlanes: Conferència de Salvador Jové sobre la crisi\nActual membre de la secretaria econòmica d'IU i exeurodiputat, Salvador Jové, oferirà una conferència, divendres vinent, 27 de març, a les 20h, a la biblioteca de Blanes\nRyanair es compromet a seguir a Girona encara que comenci a operar a Barcelona\nUs ho podeu ben creure; ho va explicar ahir ben gràficament el sr. O'Leary tal com podeu veure a la foto i aquest senyor sembla de fiar:\nLa Costa Brava Centre té un 30% menys de reserves hoteleres per Setmana Santa\nEls gerent ho atribueix a què la crisi provoca que els turistes esperin a fer les reserves a darrera hora\nGirona només per als turistes? ( per MOISÈS DE PABLO)\nMonzó en parlava fa uns anys: potser, deia, hauríem de fer una rèplica de Barcelona pels habitants de la ciutat, i deixar Barcelona pels turistes.\nL'article parla del que ha fet Londres en aquest aspecte: "la mesura del tancament del centre no funciona en detriment del ciutadà, sinó a favor seu. Posa l'enorme riquesa de la ciutat en mans dels turistes, però la disfruten anglesos i estrangers. En aquest debat, Londres porta una dècada d'avançament."\nLloret: Aproven la millora de la xarxa d'aigua fins a Canyelles\nEl projecte està pressupostat en 490.763,53 euros i ha de millorar l'abastament de les urbanitzacions del costat de llevant.\nL'objectiu és fer que el jaciment sigui visitable i convertir-lo en un atractiu turístic inclòs dins del Museu Obert de Lloret\nOscil·lacions borsàries ( per Joan Domènech Moner)\nA Lloret hi va haver un temps –no fa gaire, però quan encara la placa era en castellà– que a l'eixample hi havia la calle del barman Constante. Com que les lletres eren totes majúscules, la paraula constante passava per adjectiu i se la podien aplicar orgullosos tots els cambrers del poble que servien els clients amb diligència i continuïtat.\nNo hi busqueu pas un consol ni una guia per a ben invertir els calers doncs és un article de correcció de "la memòria històrica" :\n(...)Nostra Senyora de Rossell. Ja l'hem feta santa! La senyora de Rossell (...)\nMaresme: Neguit entre els alcaldes perquè no hi ha data per regenerar les platges\nEls Ajuntaments del Baix Maresme temen que la reposició de sorra coincideixi de ple amb l'estiu\nEls pescadors, a l'expectativa de la regeneració\nLes confraries de pescadors d'arts menors del litoral maresmenc i també la de Blanes es van unir en una plataforma un cop coneguda la intenció de l'Estat de voler regenerar les platges. No volien sentir a parlar més de treure sorra del fons marí i dur-la a les platges.\nUn cafè per fer negocis\nL'anunci del netcoffee, equivalent a cafè en xarxa, adreçat a empresaris, institucions i a qualsevol persona amb inquietuds professionals, va reunir ahir al centre CINC de Girona prop d'uns seixanta representants d'empreses i diversos emprenedors.\n"El responsable de networking, o treball en xarxa, de la Jove Cambra, Óscar Cumí, va explicar que es preveu fer una altra trobada de característiques semblants a Lloret."\nL'obert internacional de golf de Caldes preveu ocupar entre 5.000 i 6.000 llits\nLa presència de més d'un centenar de periodistes internacionals, així com el volum d'organitzadors i els esportistes participants amb els seus equips arribaran a cobrir aquestes places en hotels de municipis com ara Girona, Platja d'Aro i Lloret\nQuan diuen 6000 llits no volen pas dir 6000 persones: "El gerent de l'associació d'hostaleria i turisme Grup Costa Brava Centre, Martí Sabrià, calcula que aquest esdeveniment comportarà l'arribada d'unes 1.200 persones, (entre 5.000 i 6.000 llits)"\nAquesta gent del golf amb això de posar les boles al forat són ben diferents de la resta dels mortals que fem servir normalment un llit per a dues persones, ells, els molt golfos, cada persona necessita diversos llits...\nGrassos i famolencs ( per NÚRIA ESPONELLÀ)\nÉs inexplicable que es llencin tants productes que podrien ser reciclats a través d'entitats benèfiques com el Banc dels Aliments\nL'economista Luis de Sebastián, autor del llibre Un planeta de gordos y hambrientos, denuncia el fet que un 85% dels habitants del món hagin de comprar tots els aliments que consumeixen, una situació fruit de polítiques que han afavorit l'abandonament del camp.\nAcaba l'article amb una frase tant maca com real "Algú hauria de dir a l'emperador de la societat de consum que va despullat."\nDefensant la cultura popular del foc ( per JAUME BOSCH)\nMolts ajuntaments, els organitzadors de festes com la Patum de Berga i les nombroses colles vinculades a la cultura del foc han alertat que una regulació restrictiva podria posar en perill la continuïtat d'aquestes festes populars.\nA iniciativa del eurodiputat d'Iniciativa han introduït una esmena a la llei que diu: "que les «festivitats culturals i tradicionals», si l'estat membre autoritza l'ús d'articles de pirotècnia al seu territori, «no estaran subjectes a les disposicions de la present directiva»."\nA part de que odio els petards, l'introducció d'aquesta esmena pot suposar obrir les portes a que en un futur es deixi legislar a cada Estat pel tema de la tortura als animals, si és que mai es vol arribar a posar-hi ma...\nViure i deixar viure ( per JOAN VENTURA)\nFa temps que el Vaticà està immers en el clàssic procés generacional: el patriarca aixeca un imperi (primer mil·lenni), el pare l'amplia (segon mil·lenni) i el fill el dilapida (tercer mil·lenni). Només cal visitar les parròquies dels nostres pobles i veure quina és la mitjana d'edat dels capellans i la dels fidels que assisteixen a les misses.\nLes reserves hoteleres per Setmana Santa augmenten, malgrat que a la resta de destinacions catalanes s’espera menys ocupació.\nAhir al vespre va tenir lloc una nova sessió de treball a favor de la sostenibilitat\nEl Pla d'Acció Local per a la Sostenibilitat és un document que es basa en la participació popular i que marca les línies d’actuació i el pla estratègic a seguir per a garantir polítiques municipals que no malmetin el nostre entorn i el medi ambient.\nHigiene dental per als escolars gironins\nL’exposició es pot visitar durant tota aquesta setmana al Puntet de Lloret de Mar\nLa delegada de Treball a Girona ha visitat aquest dilluns el Centre Especial de Treball El Vilar, d'ASPRONIS\nLa plantilla del Centre de Treball El Vilar està formada per 133 discapacitats intel.lectuals i 70 professionals de la Selva i l'Alt Maresme.\nLa burocràcia ha endarrerit la retirada del vaixell embarrancat a la platja de Blanes\nHi podeu veure el vídeo de la retirada\nEncallat tres mesos a la platja\nEl desbasllestament del catamarà encallat a la platja de Blanes a causa de la forta tempesta del darrer Sant Esteve va començar ahir.\nFinalment es va optar per reduir-lo a trossos i reciclar-ne els materials perquè l'embarcació estava pràcticament destrossada i reparar-la hauria estat molt difícil.\n4807 - AJUNTAMENT DE LLORET DE MAR Anunci de la contractació administrativa, mitjançant procediment obert, tramitació urgent, de l'obra consistent en l'execució del projecte d'ordenació del parc urbà de Can Xardó\n4563 - AJUNTAMENT DE LLORET DE MAR Edicte d'aprovació inicial d'un projecte\nProjecte d’adequació dels Accessos i Entorns\ndel Jaciment Arqueològic del Turó Rodó a\npels Serveis Tècnics del Consell Comarcal de\n4562 - AJUNTAMENT DE LLORET DE MAR Negociat de Sancions Edicte de notificació de denúncies en matèria de trànsit\n4533 - AJUNTAMENT DE BLANES Edicte de notificació de resolució d'expedient sancionador\nIlham Karroum 300,00 €\nMohamed Louliai Lahkim 300,00 €\nProjecte d'Accés a la Urb. Font de Sant Llorenç, redactat per l'Enginyer de Camins, Canals i Ports, Sr. Martí Coromines i Blanch\nProjecte de Renovació i millora de la xarxa de transport d'aigua potable des del bombeig de la Montgoda al dipòsit de Canyelles., redactat per l'Enginyer Tècnic Industrial, Joan Ruiz Castro, de l'empresa AQUALIA S.A\nANUNCI de l'Ajuntament de Tossa de Mar, sobre aprovació d'un plec de clàusules.\nPlec de clàusules jurídiques administratives i econòmiques particulars, reguladores de l'autorització administrativa temporal per regentar i explotar l'espai destinat a bar del Centre d'Interpretació dels Fars de la Mediterrània\nACORD GOV/44/2009, de 17 de febrer, d'aprovació del Pla únic d'obres i serveis de Catalunya per a l'any 2009\nposted by seeet @ 6:12:00 a. m. 0 comments


com fer crostons (casolans) - Menjar | Maig 2022\nCom a seguiment del meu article de pa casolà, és el moment perfecte per compartir una recepta senzilla amb el pa com a ingredient principal.\nRaons per fer crostons\nSón deliciosos. M’agradaria pensar que les meves amanides ja són delicioses, però vaig tornar a interessar l’interès de Matt per l’amanida quan vaig reunir uns cruixits casolans mitjançant la recepta següent. L’amanida pot ser avorrida, però els crostons casolans són la manera perfecta d’esbrossar una pila d’enciams.\nBàsicament són gratuïts. En el passat hem comprat bosses de crutons orgànics, però eren difícils de trobar i normalment eren més cares que el seu homòleg no orgànic.\nSón fàcils. Fer-ne la seva és molt barat (sobretot si feu servir peces seques i semi-reculades que ningú vol menjar).\nTu tens el control. Podeu controlar el que s’entra a la recepta, utilitzant ingredients de qualitat en funció de les vostres necessitats dietètiques i aportant un bon sabor de gir a cada lot amb alguns complements divertits.\nM’agrada el tros cruixents i finals del pa (els anomenem bruns), però trobo que ho són perfecte per crostons. Al final, tot resulta cruixent, de manera que no importa les peces que sacrifices per la causa. Utilitzeu només uns quants trossos de pa rebutjats o dediqueu un pa sencer a fer crostons si voleu un lot gran.\nRecepta senzilla de crutó\n4 tasses de pa cubat, aproximadament 4 o 5 rodanxes (trobareu un pa brotat ecològic aquí)\n3 cullerades d'oli d'oliva (trobareu oli d'oliva no refinat aquí)\n¼ culleradeta de sal kosher (aquí es troba sal kosher no refinada)\nPoseu els cubs de pa en un bol gran amb la barreja, escorreu lentament en oli d’oliva (prou oli per recobrir lleugerament cada cub) i tireu-ho per combinar.\nEspolseu-ho de sal, trinxant-ho a barrejar.\nRepartiu els cubs de pa de forma uniforme sobre una planxa i coure-ho fins que quedi cruixent i daurat - uns 15-20 minuts - girant un cop a la meitat.\nDeixeu que els crostons es refredin a la cassola.\nGuardeu a temperatura ambient en un recipient hermètic. Els crostons duraran diverses setmanes.\ncom s'utilitza Fels Naptha per a l'heura verinosa\nVariacions saboroses en els cruixots simples\nAbans de coure, tireu els cubells de pa amb un o més dels següents:\nHerbes - M'agrada afegir una culleradeta de les nostres pròpies herbes seques, farigola, alfàbrega o romaní del jardí de l'any passat (aquí es troben herbes orgàniques a granel).\nEspècies - Proveu una mica d’all o ceba en pols (aproximadament ¼ culleradeta de dos o bé una culleradeta d’ambdós) i uns quants brescs de pebre negre fresc.\nFormatge - Salpebreu una culleradeta o dos fresc parmesà ratllat reggiano. La vida útil no és tan llarga: menjar crostons de formatge dins d’una setmana.\nAssegureu-vos d'utilitzar ingredients de qualitat, començant per un pa excel·lent de pa i trossegeu-vos amb una mica de satisfacció quan mengeu els seus cruixits casolans.\ncom fer suc de raïm\nolis essencials de recepta curativa


Aquesta darrera setmana a Madrid ha estat esplèndida: un veritable no parar de vida cultural i social. Dijous passat tenia l'última cita important a l'Instituto Juan March; havia de fer una presentació al seminari del José María Maravall. Un dels articles que havia de comentar era força tècnic i complicadot, de Diermeier, publicat a l'American Journal of Political Science. Portava uns quants dies donant-hi voltes i no vaig acabar les transparències per discutir-lo fins el dia abans a quarts de quatre de la matinada. El cert, però, és que vaig disfrutar com un cabrit presentant-lo. El mateix dijous al vespre, encabat el seminari, vam anar a la presentació del darrer llibre de l'Ignacio Sánchez-Cuenca, també professor a la Juan March, sobre la fi d'ETA. A la presentació hi havia una sorprenent barreja de l'star system periodístic, acadèmic i polític madrileny. Aquells dies es reunia el Comitè Científic de la Fundació i per tant hi havia tots els catedràtics membres. Divertidíssim veure com dos déus de les ciències socials, Gosta Esping-Andersen i Adam Przeworski, fumaven una cigarreta i comentaven el fred de Nova York mentre esperaven pacientment la resta de patums.\nDissabte vam anar a dinar amb els del bàsquet prop d'Avenida América. Només he jugat un partit durant aquest semestre, la resta o bé tenia visites o bé estava de farra, i per això m'han donat amb rintintín el premi al fitxatge més rentable de l'equip. Això sí, entre setmana he assistit regularment als entrenaments. El dinar ben madrileny, amb ous, patates, pernil i pinchos. Després de dinar cafè irlandès. I a la tarda ens trobem amb més companys de la Juan March i continuem amb més cañas. Arribo a la Fundació mitja hora abans que tanquin, a quarts de vuit del vespre, mentre una munió de gent es passeja encara per l'exposició de Gustav Klimt. Decideixo que no n'he tingut prou i vaig a l'FNAC a curiosejar. Sol i Preciados són un bullici de gent. Compro Bukowski, Kafka, Auster, Bauman i Solozábal. Sóc un afortunat; a l'estanteria hi tinc ara mateix com a mínim quatre bones novel·les i un parell d'assaigs excel·lents. Des de llavors a les nits llegeixo compulsivament.\nDiumenge l'Erik Wibbels, el professor convidat de la Universitat de Washington, ens convida a sopar a casa seva i comentar els papers que hem de presentar el febrer. El seu pis és espectacular, situat a la calle Bailén, gairebé davant per davant del Palacio Real, amb vistes als jardins de Savatini. Ai las! aquests jardins, sempre em recorden aquell fred de quan fa quatre anys venia a veure la Victoria, ara en canvi em produeixen un escalfred a l'ànima. L'Erik és un vibrant jove acadèmic nordamericà amb una carrera brillant. Ara mateix és ja un dels màxims experts en economia política comparada del federalisme. Fou consultat sobre l'Irak i va tenir la honestadat de respondre que com a científic social no es veia amb cor de fer enginyeria social en aquell país. Aprova la meva proposta d'estudiar amb un model formal la redistribució inter-regional en països federals. Bevem vi, cervesa i herbes dolces. Acabem a quarts de dues discutint de l’endogàmia i mals hàbits de l’acadèmia espanyola, nacionalisme i descentralització, catalans i madrilenys. Me’n vaig a dormir satisfet; la conversa ha estat molt agradable.\nDilluns em llevo tard, sabent que no tinc altra ocupació al matí que esperar l’hora de dinar amb en Joan. El truco i riu, diu que n’ha fet una altra de les seves, que l’esbroncaré. Després ens trobem i m’explica que ha perdut l’avió i que ha hagut de comprar un altre bitllet. Dinem al Mezklum, un restaurant que sostreja ben a prop de la Plaza Santa Ana. Ens fallen les dones a l’hora del cafè així que acabem prenent un capuccino a Canillejas. Quan tingui temps escriuré sobre tres o quatre bones cafeteries de Madrid. Em regala l’últim número de la revista Valors i m’explica que n’està satisfet. Com sempre, riem i procurem alliberar-nos de les pròpies fragilitats. No tenim més temps i agafem un taxi Castellana amunt, primer s’atura a Ortega y Gasset i després continua cap a Barajas. Mentrestant cau una llum blava i nítida sobre Cibeles i el barri de Salamanca.\nAhir dimecres, però, va ser el gran dia. Un dia que, ho comentàvem amb l'Albert, s'acosta gairebé a l'ideal. Li faig cas, mig per mandra mig perquè ja hi estic acostumat, i arribo al migdia a la Copa de Navidad de la Fundació sense haver esmorzat. Fa dies que la gent en parla i tothom ens havia alertat que era una cosa esplèndida. D'entrada comcencen a servir pernil i canapés amb bon vi. De cop i volta tota la sala és plena; devem ser unes cent-cinquanta persones o més. Més tard arriben multitud de carns al punt i més vi negre. Tot és boníssim. Les postres s'assemblen a les mousse de Ca l'Uñó de Mataró i les acompanyem amb xampany. No deixa de tenir el seu morbo ingenu i gamberro entretenir-se comentant els noms de les millors pastisseries catalanes mentre som en un dels temples del capital espanyol. Encabat el dinar, i per acabar-ho de rematar, ens apropem a la cocteleria de Juan Bravo 25. Estem de festa i estic satisfet de com van les coses a Madrid, així que decieixo fer un homenatge a Bukowski amb un bon whisky amb gel.\nLa copa s'allarga fins ben entrada la tarda. La conversa evoluciona abruptament de Bukowski i les seves cent paraules de culos y tetas a la "Pequeña Serenata Diurna" de Silvio Rodríguez. Fins i tot hi ha temps per descobrir intimitats amb Coetzee i la seva autobiogràfica "Juventud". A quarts de set, però, marxem ràpidament amb el Juanan cap al Centro de Estudios Políticos, al costat del Senat. El catedràtic de dret constitucional Juan José Solozábal hi presenta el seu darrer llibre "Tiempo de Reformas". Hi ha totes les patums del constitucionalisme i l'actualitat política espanyola; García de Enterría, Rubio-Llorente, Carles Viver Pi-Sunyer, Joseba Arregui, Santos Juliá i Fran Caamaño. Solozábal és una persona bondadosa i cultíssima que recorre a Ortega, Arendt i Cervantes per acostar-se amb "optimismo preocupado" al problemes d'articulació constitucional d'Espanya. El debat entre els ponents és viu però a la vegada generós i ponderat. Carles Viver fa una intervenció brillant, reconeixent els errors però destacant els aspectes positius i federalitzants de les reformes actuals. Santos Juliá i Joseba Arregui repliquen amb contundència advertint de possibles conseqüències.\nAvui a la tarda ha vingut a la Fundació Antonio Muñoz Molina a fer la seva segona xerrada del cicle de poètica i narrativa. Ha citat a Rimbaud i el seu "la vida está en otra parte": la inesgotable voluntat de descobriment constant, de dones i ciutats, per a Muñoz Molina concentrada en Nova York els últims anys, per a mi efervescent a Madrid ara mateix, i que així sigui i duri per molt de temps! Encara que em temo que el ritme de l'última setmana és insostenible.\nInsostenible o no, t'he de dir que m'has fet molta enveja amb aquest post!!! D'això se'n diu treure el màxim profit de la ciutat! Clar que sí!!!!\nM'ha semblat d'una tremidància envejable!\nM'hauria fet gràcia aquesta conferència plena a vessar de constitucionalistes i historiadors (per veure la cara del Gran Pope del D. Administratiu, D. Eduardo García de Enterría, per ex) o gaudir dels "àgapes" que t'has fotut!\nEt prometo que l'any que ve, vinc a veure't, tinc ganes de poder viure un dia madrileny d'aquests, i prendre'm un bon café en una de les cafeteries de la capital, que tan coneixes.\nFrancesc, veig que estàs gaudint d'aquesta magnífica ciutat que és Madrid. Ja et vaig dir que t'ho passaries en gran. Bé noi, aquests dies ens veiem per Mataró OK?\nBON NADAL, suposo que a Mataró\njo he arribat aqui a través de Javi Naya... no coneixía el teu bloc i veig que compartim una cosa, ens agrada Madrid, és una gran ciutat.\nEncara que em sembla que compartim més coneguts.\nSí Joana, ens agrada Madrid i compartim forces coneguts, i no cal anar gaire lluny als comments mateix, oi? :-)


Les mesures adoptades en BONYSSA són insuficients\nEs trobava malament i no va tindre l'atenció necessària malgrat haver-ho manifestat des de les cinc de la vesprada\nEl comité d'empresa ha sol·licitat a la direcció "que es canvie la bata de paper que donen als treballadors eventuals i que augmenta la sensació de calor, per bates de tela i que es recupere el sistema de ventilació a base de tubs d'aire, que van substituir per ventiladors fa uns anys, per a estalviar costos".\nMés de vuitanta persones varen retre homentge ahir al company a les portes de l'empresa.\nCCOO Alacantí-les Marines i la federació d'Indústria de CCOO PV participaren ahir a la concentració convocada pel comité a les portes de l'empresa, amb els companys i companyes de Miguel, un treballador eventual que va morir mentre treballava a l'empresa Bonyssa. Silvana Puga, presidenta del Comité d'Empresa de Bonnysa i delegada de Prevenció, anuncià que avui dimecres el Comité posarà una denúncia davant Inspecció de Treball.\nEl comité denuncià la insuficiència de les mesures posades en marxa per l'empresa, arran d'aquest succés, com "l'augment del nombre de ventiladors i el nombre d'avisos als treballadors de la necessitat de beure aigua contínuament".\nEn la reunió d'aquest dimarts amb l'advocat de l'empresa, que al marge de valorar "els paràmetres de l'estrés tèrmic que marca un estudi, les temperatures i els protocols abans de res, "cal tindre en compte que és un treballador que es trobava malament i que no va tindre l'atenció necessària, ja que havia manifestat des de les cinc de la vesprada que no es trobava bé i que tenia molta calor".\nLa Unió Intercomarcal de l'Alacantí-les Marines de CCOO interposà una denúncia la setmana passada en Inspecció de Treball per la mort d'aquest treballador, en la qual es va instar que s'inicie la investigació que dilucide les "responsabilitats i les fallades" que pogueren haver-se succeït.\nDe la mateixa manera, es va sol·licitar la intervenció de Fiscalia, "si escau", segons ha assenyalat la secretària d'Organització de la Federació d'Indústria, María Teresa Martínez Cruz.\nLa demarcació d'Alacant registra enguany 12 accidents mortals, a l'espera del resultat de la defunció del treballador de Mutxamel, que elevaria el número a 13.


Les denúncies sindicals destapen 314 casos de falsos autònoms a les comarques gironines al llarg del 2016 - El Gerió Digital\nLes denúncies sindicals destapen 314 casos de falsos autònoms a les comarques gironines al llarg del 2016\nLa UGT denuncia que es tracta d'un "problema molt greu"\nDiumenge, 27 de novembre de 2016 09:13h\nLes denúncies sindicals han permès destapar 314 casos de falsos autònoms a les comarques gironines al llarg d'aquest 2016. En tots ells, la Generalitat ha donat la raó al sindicat i ha obligat els empresaris a contractar-los en plantilla.\nMalauradament, aquests no són els únics. I és que Treball té a hores d'ara 90 expedients més sobre la taula, que s'estan tramitant i que es resoldran en els propers mesos. Segons assegura la UGT, la majoria d'aquests fraus es concentren en dos sectors: el transport i la indústria càrnia.\nEl seu secretari general a Girona, Xavier Casas, explica que es tracta "d'un problema molt greu", perquè al darrere dels falsos autònoms sempre hi ha un empresari "que s'aprofita de la por que té el treballador" a quedar-se sense feina. Casas ha demana més mà dura contra les empreses que "obliguen" els seus empleats a fer-se autònoms.\nLa lluita dels sindicats contra les empreses que contracten falsos autònoms per estalviar-se despeses ha fet aflorar 314 casos des de principis d'any. Es tracta de persones que, o bé feia temps que treballaven com un empleat més dins la companyia en règim d'autònom o bé estaven en plantilla, però de cop, se'ls obliga a canviar la seva condició laboral si volen seguir treballant. En molts casos, el treballador renuncia voluntàriament a la indemnització, a canvi de contractar-lo com autònom.\nAquests 314 casos però no són els únics malauradament. Treball té a sobre de la taula 90 denúncies més que estan a l'espera d'una resolució i que obligaran l'empresari a contractar aquests autònoms si s'acaba demostrant la seva condició de falsos autònoms. Des del sindicat han advertit que totes aquestes denúncies són arran d'una investigació rutinària. En aquest sentit, Casas ha deixat clar que "no hi ha cap campanya per buscar empresaris que facin aquest frau". Amb tot, el líder de la UGT a Girona diu que, després de veure els resultats, intensificaran les investigacions.\nXavier Casas, explica que aquesta fórmula, permet l'empresari "acomiadar quan vulgui", a més de ser una "amenaça" contra el treballador que es veu obligat a fer-se autònom si no vol perdre la feina. Casas assegura que els propietaris no ho fan per ser més competitius, sinó per "ser més rics".\nEl resultat és que molts treballadors acaben canviant la seva condició laboral atrets per la tarifa plana de 50€ dels primers sis mesos. Casas però, denuncia que acaben treballant més hores per cobrir les diferents despeses que tenen.\nDes del sindicat expliquen que el sector carni és on més falsos autònoms han trobat, tot i que cada cop hi ha més denúncies entre els professionals del transport. Casas diu que per la UGT és una "obsessió" lluitar envers un problema que, segons el líder sindical, representa una vulneració dels drets dels treballadors. A més, assegura que "no pararan" fins aconseguir que s'endureixi la llei. "És inadmissible que una fàbrica tingui 165 treballadors i només n'hi hagi 25 en plantilla", ha afegit.\nUn estalvi molt important\nLa UGT denuncia que la pràctica de contractar falsos autònoms està cada vegada més estesa a les comarques gironines. El sindicat assegura que en el sector carni és "quelcom habitual" i cada cop més freqüent en d'altres àmbits professionals. Casas afirma que contractant falsos autònoms, els empresaris s'estalvien pagar la seguretat social i no s'han de preocupar si un treballador es veu obligat a agafar la baixa, perquè tampoc els suposa cap cost. "Això incrementa molt els seus beneficis i perjudica al treballador".\nDes de l'organització recorden que els autònoms tenen una sèrie de despeses que no han d'afrontar els treballadors contractats i que, en molts casos els obliguen a treballar més hores per treure's un sou similar. El líder de la UGT alerta que si no es regula i es posa fre a aquesta pràctica "correm el risc que passi a ser la norma". Casas avisa que seguiran "al peu del canó" per evitar més casos.\nDes del sindicat reclamen que es posin més mesures de control a més d'un enduriment de la llei per tal d'evitar el que asseguren que és "un frau i una vulneració dels drets del treballador". Casas demana que aquesta sigui una de les prioritats del nou govern de l'Estat i diu que des de l'organització treballaran i seguiran denunciant tots els casos que es trobin.\nTot i això Casas ha destacat les "bones relacions" que hi ha amb la Generalitat, a qui han traslladat totes les denúncies que han tramitat. "Ens hem entès bé amb el departament i ells hi estan posant tot el que poden per eradicar aquesta pràctica", ha comentat Casas.


Hasél, satisfet amb l'onada d'indignació que ha originat la seva primera nit a la presó | NacióLleida\nHasél, satisfet amb l'onada d'indignació que ha originat la seva primera nit a la presó\nper Redacció, 17 de febrer de 2021 a les 17:50 |\nPablo Hasél està "satisfet" després de passar la primera nit a la presó perquè s'ha aconseguit "trencar la barrera" i posar en discussió quines institucions són intocables a Espanya i també les "reminiscències" del franquisme que encara tenen. Així ho ha assegurat l'advocat del raper, Diego Herchhoren, en una entrevista a l'ACN on ha valorat les primeres hores del cantant al Centre Penitenciari de Ponent.\nHerchhoren ha explicat que Hasél ha parlat amb la seva família i que està al corrent de totes les mobilitzacions que hi ha hagut arran del seu empresonament. En aquest sentit, ha recordat que aquesta era la seva intencionalitat; la de desencadenar una "onada d'indignació" que potser ha sorprès a molts però que "és una realitat".\nHerchhoren ha assenyalat que al llarg d'aquest dimecres té previst parlar amb Pablo Hasél per tal d'establir un "canal de comunicació" obert amb tot el que està passant a l'exterior arran del seu empresonament. En aquest sentit, ha remarcat que Espanya està sota una "situació d'excepcionalitat política" en molts aspectes i que hi ha un risc molt gran que es reorienti la lluita contra el terrorisme contra qualsevol tipus de "dissidència política".\nEn relació a la petició d'indult anunciada pel grup d'En Comú Podem, Herchhoren ha explicat que també ho ha fet l'Acadèmia Catalana de la Música, ja que així els ho va comunicar l'advocat de l'entitat. L'advocat considera però, que fa falta una "actitud més tenaç" de defensa de la llibertat d'expressió. En aquest sentit, ha assenyalat que si bé la ministra Calvo va dir que potser la pena que ha recaigut sobre Hasél és "desproporcionada" i amb una multa s'hauria resolt, amb això no n'hi ha prou perquè la llibertat d'expressió "és sagrada, un dret amb majúscules".\nDe moment, Hasél es troba al Centre Penitenciari Ponent i segons Herchhoren el més que provable es que s'hi quedi fins a la classificació a segon grau. Això no obstant, ha alertat que les penes associades amb els delictes de terrorisme se'ls aplica la política de dispersió penitenciària i per això hi ha el "risc" que a ell se li apliqui i el traslladin en qualsevol moment de presó.\nSocietat, Pablo Hasél, Empresonament, Advocat, Diego Herchhoren, aldarulls


La Fiscalia s'oposa als indults del procés i els vincula a pactes polítics - Regió7\nLa Fiscalia s'oposa als indults del procés i els vincula a pactes polítics\nEls quatre fiscals acusadors en el judici van remetre al Tribunal Suprem dotze informes «totalment» desfavorables a la mesura, ni total ni parcial\nLa Fiscalia creu que els condemnats pel procés sobiranista català han de complir les penes sense «dreceres» i per això s'ha oposat de manera taxativa a la concessió dels indults, una mesura que, subratlla, no pot operar «com a moneda política de canvi» per a l'«obtenció de suports parlamentaris».\nEls quatre fiscals que van acusar en el judici del «procés», Javier Zaragoza, Jaime Moreno, Consuelo Madrigal i Fidel Cadena, van remetre al Tribunal Suprem dotze informes -un per cada condemnat- «totalment» desfavorables a l'indult, ni total ni parcial. Argumenten que els condemnats no han mostrat penediment i subratllen l'«enorme gravetat dels fets», castigats amb penes molt elevades en el cas dels nou condemnats a presó que, a més, no han complert ni la meitat de la condemna.\nL'indult, adverteixen els fiscals, no és «una mesura prevista per satisfer interessos polítics conjunturals, i que de manera arbitrària pugui concedir-se amb caràcter general davant la mera discrepància amb la sentència o la pura conveniència d'una situació política global». Entenen que l'esperit de la Constitució exclou de la concessió de l'indult els membres d'un govern que van escometre «un deliberat i planificat atac al nucli essencial de l'Estat democràtic» i miren d'evitar que aquesta mesura de gràcia «pugui operar, lluny dels paràmetres de justícia, com a moneda política de canvi en el camp de les negociacions per a l'obtenció de suports parlamentaris». Acceptar la responsabilitat pel delicte comès i el «decidit propòsit de no reincidir» són condicions «mínimament exigibles» per accedir a l'indult, però «cap» s'ha acreditat en els condemnats, afirmen els fiscals, que no veuen raons «de justícia, equitat o utilitat pública» que justifiquin la mesura.\nEncara més, en el cas dels condemnats a penes de presó, aprecien «una falta de lleialtat democràtica sense precedents», el «rebuig a la legalitat constitucional» i la «reiterada i contumaç deslegitimació de l'actuació jurisdiccional, al·legant la seva condició de presos polítics, denunciant que són objecte de persecució per les seves idees polítiques i qüestionant la imparcialitat del poder judicial». Complir les penes, sostenen els fiscals, és una «necessitat ineludible» que no pot ni ha d'«admetre dreceres per esquivar el pronunciament judicial» pel que fa tant a la presó com a la inhabilitació, que s'ha de complir en la seva integritat atès que van cometre els seus delictes mitjançant «l'abús de les funcions públiques».\nAls escrits inclouen un argument contra els plans de l'Executiu per a modificar en el Codi Penal els delictes de sedició i rebel·lió per a adequar-los als ordenaments jurídics europeus. Segons el seu parer, la legislació de França, Itàlia o Bèlgica inclou delictes similars i «és evident que els fets pels quals han estat condemnats són delictius a tots els estats de la UE».


Els jugadors del CD Dénia cobren un mes i tornen a entrenar - Dénia.com\nEls jugadors del CD Dénia cobren un mes i tornen a entrenar\n17 abril 2019 - 10: 55\nDimarts era el dia marcat pel cos tècnic com d'entrenament, però tot va quedar en l'aire després del xoc jugat per l'equip groc en Portuaris. Els jugadors tenien clar que no anaven a venir a entrenar si abans no se solucionava el tema del deute que el club manté amb ells.\nTot fa indicar que dilluns es va comunicar a la plantilla i cos tècnic que vinguessin dimarts a entrenar, ja que hi havia intenció de cobrar. Així va ser. Es van presentar al camp Diego Mena el president en funcions, Antonio Martí, acompanyat de dos directius, i es van reunir amb la plantilla. D'aquesta reunió poques solucions es van aportar, tan sols fer veure que tots tenen el màxim suport de la directiva. Però moral, econòmic no.\nPosteriorment va ser el Director Esportiu, Tano Bertó, qui es va reunir amb la plantilla i cos tècnic, i va ser clar: els pagava un mes. Només un mes del que es deu. Va explicar que seguirà treballant per seguir aportant diners però de moment és el que podia oferir-los. Deixava la decisió en mans dels jugadors que van optar per tornar a entrenar.\nL'equip va realitzar el seu últim entrenament abans d'agafar les vacances de Setmana Santa. el CD Dénia tornarà el proper dimarts a exercitar-se per preparar el seu partit davant la UD Carcaixent.\nEls jugadors van rebre una injecció de moral que encara que no va ser l'esperada, ja que tots pensaven que s'anaven a posar al dia. Almenys, els permet disposar d'uns diners que era seu per la seva feina però que no tenien. Resten quatre jornades on l'equip s'ho juga absolutament tot i ara tot el suport que puguin rebre els jugadors és poc. Ells estan complint fins i tot sense cobrar. És per això que el soci i aficionat deniera ha de sentir-se orgullós de la plantilla que té.\n18 de juliol de 2019Diego Macías va ser el guanyador absolut del XXV Torneig Ciutat de Dénia\n18 de juliol de 2019El Club de Tennis Dénia es prepara per acollir el XLI Circuit Orysol\n18 de juliol de 2019El conjunt del Reale-Audiòfons Romany va ser el guanyador del Trofeu de Campions\n17 de juliol de 2019Bon paper del nedador Benito Pastor en els autonòmics de la seva categoria\n17 de juliol de 2019El CFS Mar Dénia visita l'Ajuntament per celebrar l'ascens a segona B\n17 de juliol de 2019Josep, Kevin, Pablo i Gabri són les primeres incorporacions del CD Dénia\nComentaris a "Els jugadors del CD Dénia cobren un mes i tornen a entrenar"\nPlanteja't un nou repte: navegar en un caiac de mar amb Tururac\nIñaki Blanes Miro a La Junta Local Fallera i diverses falles esclaten contra l'Ajuntament a les xarxes socials, El 17 juliol 2019, 09: 15\nTero en Cartell exposició% 22Dos mirades davant del mar% 22, El 17 juliol 2019, 05: 10\nPilar Rodriguez en Falken Tours, El 17 juliol 2019, 02: 50\nPilar Rodriguez en Falken Tours, El 17 juliol 2019, 02: 48


T’expliquem què passa si et menges un iogurt caducat\nIogurt amb maduixes | Pixabay\nLa durada dels aliments en bon estat es fixa en funció d'una sèrie de criteris científics, com la data de caducitat o de consum preferent\nA tots ens ha passat que, de tant en tant, el iogurt ens caduquen a la nevera abans que els hàgim pogut consumir. I segur que sovint ens l’hem menjat de totes maneres -especialment si feia pocs dies de la seva caducitat-, però segur que ens hem preguntat si era dolent pel nostre organisme, o què ens podria passar. ‘Ok Diario‘ explica que si no s’ha trencat la cadena del fred i han passat pocs dies des de la data de caducitat, podem menjar-lo sense cap problema.\nLa durada dels aliments en bon estat es fixa en funció d’una sèrie de criteris científics. El primer i més important és saber diferenciar entre la data de caducitat i la data de consum preferent.\nIogurts amb nabius | Pixabay\nEl iogurt és un aliment amb un pH molt àcid, així que és complicat que s’estableixin en ell patògens. A més, s’elabora amb llet pasteuritzada, que elimina la càrrega microbiana. Si el iogurt preserva la cadena de fred i només han passat uns pocs dies des de la data de caducitat, és molt estrany que es vegi afectat per microorganismes nocius per a la salut, com ara floridures o llevats.\nAra bé, abans de menjar-lo, hem de fixar-nos en alguns senyals que ens indiquen si està bo o no. En cap cas hem de menjar-nos un iogurt si la tapa està perforada o oberta, encara que sigui parcialment, perquè això indica que el magatzematge del producte no ha estat l’adequat, i existeix risc d’intoxicació.\nUn pot amb un iogurt | Pixabay\nSi en obrir el iogurt, té més líquid de l’habitual o la textura és diferent, esquerdada o grumosa, també hem de rebutjar-lo per a no intoxicar-nos.\nPer descomptat, si el iogurt presenta una olor i/o un sabor rar, és un clar indicatiu que hem de tirar-lo. Quan els microorganismes proliferen en el iogurt, aquest sol bombar-se. En obrir-lo, ens trobaríem floridura.


Zenit i nadir: Transeünt\nPublicat per joan a 13:18\nBon dia, tarda o nit, Joan.\nGràcies per visitar el meu blog. Espero que hi tornis sempre que ho desitgis, pretenc que sigui un espai on ningú s'hi senti mai com un intrús.\nSi m'ho permets, tornaré sovint per llegir-te!\n9 de novembre de 2008 a les 18:02\nEl meu blog és casa teva. Entra-hi, posat còmode, llegeix i si us plau, comenta. Benvinguda\n24 de novembre de 2008 a les 17:30\nFinalment he passat per aquí fent una "passejada".T'he de dir que la tasca que has iniciat em sembla molt constructiva i tant de bo s'hi aproximin totes aquelles persones que comparteixen el mateix esperit.\nRep les meves salutacions mes cordials.\nHi ha coses que no depenen del tot de nosaltres. Si que és cert que intento posar una llavor per tant d'apropar-nos tots aquells que ens sentim allunyats del sistema que ens obliga acceptar normes de conducta que no van d'acord a la manera de pensar i sentir nostre.\nM'agradaria que aquells que s’hi senten estranys, es manifestessin. Que és costós? Ja ho sé, però em donaria per satisfet si aquesta llavor dones fruit, algun dia.\nGràcies, benvolguda Elisabet\n5 de desembre de 2008 a les 9:44


miquel spa puigcerdà 07.11.2017 | 08:45\nEls canons de neu de Masella ja en funcionament ahir webcam masella\nEl temporal que està afectant el Pirineu no ha deixat grans gruixos a la Cerdanya, però n'ha canviat el paisatge i les condicions meteorològiques perquè les estacions d'esquí ja comencin a pensar en l'obertura. El temporal va deixar ahir una enfarinada de dos centímetres a Puigcerdà i pobles situats a cotes altes com ara Lles. La neu va agafar als teulats i vehicles, però no als carrers. El temporal sí que ha permès a les estacions, en canvi, començar a fabricar neu.\nÉs el cas de Masella, que aquest dilluns ha engegat els canons per començar a preparar les pistes. Amb la baixada de les temperatures, el cim de la Tosa va registrar ahir una mínima de nou sota zero que ha permès acumular les primeres capes de neu innivada als dos centímetres de l'enfarinada. Fidels a la seva política habitual, els responsables de Masella van apuntar ahir que obriran tan bon punt puguin, a fi i efecte d'intentar ser la primera estació del Pirineu a engegar els remuntadors.\nPer la seva banda, la Molina està aquests dies enllestint les obres de millora de la xarxa de canons i ha fixat per a la setmana que ve l'inici de la fabricació de neu. El temporal també ha deixat sobre les pistes d'esquí de la Molina un petit gruix d'uns dos centímetres a les cotes baixes, als 1.500 metres d'alçada. L'estació de Ferrocarrils de la Generalitat, com la resta d'estacions del Pirineu, té com a repte obrir el més aviat possible per tenir les pistes a ple rendiment el pont de la segona setmana de desembre. Port del Comte obrirà els canons a partir del dia quinze d'aquest mes.


Metges de capçalera avisen que la protecció solar evita el 80% dels càncers de pell\nActualitzat 21/03/2016 12:35 CET\nLa Societat Catalana de Medicina Familiar i Comunitària (Camfic) ha avisat aquest dilluns que una protecció solar correcta i constant --no només amb cremes solars-- pot evitar el 80% de la incidència de càncers de pell.\nAmb motiu del començament de la primavera i la Setmana Santa, els metges de capçalera han recomanat en un comunicat protegir-se del sol quan es realitzen activitats a l'aire lliure, i mantenir aquest hàbit tot l'any, també quan el cel estigui ennuvolat i no es prengui el sol de manera intencionada.\nA Catalunya es detecten cada any prop de 800 melanomes, el tumor "més agressiu i mortal si no es diagnostica a temps", i la seva principal causa són les cremades solars i l'exposició inadequada, intermitent i intensa al sol.\nEn el cas dels carcinomes, els tumors malignes més comuns, la causa és l'exposició continuada al sol, han destacat.\nL'efecte negatiu del sol és el principal factor de risc del càncer de pell, i no hi ha cap protector que eviti al 100% les radiacions solars, per la qual cosa han demanat que es complementi l'ús de cremes solars amb altres mesures i que no s'allargui l'exposició.\nEl Camfic ha insistit que s'ensenyi els nens a protegir-se del sol, ja que el 80% de la radiació solar es rep durant la infància i la joventut, i han recordat que també estan exposats al pati del col·legi, el parc i jugant en instal·lacions obertes.\nEl grup de dermatologia de Camfic reunirà a 400 professionals sanitaris el 19 de maig en la I Jornada de Patologia Cutània que es farà a Barcelona, tindrà 17 ponents i destinarà el 80% dels ingressos de les inscripcions a associacions de pacients.


Tinta xinesa: de febrer 2010\nSalvador Espriu. Terra i cultura. Me’n vaig.\nTot el punyetero dia aguantant aquesta calor,\ni no passa ni un bri d’aire a la cuina ni al menjador,\ni el telèfon que no para, sempre em truca algun venedor\ni la tele de la veïna omple tot el paissatge sonor,\ni els polítics de la dreta em fan venir mala maror,\ni els polítics de l’esquerra encara em fan sentir pitjor,\ni el comissari Gordillo plana per damunt de tot,\ni a la plaça, a les sardanes, m’acalora el del trombó.\nMe’n vaig, me’n vaig,\nme’n vaig lluny de la pudor.\nadéu a la modernor.\nL’extensió del temps. Xulio Ricardo Trigo. Edicions Bromera. 1996.\nLlibre de viatges, dietari, assaig a seques, on dues estades fora de casa li serveixen a l'autor d’excusa per escriure sobre allò que fa i, sobretot, sobre allò que pensa.\nA Dies a Compostel·la assisteix a l’Encontro entre Linguas on retroba una ciutat carregada de records d’infantesa. A Quaderns de Queralbs passa uns dies d'estiu en aquest bell poble de la comarca del Ripollès.\n“Els llibres bons. Quins són? Llegeixo en un diari aquesta definició i penso que el temps passa i en trobo ben pocs, de llibres bons. Restar colpit per un text és cada vegada més difícil. És clar que pots fer trampa i endinsar-te en alguna història amb garanties, però la il·lusió de la sorpresa, del descobriment, no es perd mai.\nPer a un escriptor els llibres bons acaben sent aquells que li transmeten alhora el rigor de l’escriptura i l’interès vital. No n’hi ha gaires així! O potser cada vegada ens tronem més exigents, més ambiciosos?\nAvui, llegint Javier Marías, he constatat la seva qualitat. Els seus llibres transmeten una sensació de solidesa i obliguen a compartir la història. Potser sigui un punt de partida. Les novel·les que valen la pena t’obliguen, amb passió, inevitablement, a compartir el seu univers. N’hi ha unes altres que, tot i constatar el bon acabat i l’art que l’autor hi demostra, no ens colpeixen, no arriben a significar un punt de ruptura i, a la vegada, de fuga. Tota novel·la que no aspiri a desenvolupar aquests dos punts es queda en exercici lúdic, en ofici ben après, en aconseguiment esmorteït”.\nAquest llibre de dues-centes vint-i-nou pàgines quedarà amorrat al piló de “llibres de qui s’ha passat a la novel·la històrica, però que espero que algun dia torni als gèneres que ara ens ocupen”.\nLaia Noguera i Clofent. Triomf. Segon Triomf. Primer moviment.\nInevitablement, la neu,\namb el silenci i l’olor de la neu.\nLes llunes, la nit, a les branques.\nL’absolut en el tors\nel que volíem era córrer\nper sacsejar aquella nuesa,\nperquè acabàvem de veure el triomf\ni el món ens responia\namb un assentiment imperceptible.\nperquè acabàvem de conèixer\nl’estrany acord afirmatiu,\nla forma composta, la nit\nen el silenci de neu a les branques.\nL’ull obert que esperava.\nI així vam llençar els nostres cossos.\nla petja d’adonar-nos\n11 que prenen la paraula\nNi d’Eva ni d’Adam. Amélie Nothomb. Empúries. 2009.\nNothomb visqué fins els cinc anys al Japó. Encisada per aquest país hi torna als vint-i-dos amb la intenció de quedar-s’hi. Hi dóna classes particulars de francès a Rinri, un nadiu silenciós i bonàs.\nS’enamoren. I és sobre aquest amor que tracta aquesta deliciosa novel·la molt ben escrita on sembla, si més no m’ho sembla a mi, que no hi falta res, que no hi sobra res. I amb final inesperat inclòs, final que m’agradaria discutir amb l’autora.\n“Els pitjors accidents de la vida són lingüístics. Un vespre d’entre setmana, passada la mitjanit, quan el son se m’enduia cap a les profunditats, en Rinri va demanar-me el matrimoni per dues-centes quarantena vegada. Massa cansada per ser evasiva, vaig dir que no i vaig adormir-me de seguida.\nAl matí, vaig trobar una nota a la vora de l’escriptori: Gràcies, sóc molt feliç.En vaig treure conclusions d’un alt valor moral: Has fet feliç algú sent clara. T’has d’atrevir a dir que no. No té res d’amable, donar falses esperances. L’ambigüitat és la font del dolor, etc.Vaig anar a la feina a recol·lectar la meva dosi diària d’humiliació. Al vespre, en sortir, en Rinri m’esperava.\n-Et portaré a un restaurant.\n-¿N’estàs segur? Estic morta.\n-No durarà gaire.\nDavant dels bols de sopa de falgueres, en Rinri em va dir que els seus pares s’alegraven d’aquella notícia excel·lent. Vaig esclatar a riure i vaig respondre:\n-Sobretot el meu pare.\n-Això sí que m’estranya. Més aviat m’imaginava que la teva mare n’estaria encantada.\n-Per a una mare és difícil veure marxar un fill.\nAquesta afirmació va desfermar un lleu senyal d’alarma al meu cap. No dubtava que havia dit que no, però ja no estava gaire segura de com s’havia formulat la pregunta matrimonial. Si en Rinri ho havia preguntat de forma negativa, cosa freqüent en aquell país complicat, estava llesta. Vaig intentar recordar les normes gramaticals japoneses relatives a la resposta a les preguntes negatives, que són tan difícils com recordar els passos del tango. El meu cervell exhaust no se’n sortia i vaig decidir fer l’experiment. Vaig agafar el càntir de sake i vaig preguntar:\n-¿No vols una mica més de sake?\n-No -va respondre, amb cortesia.\nDe manera que vaig desar el càntir inútil. En Rinri semblava desconcertat, però, com que no em volia donar ordres, va agafar el càntir i es va servir.\nVaig amagar la cara rere les mans. Ho havia entès. Em devia haver preguntat: Encara et vols casar amb mi? I jo havia respost a la manera occidental. Passada la mitjanit, tinc l’enutjós defecte de ser aristotèlica”.\nAquest volum de cent vuitanta-vuit pàgines quedarà amorrat al piló de “llibres que em vaig endur a Sicília i sempre més aniran lligats a aquell viatge”.\n14 que prenen la paraula


Buhari, reelegit president de Nigèria - À Punt\nBuhari, reelegit president de Nigèria\nL’oposició rebutja els resultats en qualificar-los “d’incorrectes i inacceptables” i sosté que han detectat "irregularitats" en els resultats d'alguns estats.\nMuhammadu Buhari, el dia de les eleccions / George Esiri (Efe)\n27 de febrer 2019 - 09:25\nEl president de Nigèria, Muhammadu Buhari, ha sigut reelegit president de Nigèria per als pròxims quatre anys en els comicis que van tindre lloc el dissabte 23 de febrer.\nLa Comissió Electoral Nacional Independent (INEC) ha fet públics els resultats a última hora d’aquest dimarts, que donen uns quatre milions de vots més al president Buhari, líder del partit governamental Congrés de Tots els Progressistes (APC), que al seu rival, Atiku Abubakar, del Partit Democràtic Popular (PDP).\nBuhari ha aconseguit prop de 15,2 milions de vots, mentre que Abubakar n’ha tret poc més d’11,2 milions. La participació en els comicis va ser baixa, ja que de 82,34 milions d'electors registrats, el nombre total de votants es va situar en 29,36 milions.\nEl PDP ha rebutjat ja els resultats en qualificar-los “d’incorrectes i inacceptables”. El partit opositor sosté que els seus representants han detectat "irregularitats" en els resultats d'alguns estats, i ha acusat l'actual administració de "confabular" amb la INEC.\nNigèria, el país més poblat d'Àfrica i primera economia del continent, va acudir a les urnes per a elegir el president en una jornada esguitada d’incidents violents que van deixar almenys 39 morts, segons dades d'observadors d'associacions civils.


Apartment Zavala 8802a Jelsa Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Apartment Zavala 8802a és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Zavala. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nApartment Zavala 8802a ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes, habitació familiar.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, balcó/terrassa, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, cuina americana per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Apartment Zavala 8802a és una elecció inteligents per a viatgers a Zavala, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


Apartment 4 Cricklade Regne Unit - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Cricklade, no busqui més enllà de Apartment 4. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Apartment 4, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara piscina privada, calefacció, aparell de televisió, nevera, renta vaixelles per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. Durant el dia podeu gaudir de l'atmòsfera relaxant de piscina coberta, jardí. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Apartment 4 la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Cricklade.


El Konvent de Cal Rosal tanca la cuina fins que regularitzi l'activitat - Aquí Berguedà\nEl Konvent de Cal Rosal tanca la cuina fins que regularitzi l’activitat\nAnna Costa· 04/01/2016\nL’espai Konvent Cuina ja no serveix àpats. Ha tancat portes aquest cap de setmana i no tornarà a obrir fins que es regularitzi l’activitat gastronòmica, una més de les que oferia -i amb molt bona crítica per part dels comensals- l’Associació Cultural del Konvent de Cal Rosal.\nEl fet que aquest espai funcionés sense la llicència pertinent va fer que l’associació Hostaleria i Turisme del Berguedà es posés en peu de guerra i demanés “igualtat de condicions”. Reclamaven exigències legals al Konvent de Cal Rosal en l’àmbit de restauració perquè ho consideraven “competència deslleial pel sector” perquè no complien “la legalitat”.\nSegons ha explicat a Ràdio Berga i a l’Aquí Berguedà Eduard Finestres, gestor i director del Konvent Cuina, “la nostra proposta no pretenia fer la competència als restaurants de Berga i comarca, s’hi podia menjar sí, però el concepte era molt diferent”. Ha dit que “l’espai -l’antic menjador de les monges-, l’entorn, les sorpreses que t’hi podies trobar… ja feien notar la nostra aposta per un model diferent. A més, no oblidem que va néixer per impulsar l’experimentació i la investigació gastronòmica, amb voluntat de donar a conèixer productes”. En aquest sentit, el gener de l’any passat es va fer la mostra d’olis de Catalunya.\nLa voluntat, ha assegurat Finestres, “és reprendre l’activitat gastronòmica el més aviat possible”. Serà una aturada temporal per adaptar-se a les regulacions del sector. “Esperarem fins que arribi la llicència pertinent i mentrestant farem vacances a Konvent Cuina”. Aquesta és la decisió que han pres. Hi ha influït la pressió d’Hostaleria i Turisme? “No, ha estat un factor però no el decisiu”, ha assegurat Eduard Finestres. Entén que sí, que s’havien de regularitzar aspectes i deixa que s’hi està treballant. Konvent i Ajuntament de Berga busquen la manera de permetre reprendre el projecte Konvent Cuina. Un procés que Finestres confia que es desencallarà però reconeix que “pot ser lent”. No sap si l’aturada serà per setmanes o mesos, “podria passar fins i tot mig any. Ara per ara no sabem fins quan durarà aquest tancament temporal”, ha dit.\nFOTO: Al fons a la dreta, l’edifici del Konvent de Cal Rosal / AUTOR: Ricard Codina\nEduard FinestresGastronomiaHostaleria i Turisme del BerguedàKonvent CuinaKonvent de Cal Rosalllicència\nBerga Comercial entrega quatre vals de 200 euros\nUn ferit lleu en un accident de trànsit a la C-16 entre Puig-reig i Navàs


El que Messi no ha aconseguit | Esports | EL PAÍS Catalunya\nFUTBOL OPINIÓ i\nLeo Messi, durant l'entrenament del Barça previ al viatge a Lisboa. EFE\n13 AGO 2020 - 13:54\tCEST\nEn l'etern debat sobre qui és millor, Messi o Maradona, no hi ha argument estadístic que no coroni la Pulga. La seva llista de triomfs, tant individuals com d'equip, li dona un avantatge estratosfèric. No obstant això, l'estadística no ho és tot i els crítics del despectivament anomenat “pit fred” sempre tenen a mà una dada que consideren essencial per coronar el Pelusa com a número u de la història del futbol: el triomf de l'Argentina al Mundial del 1986.\nI, no obstant això, malgrat tota la seva èpica, és un argument que no resisteix una anàlisi una mica distanciada: la llista de jugadors modestos que han estat campions del món seria llarguíssima i molt avorrida (Arbeloa podria ser un bon començament si comencem per la A) i la de genis del futbol que no han guanyat cap Mundial podria incloure mites com Alfredo di Stéfano, Johan Cruyff, George Best o Cristiano Ronaldo, per citar-ne només uns quants.\nEl que realment sí que ha aconseguit Maradona, però no Messi, és arrossegar al triomf un equip sorgit del no-res, o gairebé. Que l'Argentina guanyés amb Maradona el 1986 no va ser una sorpresa sense límits, però, deixant a banda els enciclopedistes del futbol (aquests que ens bombardegen amb dades mentre narren partits per televisió com si estiguessin fent ràdio), qui recorda algun dels companys de Maradona a Mèxic 86, més enllà de Jorge Valdano o el seu homònim Burruchaga?\nPerò l'èxit més meritori de Maradona ni tan sols va ser aquest: va ser el miracle de guanyar per al Nàpols dels anys vuitanta dues Lligues, una Copa d'Itàlia i la Copa de la UEFA, a més d'un d'aquests trofeus menors que comencen amb l'enganyosa paraula súper, la Supercopa d'Itàlia.\nLeo Messi, que ha fet moltíssimes més coses durant la seva carrera —d'un nivell, consistència i longevitat colossals—, no ha aconseguit mai el miracle de transformar la ferralla en trofeu. Perquè quan el Barça ha tingut grans equips acompanyant-lo, gairebé sempre ha acabat arrasant. Ha guanyat 10 de les 16 Lligues que ha disputat, algunes amb avantatges escandalosos: 15 punts, 14 punts dues vegades, 11 punts. Ha guanyat quatre Champions (incloent-hi la memorable final de Wembley en la qual va esclafar el Manchester United). Sense sumar-hi Mundialets, supertrofejos o guardons individuals.\nPerò quan el Barça no ha arrasat, quan ha hagut de lluitar cos a cos, hi ha hagut més derrotes que no pas victòries, des de la Lliga que va perdre per diferència de gols amb el Madrid l'any del Tamudazo (2007) fins a la que es va deixar a casa l'últim dia amb l'Atlètic al Camp Nou (2014) o la que va acabar perdent en el frec a frec amb el Madrid de Mourinho el 2016 malgrat una gloriosa victòria al Bernabéu en l'últim minut (2-3). Per no parlar dels desencisos de Roma, de Liverpool o fins i tot de París, malgrat la pírrica remuntada del 6-1.\nNo estic entrant en el debat patètic de si Messi és el que és gràcies al Barça (ni a la igualment patètica contraposició que el Barça dels últims 15 anys no hauria estat res sense Messi, com si fossin dos rocs sense cap valor que quan s'ajunten es transformen en un diamant per art de màgia). Vull dir que aquesta Champions del coronavirus pot ser per a Messi el que el Nàpols, o potser més exactament l'Argentina del 1986, va ser per a Maradona.\nEl Barça, el triomf del qual es cotitza 8 a 1, no compta en les apostes, que lideren el City (2 a 1) i el Bayern (3 a 1). Fins i tot el PSG (5 a 1) està per davant i l'Atlètic ben a prop (8,5 a 1). El Barça hi arriba derrotat a la Lliga, sense moral, no se sap si amb entrenador, amb un equip envellit, amb un vestidor dividit i deïficat, amb el president a la picota. És l'ocasió perfecta perquè Leo Messi s'inventi un campió del (gairebé) no-res i destrossi un dels dos mites als quals s'aferren els qui prefereixen veure assegut al tron del futbol mundial el cabdill Maradona.