Recepta de pastís de cirera semi-casolana\nPostres del sud Pastissos de pastisseria\nPastís de cirera semi-casolà\nUna caixa de pastís de pastís groc fa que aquest pastís de cirera es prepari amb farciment de pastís de cirera. L'emplenat de la pizza es gira a la massa del pastís just abans d'entrar al forn. Si t'agraden els sabaters i pastissos de fruites, aquesta postres satisfarà els dos desitjos.\nEl pastís es fa amb la barreja de pastís, ous i oli tal com s'indica al paquet, però amb només 1/2 tassa d'aigua. Això fa un pastís senzill i bonic, i no necessita gelades. Serviu el pastís amb gelat, crema batuda o tapat. O simplement pols el pastís amb sucre de confiteria. Escuma amb un gelat de vainilla bàsic si preferiu un pastís esmerilat.\nConsulteu els consells i les variacions a sota de les instruccions de recepta per obtenir més idees de sabors.\nPastís de cigró de cirera fresca\n1 paquet (15.25 unces) barreja de pastís groc\noli i ous com es demana al paquet de pastís\n1 pot (21 unces) d'ompliment de pastís de cirera\nsucre en pols per adornar, tamisar, opcional\ntapat o crema batuda per adornar, opcional\nDeixeu coure una farina de 9 a 13 by 2 polzades per polvoritzar-la o esprai-la amb esprai de coure amb farina.\nEn un recipient de mescla gran amb un mesclador elèctric, prepareu la barreja de pastís segons les indicacions del paquet, utilitzant oli o mantega fosa i ous, però afegiu només 1/2 tassa d'aigua.\nSepareu la pasta en una cassola de 13x9x2 polzades engreixada i envernissada. Cullera de pastís de cirera omplert uniformement sobre la massa, a continuació, remeneu a la massa suficient per donar un efecte de marbre.\nEscalfeu el pastís al forn preescalfat de 350 F durant 30 o 35 minuts, o fins que el pastís es retiri quan es toqui lleugerament amb un dit.\nRefreda el pastís a la paella sobre un bastidor. Espolvoree amb sucre en pols tamisat o serviu amb gelat o tapat.\nSubstituïu el farciment de pastís de cirera amb farcit de pastís de nabius.\nUtilitzeu el farcit de pastís de poma o de préssec, però trosseja la fruita abans d'enfonsar-lo sobre la massa. Hornee segons ho indiqui.\nUtilitzeu un pecan de mantega, pastís blanc, xip de cirera, vainilla francesa o una barreja de pastís similar a la recepta.\nPer al sabor dels boscos negres, feu el pastís amb una barreja de pastís de xocolata o fudge.\nEspolvoreu sobre 1/4 a 1/2 tassa de pacanes picades sobre l'emplenat de la pizza abans de mullar-lo a la massa.\nA partir d'un lector: "Aquest és el més gran. Vaig fer alguns canvis fàcils. He fet servir una paella Bundt en comptes d'una paella de 9 a 13 per 2 polzades i heu posat una tassa de nous esmaltats picades al fons engreixat de la paella. Vaig fer la massa com es va suggerir a la recepta original, només vaig posar la meitat de la massa, després vaig cuinar el pastís de cirera i vaig cobrir-lo amb la massa restant ... va semblar magnífic i va provar excel·lent . " - Suzanne\nRecepta de pastís de soda Pop Strawberry de Suzi\nPastís de farcit de poma al forn\nGaletes de merenga de mantega de cacauet\nPaleta de taronja clàssica\nTop 12 receptes de maduixes fresques i delicioses\nPa simple de plàtan amb variacions\nFormatge àcid de farciment i empanada de coco agra\n7 Aliments picants que ajuden a combatre la congestió i el dolor de mal de cap dels sinus\nRecepta de pancakes amb poma alemanya\nEsmorzar vegetariana Cassola\nSopa de patata dolça curosa amb llet de coco\nFainá amb xoriço, formatge blau i espinacs\nClassificacions i receptes americanes de whisky\nMenú de sopar de sopa d'any nou\nSopes, Estofats i Xile\nRecepta fàcil de llegums de formatge\nPatates farcides rostides amb cansalada\nScuppernong o gelatina de muscadina\nAderezo d'amanida alemanya amb recepta amb llet evaporitzada


Festa major a Masies Catalanes | Alveolus\nPublicat el 29 juliol, 2019 per admin\nUn comentari a “Festa major a Masies Catalanes”\nCheisboiguer el 12 agost, 2019 a les 8:55 ha dit:\nJa ha estat debatit si les Masies Catalanes és o no és un poble. Hi ha una part de veïns de l’Albiol que així ho consideren pero a la resta encara ens costa de creure. Tenim molt clar que l’Albiol és l’Albiol amb el seu terme, i les Masies Catalanes és el que és; busqueu-li un nom, un adjectiu, un mot que el defineixi. Pero mai hauria de ser l’Albiol poble.\nI ara tenen Festa Major, una festa que habia estat la festa d’estiu. I després tindran la seu de l’ajuntament, la llar dínfans i la dels jubilats. I poc a poc aniran oblidant que són part del terme de l’Albiol, es quedaran el nom, la clau i el control. I la resta passaran a ser uns marginats.


Apartment Baikonour Castelfiorentino Castelfiorentino Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 75 allotjaments a Castelfiorentino.\nMés informació sobre Apartment Baikonour Castelfiorentino\nDissenyat tant per oci com per negoci, Apartment Baikonour Castelfiorentino està situat idealment a Castelfiorentino; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nApartment Baikonour Castelfiorentino ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. Els clients de l'hotel poden gaudir de habitació familiar.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Apartment Baikonour Castelfiorentino és una elecció inteligents per a viatgers a Castelfiorentino, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


Violació del Dret Internacional: on és l’autorització d’Obama per a l’ús de la força a l’Iraq? (Inder Comar-Global Research, 22.09.14) – L'HORA\nViolació del Dret Internacional: on és l’autorització d’Obama per a l’ús de la força a l’Iraq? (Inder Comar-Global Research, 22.09.14)\nHi va haver molt entusiasme el 2008 en el sentit que el president Barack Obama tindria un enfocament més sa i legítim sobre les qüestions de política exterior pel que fa a la guerra i la pau. Sis anys més tard -amb els nord-americans morint encara a l’Afganistan, Guantánamo segueix en funcionament, els drons nord-americans segueixen matant persones en diversos països, fins i tot ciutadans nord-americans, i ara un altre embolic a l’Iraq- està clar que el president Obama ha fet poc més que ampliar els ja grans poders per fer la guerra del seu predecessor i habilitar totalment la visió d’un “executiu unitari” amb poders il·limitats en la guerra i en la pau.\nOn és, per exemple, l’autorització nacional del president Obama per a l’ús de la força a l’Iraq contra l’Estat islàmic? Obama ha pres la posició que l’Autorització del 2001 de l’Ús de la Força (“AUMF”) aprovada pel Congrés arran dels atacs de l’11 de setembre, així com l’AUMF del 2002 contra l’Iraq es va donar abans que la guerra li proporcionés la base legal per a més atacs aeris. Ni més ni menys que John Yoo, el famós ratificador de la tortura de l’administració de George W. Bush, s’ha afanyat a defensar Obama, afirmant que Obama té tota l’autoritat legal que necessita en els AUMFs del 2001 i el 2002.\nPerò la idea que aquestes autoritzacions donen suport a l’acció militar en curs contra l’Estat islàmic, més d’una dècada després que s’aprovessin inicialment, és molt deficient. L’AUMF del 2001 es limita específicament als grups terroristes que havien planejat o ajudat als atacs de l’11 de setembre. No hi ha cap prova (i cap funcionari del govern ho ha argumentat) que l’Estat islàmic estigui vinculat d’alguna manera a l’11 de setembre. L’AUMF del 2002, que va proporcionar la base jurídica per a la guerra de l’Iraq, també és insostenible com a justificació per a aquesta guerra, ja que es basa en la suposada “amenaça” plantejada per Saddam Hussein. De fet, a través de la seva assessora de Seguretat Nacional, Susan Rice, el mateix Obama va demanar el juliol la revocació de l’AUMF del 2002, tot just unes setmanes abans del que ara es reclama com a base renovada per a l’aventurisme a l’Iraq.\nEls atacs també estan mancats de tot fonament en el dret internacional. En virtut de la Carta de les Nacions Unides, un país només pot utilitzar la força armada contra un altre país en defensa pròpia, o quan sigui aprovat pel Consell de Seguretat de les Nacions Unides. No hi ha cap resolució que hagi autoritzat els atacs dels Estats Units a l’Iraq; i la noció que els Estats Units han llançat bombes a l’Iraq per una qüestió d’auto-defensa simplement no és creïble.\nEncara que no ho va fer explícit (almenys no encara), és probable que la Casa Blanca confiï en una teoria tènue del dret internacional anomenada la “responsabilitat de protegir”, que sosté que els països poden implicar-se militarment en altres països amb la finalitat de protegir els civils o prevenir altres danys humanitaris imminents. Aquesta va ser la base de la campanya de bombardejos contra l’ex Iugoslàvia, que mai va tenir autorització del Consell de Seguretat de l’ONU. L’actual ambaixador d’Obama a les Nacions Unides, Samantha Power, és una coneguda defensora d’aquesta doctrina i ha sostingut recentment que els Estats Units tenen tota l’autorització legal que necessiten per a la campanya aèria.\nPerò no hi ha cap base en el dret internacional per tal teoria, i els observadors més lúcids han conclòs correctament que l’anomenada “responsabilitat de protegir” és una excusa amb prou feines dissimulada per a la intromissió occidental en països a milers de quilòmetres de distància. Com Antony Loewenstein assenyala:\nMai escoltem cap [responsabilitat de protegir] dels partidaris que pressionen per una intervenció militar a Gaza a fi de protegir els palestins dels míssils israelians. Ningú parla de protegir els civils egipcis de la brutal dictadura, recolzada pels Estats Units a Egipte. Amb prou feines es va dir una paraula per protegir els activistes reprimits a Bahrain o a l’Aràbia Saudita. Ja sigui presentada com a solidaritat, la responsabilitat de protegir, o com una intervenció per prevenir violacions dels drets humans, de l’Iraq a Líbia, aquests són experiments grotescos contra civils indefensos amb conclusions fàcils de veure per a nosaltres.\nEls Judicis de Nuremberg, que van proscriure les guerres que no es realitzen de conformitat amb el dret internacional, faran excepcions per a la “responsabilitat de protegir”, i de fet etiqueten qualsevol guerra que no es realitzi amb un fonament jurídic sòlid com a “crim d’agressió”, considerat el crim internacional suprem -en gran part a causa de les terribles conseqüències que es produeixen quan esclaten les guerres. No obstant això, aquí també, la Casa Blanca ha argumentat recentment en el Districte Nord de Califòrnia, que els judicis de Nuremberg són “irrellevants” per a la determinació de si els presidents poden ser considerats responsables de les seves accions pel que fa a la guerra i la pau.\nDes d’un punt de vista històric, és irònic que un jove senador d’Illinois que va fer campanya en gran part contra la guerra de l’Iraq i que va mostrar les seves credencials com un erudit constitucionalista estigui sotmès a l’”estat d’excepció” permanent descrit pel filòsof nacional-socialista Carl Schmitt, que va argumentar que els sobirans han de tenir el dret de suspendre les restriccions legals i jurídiques de les seves societats perquè puguin actuar fora de la llei. Això és el contrari del constitucionalisme legal que constitueix la base filosòfica de l’ordenament jurídic nord-americà, que es pot resumir amb les paraules d’Edward Coke: “El mateix rei no ha d’estar sota cap home, sinó sota Déu i la Llei.”\nFins i tot sis anys més tard, les fiblades i cicatrius de les guerres de l’era Bush encara planen sobre els que fan prevaler la civilització sobre la barbàrie, i certament segueixen afectant físicament als que van lluitar en ambdós costats, així com els milions de civils que sempre pateixen quan es produeixen les guerres.\nEl fracàs del president Obama per buscar una política exterior més racional és una lliçó inquietant però important: els qui pressionen per un govern legítim i constitucional que resolgui els conflictes internacionals en comptes d’iniciar-los tenen molta feina per fer i no poden confiar en les promeses -falsament donades- pels polítics de qualsevol partit polític. L’última Administració estava equivocada, però estava obertament equivocada i no tenia pretensions de cercar una presidència imperial. Per contra, aquesta Administració s’ha embolicat ella mateixa en la hipocresia, fins i tot al mateix temps que consolida els greus excessos de la seva predecessora. Ambdues parts mantenen el seu compromís amb l’imperialisme i les guerres que les acompanyen, o amb les paraules immortals de Tàcit, escrites fa dos mil anys sobre els que van desmantellar l’antiga república de Roma amb la finalitat de crear un imperi dinàstic i militant: “Per devastar, per massacrar, per usurpar sota títols falsos, que ells anomenen imperi; i de fer un desert, en diuen pau”.\nD. Inder Comar és director jurídic de Comar Law. Comar Law està en litigi contra membres de l’Administració Bush per la presumpta agressió contra l’Iraq (Saleh v. Bush, ND Cal. 13 març 2013, 13-cv-1124 JST).


Dilluns ja s'haurà de pagar per fer esquí de muntanya a les pistes - Poble Andorrà\nDilluns ja s’haurà de pagar per fer esquí de muntanya a les pistes\nPal-Arinsal obliga a utilitzar el Forfet Natura que costa cent euros l'any\nA partir del 4 de gener, serà necessari el forfet Natura (per a la pràctica d’esquí de muntanya, raquetes i altres que no siguin esquí alpí), ja sigui de dia o de temporada per poder practicar esquí de muntanya a l’estació de Vallnord Pal-Arinsal. Durant el mes de desembre, l’estació ha mantingut l’estat de les pistes i circuits de skimo i raquetes, així com, el servei de pisters socorristes de 7 h a 22 h.El forfet Natura permet fer esquí de muntanya o raquetes als camps de neu nacionals.\nEl forfet de dia podrà adquirir-se a través de la pàgina web vallnordpalarinsal.com, a les màquines expenedores de forfets o directament a taquilles (opció menys recomanable) amb un preu de 12 € adult i 6 € infant. El forfet de temporada podrà adquirir-se amb un preu de 100 €, vàlid per l’hivern i l’estiu. Els clients amb forfet de temporada Ski&Bike de Vallnord – Pal Arinsal tenen accés lliure a aquesta modalitat. També pel forfet Natura, l’estació ha col·locat punts de control mitjançant torns a les cintes del Planell (sector Pal) i a Josep Serra (sector Arinsal) que permetran garantir la seguretat dels clients al tenir un major control sobre l’aforament de l’estació.


XUCURRUC – Educació Infantil » Nota de premsa de les III Jornades d’Educació Infantil a Gandia\nNota de premsa de les III Jornades d’Educació Infantil a Gandia\nPublicat en General per admin el 21 setembre 2010\nMés de 200 professionals de l’educació de l’etapa de 0 a 6 anys s’han reunit a Gandia per a debatre sobre el nou paradigma de l’educació.\nLes III Jornades d’Educació Infantil organitzades per la Universitat de Valencia i el MRP Escola d’Estiu Marina –Safor, es van realitzar aquest cap de setmana (17 I 18 de setembre) a la seu de la Mancomunitat de Municipis de la Safor.\nLa inauguració de les jornades va anar a càrrec de Maria Josep Garcia, presidenta de l’Institut d’Estudis de la Vall d’Albaida (IEVA) en nom de l’Escola d’Estiu Marina-Safor, Joan de l’Alcaraz, en nom del Centre Internacional de Gandia de la Universitat de Valencia, i Liduvina Gil, en representació de l’Ajuntament de Gandia.\nAl llarg de dos dies, les i els mestres d’educació infantil han treballat sobre el nou paradigma educatiu, a partir d’experiències de vida realitzades en les escoles de la Marina, la Safor i de la Vall d’Albaida. En total 8 experiències es van mostrar: sobre les emocions, l’art, la gestió de conflictes, la psicomotricitat relacional, les tradicions… un gran ventall d’activitats treballades a partir d’una nova mirada. Les jornades les van iniciar els coordinadors del grup de treball d’educació Infantil “Xucurruc” Vicent Gràcia, que va explicar l’origen i gènesi de la jornada, a continuació Liliana Carbó, va introduir el plantejament filosòfic i pedagògic de la jornada basat en el nou paradigma de l’educació del segle XXI i la pedagogia sistèmica. A continuació i fins el dissabte de mati, es van mostrar i debatre diferents experiències de les escoles sobre: les emocions (CP Doctor Esplugues de Montaverner), els experiments (E.I. Mixinetes d’Almoines), l’art (CP Elias Tormo d’Albaida), la mort i la vida (CP. El Castell d’Almoines), la gestió de conflictes (C.P. V. Desemparats d’Oliva) la psicomotricitat relacional (CP. Manuel Bru de Benissa i el CP Sant Vicent de Teulada), les tradicions (E.I. Joan de Montcada de Beniarjó) i l’hort escolar (C.P. Verge dels Desemparats d’Oliva).\nA les jornades també es va presentar el projecte d’escoles infantils, a més de tots els projectes educatius que té l’Ajuntament de Gandia.\nA la conferència de cloenda el professor Julio Rogero, va reafirmar que el coneixement es una representació del món en el que cadascú te la seua pròpia realitat. El procés d’aprenentatge es genera en el procés de viure i per este motiu l’escola ha d’ensenyar per a la vida, l’escola es la vida mateixa. Va explicar també es trobava molt satisfet d’estar en estes jornades on havia vist la quantitat d’èxperiències d’aprenentatge que es treballen al centre de forma conscient. Per últim va remarcar la importància de cuidar-se els docents, de cuidar l’entorn, de cuidar l’escola, en definitiva de tenir cura de la societat.\nLes Jornades també van tenir una nota d’humor en el narrador d’històries d’adults, Jordi Amenós.\nEn els parlament de cloenda realitzats per la Vicerectora d’Estudis de la Universitat de Valencia, Mª Vicenta Mestre, per la regidora d’Educació de Gandia, Liduvia Gil i per la presidenta de l’IEVA, es va afirmar el lema d’aquestes terceres Jornades: L’Educació és el compromís que ens il.lusiona.\nAquestes jornades sobre l’Educació Infantil, es van encetar en el 2005 a Teulada, van continuar en Oliva en el 2007 i enguany ha sigut Gandia la seua seu. Els seus coordinadors han sigut els grups de mestres de l’etapa 0-3 anys, Bolquers de la Safor, i de 3-6 anys, Putxinel.li de la Marina i Xucurruc de la Safor-Vall d’Albaida tots ells grups de treball de l’Escola d’Estiu Marina-Safor. En la organització, a més, ha participat la Universitat de València a través del Centre Internacional de Gandia. En elles han col.laborat a més: l’ajuntament de Gandia i el de Benissa, les Mancomunitats de la Safor i de la Vall d’Albaida, així com les entitats culturals l’Insitut d’Estudis de la Vall d’Albaida i el CEIC Alfons el Vell de Gandia, que han aportat a les jornades diferents publicacions.\n© Copyright 2019 XUCURRUC – Educació Infantil. All rights reserved.


- Articles de 2012 - II.\nPàgina principal. Correu electrònic : reporterdelcdec@yahoo.es\nEscolta Les rares sessions de la Electro Vectro de Ràdio Llançà.\nLlevantada a Llançà 2008 i fotos varies.\nArticles de 2008.\nArticles de 2007.\nArticles de 2009 - I.\nArticles de 2009 - II.\nArticles de 2010 - I.\nArticles de 2010 - II.\nArticles de 2011-I.\nArticles de 2011-II.\nCròniques de Llançà, I - V - VI - VII - VIII.\nArticles de 2012 - I.\nArticles de 2012 - II.\nArticles 2016 .\nLlibres Club de Lectura 2018\nProjecte : Invasió mutant al Cap de Creus. 2018.\nA dilluns 2 de juliol de 2012.\nSabem que les modes i les tendències marquen gustos i costums. Des de fa uns anys la cuina s'ha convertit en el màxim exponent de com hem de consumir els aliments amb modernitat.\nEls grans cuiners mundials, i amb ells el nostre proper Ferran Adrià, han aconseguit honorar el treball als fogons.\nLa cuina de les dones de casa, de les cassoles i olles posades al foc de bon matí, cuina obligada i resignada, estalviadora en el dia a dia, i lluïda per festes, i la cuina dels homes, cuiners d'hotel o de restaurant, dels "jefes" de cuina amb el seu llibre de receptes guardat a pany i clau, de les brigades d'aprenents i "pinxes". Imatges de cuiners panxuts o escardalencs, 'cremats' per una feina fosca, de davantals poc nets i de draps llardosos lligats a la cintura, considerats més fogoners de màquina de vapor que no pas professionals que feien funcionar hotels plens de gom a gom de turistes que buscaven bona teca i baratura. Homes i dones que han donat vida a restaurants de plat típic i cuina casolana, receptes de sempre. Treballaven amb el mateix afany que qualsevol altre professional, però, és cert, amb molt menys crèdit.\nLa nova cuina i els nous cuiners han espolsat d'una vegada l'antic menysteniment pels fogons, han obert finestres, han il•luminat les fosques cuines i han obert les seues receptes al món.\nAra ser cuiner o cuinera és digne als ulls de tothom i sense dubte. Es veu, mira per on, que n'hi havia que en dubtaven de la seua dignitat.\nLa cuina ha evolucionat, i com tot lu que evoluciona, comporta acceptar noves lleis i noves normes. I com sempre, hi ha persones que aquesta nova cuina l'han trobat com allò que havien esperat tota la vida. Altres es rendeixen sense condicions a la novetat, fins que deixi de ser-ho. Altres, com en tot, segons el vent fan veles. Molts la gaudeixen i veneren i molts no la suporten.\nPerò, s'han d'admetre les noves normes culinàries sense discussió ?\nPer exemple, dos puntals d'aquesta nova cuina com són les verdures cruetes i l'arròs grenyal, 'al dente' que diuen els fans dels estrangerismes, i el peix poc fet, són inamovibles ?\nSuposo que no soc l'únic al món que prefereix l'arròs més cuit i el peix no tant 'poc fet'.\nTinc l'esperança que això no m'hagi de fer un analfabet culinari. Crec que no ha de suposar cap problema, al menys per a una cuina competent, respectar el punt de la cocció segons el gust d'un client. Tampoc hauria de suposar cap vergonya pel comensal demanar el plat en la cocció que més li agradi, sempre que sigui possible cuinar-lo així. De fet, totes dugues parts estan interessades en aconseguir un àpat agradable i de gust. El problema només pot sorgir si es troben els extrems, aquells clients que tot ho volen ben cuit, molt fet, molt fet, 'carbonitzat', en un local on 'poc fet' i 'grenyal' són paraules divines.\nEl generalitzar, entossudir-se en repetir les coses que ha dit un entès, sense entendre el context en el que s'han dit, no fa cap bé. No tot el peix són medallons i supremes.\nQue es podria pagar per una freginada d'aquell boguet pescat a Port de Reig, amb l'artó apreparat amb la mantellina, fet amb poc oli, ben daurat, com una truita de caps i cues ben cuita i cruixent.\nI és que l'empenta de la nova i alta cuina ha desenvolupat i adaptat unes noves tècniques, que fetes servir de manera indiscriminada, allunyen el menjar cuinat d'una pretesa originalitat. Trobo discutible el resultat de l'ús d'aquests nous sistemes de cuinar que fan prevaler l'estalvi de temps i personal a la cuina i minimitzen la minva en el pes, i voler-ho fer passar tot plegat per avenços culinaris en textures i sabors.\nTambé trobo discutible el posar de moda peixos i carns, dels que sempre s'ha sabut la categoria i el preu que tenien, i que ara semblen oblidats o desconeguts, per fer-los renéixer entre vasos de precipitats com a 'bocato di cardinale' i descoberta imprescindible pel que vulgui estar a l'última en cuina.\nEl màrqueting, el negoci i l'especulació han accelerat la màquina culinària i la estan portant lluny de l'inici romàntic i lleial. Poder la cuina altíssima i novíssima es passarà de voltes, poder es perdrà en el seu propi laberint de novetats centuplicades.\nPoder, diuen alguns, és hora de tornar a les cassoles, ara que ja són dignes.\nEncara que per a mi mai ho havien deixat de ser.\nA dilluns 9 de juliol de 2012.\nPolítica amb pilotes.\nHaig d'admetre que el futbol no m'entusiasma, però els partits Barça – Madrid, o si de cas, els de 'La Roja', els miro amb l'esperança d'una victòria blaugrana.\nAmb tot, deslliurat d'una eufòria encegadora, l'ús del futbol com una eina de reivindicació política i nacional em cansa i em desmoralitza.\nNo sé, em dóna la impressió que no hem avançat ni un mil·límetre en eficàcia ni en imaginació en la lluita per les nostres aspiracions catalanistes.\nEncara hem d'abastir-nos d'allò que 'el Barça és més que un club' per reivindicar el fet diferencial català davant d'Espanya.\nVisualment està molt bé fer lluir la nostra demostració de catalanitat en els partits de futbol, però em sembla que a la pràctica això ens manté en una línia de resultats que no mostren res de nou desprès de tants anys.\nRadicar la política en el futbol ja rancieja. I m'atreveixo a dir que rancieja per la nostra part, com catalans que som, perquè la part espanyola també és rància.\nSi ens contraposem a tots aquests abanderats espanyols que aprofiten la victòria de la selecció Espanyola per fotre't pels morros la grandesa de tal pàtria i la submissió que li devem els súbdits, aquests que som insurgents, contestataris i menyspreadors de tal excelsa grandesa futbolera, podem acabar com un reflex de la descomposta i insidiosa caverna, a l'altre extrem.\nÉs ridícul que a hores d'ara encara sigui el futbol el qui ens hagi de fer de plataforma política reivindicativa, tal com ho és pels nacionalistes espanyols repressora i discriminadora\nEncara no és hora de fer un pas endavant ?\nNo és temps de que siguin els polítics catalans els qui prenguin plenament consciència de la política que s'ha de fer per aconseguir resultats estables i positius en les nostres demandes socials i nacionals catalanes més enllà dels partits de futbol ?\nLa rivalitat esportiva està molt bé per gallejar una estona uns o altres mentre es foten quatre coses a una pilota, o per donar voltes amb el cotxe tot pitant i deixant anar o haver-se d'empassar uns o altres els seus sentiments nacionalistes segons els gols.\nPerò a l'endemà nosaltres som on sempre.\nQuè hi vols fer, haurem d'esperar el pròxim partit de futbol per fer un pas més cap a la solució dels nostres problemes de país.\nJo sóc català, català, català !\nTral·larà, tral·larà, tral·larà !\nA dijous 19 de juliol de 2012.\nLos niños de colores.\n"Donde hay capitán no manda marinero", S'ho han ben après els governs espanyols, i ara ho volen fer lluir més que mai.\nTants cents anys embarcats per força en aquesta mena de "Españolés herrante", i es veu que encara no hem purgat el pecat de ser catalans.\nSom part del 'barcu' i part de la tripulació, som els de la sàssola i balde, i els d'afluixar la bossa per mantenir la nau a 'flote'.\nPerò que es pot esperar d'una capitania espanyola de putiferi; que es pot esperar d'una raça de governants que des dels Reis Catòlics ens tenen per cap d'inxa.\nJa llavors van piratejar la història espanyola a cop d'Inquisició per fer-se passar ells com a descobridors d'Amèrica en lloc de les naus catalano-aragoneses. Que es pot esperar d'uns aprofitats que van destruir el Cuixot o Quixot escrit en català per Joan Miquel Servent, valencià o alacantí, per fer-li reescriure en castellà sota el nom de Miguel de Cervantes per obtenir una obra cabdal de suposada castellanitat. Que es pot esperar d'uns governants espanyols tant esbirros que han amagat als seus estudiants que Narcís Monturiol també va inventar un submergible, i que no només va ser Isaac Peral.\nQue se'n pot esperar d'una nissaga de mandataris espanyols que només s'han format en l'estratègia del cucut.\nPaciència no ens deixis.\nHaurem d'esperar cent anys més, o que un raig de llum verda travessi el cel del Cap de Creus, o que els fills, dels fills, dels seus fills aconsegueixin prou intel·ligència com per comprendre que ja no volem ser més presoners d'aquest rol, que entenguin que els catalans amics de la República del Cap de Creus no volem acabar com un derelicte. Volem hissar veles, llevar 'ancles', tallar el cap del mort i navegar cap a l'horitzó que ens depari el nostre seny, i vers el destí que ens marquin les senyes. A tot drap o vogant si cal. El meu Déu és la llibertat.\nMentrestant els hi anirem xiulant les orelles a la Capitania Putiferio, de moment els hi ho direm cantant, això sí, no fos que hi prenguéssim mal.\nI jo, per no ser 'menus', també dedicaré una cançó al Govern Espanyol, els hi en dedicaré una en castellà, per què no tinguin problemes de comprensió de l'idioma. És una cançó d'un conjunt amb el que sempre m'hi he sentit plenament identificat : "Los toreros muertos".\nA divendres 27 de juliol de 2012.\nFilosofant amb transistors.\nQue el món canvia en cicles circulars està més que comprovat. Però aquests cercles de aspectes i modes recurrents, per sort s'eixamplen cada vegada més. Els cercles s'expandeixen i les societats s'obren, evidentment en alguns llocs més que en d'altres i a velocitats diferents. Quan dins la munió mundial de cercles que es van formant, un d'ells es clou, això comporta el retorn a un punt del passat dins la conjuntura actual.\nTorna una manera de vestir, una moda, un disseny passat, tornarà la indumentària hippy, la retro, la pota de gall, els heavys, els rockers, i inevitablement la música disco.\nPerò la tornada a algun punt del passat, és molt més ràpid en la forma que no pas en el fons. L'aparença hippy, per exemple, podrà aparèixer i desaparèixer en deu generacions abans de que la seua filosofia de vida tornès a establir-se en grups prou significatius. Així, tantes modes i maneres d'actuar que se'ns proposen per recuperar, serà només en l'aspecte o en la forma, ja que la vida i les condicions de lluita de cada instant són les d'ara i no aquelles.\nUn so que ha tornat és el que s'escolta en els mòbils que el jovent tragina amunt i avall. Per un moment pots pensar que han tornat les ràdios de transistors. Però no, tan sols és una aparença, la forma. En el fons ja no són un grup de persones al voltant d'un aparell de ràdio escoltant atentament la música o la veu que hi pugés sonar. Ara els aparells són individuals i personals, i funcionen tots a l'hora. Les dades que donen tenen pocs segons de vida, duren fins que el pròxim anul·la al penúltim aportant una novetat més volàtil encara, i així successivament, i tot plegat amanit amb emocionats crits i xisclets dels usuaris oients davant tanta i tan imprescindible i nova informació. Ja no s'hi escolten les incansables sintonies de 'Mobles Gimeno' o 'La Fabrica', ni de 'Samaniego' ni de 'Fortunet'. No apareix cap puntual Jesucrist damunt la Pia Fusta, al que a les dotze del migdia poder demanar-li la tramuntana justa. No s'escolta de Ràdio Figueres de transistors. No hi ha les telenovel·les ni la 'Señorita Francis' de la R.N.E. de transistors. La música que sona no són les novetats de la Radio France Inter de transistors. No, no són transistors, el so és només un miratge. I no ha de durar; com totes les modes d'aparença van i venen com un pèndol, però el que sembla un moviment repetitiu, transcorre dins un temps que passa inexorablement.\nGros, petit, petit, gros, de les enormes ràdios de vàlvules i caixa de fusta, als petits transistors, que van ser esborrats i el seu so insectívol aixafat pel dels enormes radiocassets amplificats i equalitzats, amb 'subwofer' i tot de leds de colors brillant al compàs de la música. Aparells que va ser moda lluir carrossant-los a les espatlles a tot volum a ritme de rap i hip-hop. Així doncs, el xericós i histèric so dels mòbils ha de tenir els dies comptats.\nL'enginy que ens depara la tecnologia per a tornar al ple so, encara és un misteri. Les actituds de la societat en aquell moment també ho són.\nSeran de lluita o de conformista renúncia ?\nEl cercle s'obrirà cap la independència o ens enclourà encara més amb una altra volta de cargol ?\nEstarem més encunyats o estarem de conya ?\nActitud o servitud ?\nLa forma establerta que inesperadament no es correspon amb el fons que li pertoca és el tresor de la humanitat.\nEl ple so sonant dins una Catalunya plena seria un bon tancament del cercle.\nA divendres 3 d'agost de 2012.\nAra que els atzars del temps i de la vida ja no són anunciats per senyes, sinó per indicadors, puc confirmar que l'agost per fi a arribat, i amb ell l'esperat istiu social. En tinc les senyes i els indicadors així ho marquen.\nL'altre dia em va venir a visitar en Juan, un amic reporter de Sevilla. Anàvem pel Passeig Marítim on es començava a veure trastejar turistes i banyistes. Una mica més endavant nostre, caminaven tres rosses en minifalda; altes, de cames infinites i de cos perfecte. En Juan em toca el colze i em pica l'ullet. Comença a caminar una mica més de pressa i jo el segueixo. Quan és a la seua alçada, en Juan, amb el salero que el caracteritza com a andalús que és, les hi deixa anar mentre les mira tot somrient :\n-Óle, Óle y Óle, ya están aquí las suecas !!\nUna de les fins aquell moment, noies guapes, se'ns encara i amb ganya de menyspreu i veu de carreter fumador de 'Bisonte', li contesta :\n-Ya están aquí los tontos !!\nNo vam afluixar el pas fins que se'ns van garrativar els bessons.\nPerò no us quedeu només amb l'anècdota, és l'indicador el que val. Ha arribat l'agost, l'istiu, els turistes varis i de tutti colori, i els cotxes.\nJa podem veure al francès amb la baguette sota l'aixella fent-ne sopes de pa remullat. Ja han començat les discussions entre els que volen sortir per l'entrada i els que volen entrar per la sortida del Valvi. L'Avinguda Europa porta cua, quina metàfora !\nJa es veuen per tot arreu noies amb texans curts, retallats, i més retallats encara, ensenyant cuixot, i senyores amb una llarga experiència a la vida, negres com caues, ensenyant pelleringues. Famílies amb un cotxet i famílies amb una bateria de cotxets, proclamant l'efectivitat del vidre, diuen; i homes amb el diari. Hi ha cua a la llibreria, i a la fleca, a la farmàcia, a l'estanc, a les botigues en general i a ca la Montserrat en particular. Hi ha cua a les agències immobiliàries, a les carnisseries i a les peixateries. Les terrasses dels bars són plenes i els restaurants s'afanyen a reservar taules.\nEl carrer bull de trànsit i el camió del butanu no passa. El cotxe de la policia municipal fa cua estoicament dins la rua infinita de "superterrenos" i algun cotxe jipilaiu. Els ajudants de policia estivals, amb el seu trajo set canes gros, s'han ben après allò de : "Aquí que no hi aparqui ni una bicicleta.".\nAl bell mig de la badia hi ancla un iot de trenta metres que no hi quep al Club Nàutic. A la plaja, plena de cap a cap, tothom se'l mira fent visera amb la mà. Algunes dones criden : "Mireu nens, ha arribat el paapa!".\nLa Plaça Major es col·lapsa intermitentment de cotxes i de gent. La "Caixa" i a Can Felip competeixen en clientela.\nEntre setmana fa bo, dissabte s'embolica i diumenge pluja o vent.\nHi ha hagut un incendi amb forta tramuntana; normal. Però s'ha avançat uns dies.\nEls polítics, abans d'anar de vacances, mala carretada cap a Terrades, fan i diuen les últimes idioteses, i presenten com a ideies innovadores coses que el poble ja fa vint anys que clama i proclama.\nEls indicadors ho diuen, i jo, com diu el mono, no menteixo.\n-Jan, posa'm una altra gerra grossa de cervesa plena de gel i xampany, que ha arribat l'agost !\nA diumenge 12 d'agost de 2012.\nL'alegre penitència patriòtica espanyolista a Catalunya, no és vinculant.\nQui sap si quan els arrissa algun desaprensiu, protesten. Qui sap si quan per error, un botiguer s'equivoca en contra seua, reclamen. Qui sap si sempre posen l'altra galta davant d'una clenxinada al seu moneder.\nAixò no ho sabem, però sabem que davant l'espoli fiscal que pateix Catalunya per part de l'Estat Espanyol, prenen callada penitència; és evident.\nSerà el fervor que senten per la Madre Patria, serà la santa obligació de la sang, serà una alegre dávida, serà una monumental badada, o serà la falta d'un bull, però es veu que als espanyolistes de Catalunya no els hi dol, i no els hi dol que el govern espanyol els hi foti grapada a la cartera discriminatòriament, com ha habitats de Catalunya que són.\nPoder, més que res, serà per què són habitants de Catalunya província d'Espanya, i si és que hi ha algun greuge fiscal comparatiu entre aquesta província i la resta de les províncies espanyoles, tot és culpa d'aquesta terra mal adreçada i amb ínfules paranoiques separatistes.\nPer qualsevol espanyol de bé, s'ha de mantenir la pell de toro lluenta i xitxarel·la davant del món i davant del seu llombrígu, per damunt de tot.\nUns hem de pagar, als qui ens toca, altres s'esparraquen la camisa i es foten cops de punys al pit, cosa que dóna empenta i solera, i bé de preu. Aquest és el sagrat sacrificio hispánico .\nPerò què els hi passa als de la República del Cap de Creus ? Quina part de la paraula 'sacrificio' no entenen ? Poder no entenen 'sacri' ? Poder no entenen 'ficio' ? Poder no entenen lu de 'hispánico' ? És que són una raça de catalans encara més 'agarraos' i 'insolidarios' que els de la pròpia Catalunya ?... pensaran els espanyolistes habitants del Principat. Por Dios !\nEvidentment mai entendran que la penitència patriòtica dels espanyolistes a Catalunya, no ens la creiem vinculant. Els pecats de cada un els ha de purgar cada qui. A la R.C.C. li toca portar la creu i fer la penitència dels pecats d'altri.\nTasca d'esclaus i presos; ben peixits sem si, però esclaus i presos.\nA dilluns 20 d'agost de 2012.\nEl misteri del claustre embruixat.\nEncara que la descoberta mediàtica del misteri del claustre de Palamós no ha estat a càrrec d'un antic criminal tocat de l'ala, el cas està ple de Cagòmelos Purga. Des del seu trasllat des de Madrid fins Palamós en una caravana de camions plena de pedres numerades, ha estat tot una badada administrativa durant anys i panys. Un cop posat a la llum pública i desfermat l'interès general, resulta que els representants de les administracions de Palamós i de Catalunya que han estat a l'ombra del claustre, no en sabien res. Uns diuen que mai se'n havien apercebut, altres que no tenien jurisdicció per entrar a la finca, altres que en desconeixien la importància, i uns altres que es pensaven que era la canalera del desaiga del teulat de la casa, i tots plegats havien gaudit de xefles i xondanes sota l'invisible claustre romànic.\nUn cop el monument al descobert, se'n ha de comprovar l'autenticitat. Per part de la Generalitat de Catalunya se'n fa un examen i un informe. Però com sempre, la política ha d'empudegar fins hi tot un assumpte tant 'innocent'. Hi ha molts interessos, moltes administracions implicades, i molts polítics de tot calibre en el que suposaria una cagada cultural. Per tant, per no passar per caluixos, es presenta un informe poc concret i una mica nebulós. Es veu que el claustre en la seua perfecció i uniformitat és falç, però hi han peces que no podrien ser una còpia, altres podrien acostar-se a la realitat, i altres que caldria ser una eminència per adonar-sen de que podrien ser autèntiques de l'època. Amb tot, el jutge diu que és un monument que ha de ser conservat i d'interès públic.\nEn el fons, l'autenticitat o no del claustre no és el que més ens hauria de preocupar als ciutadans, sinó que les autoritats no siguin capaces de fer un informe lliure d'interessos personals i d'afanys polítics, un treball clar i net que s'atingui a la realitat. Però no, aquí no es descobrirà la veritat sobre el misteri del claustre embruixat, aquí descobrirem un cop més que fins i tot un suposat monument romàntic a de ser empastifat per la política.\nTot plegat posa de manifest que al revés que en el llibre d'Eduardo Mendoza, la boja perversió no ve per part de l'investigador, sinó per tota la resta d'interessos implicats.\nA dijous 30 d'agost de 2012.\nBicicletes de carreres.\nEra afició, coincidència, temps, un cúmul de circumstàncies ens van fer ciclistes de carretera; poder va ser l'Indurain, però de fet, ja ens agradava. Ens miràvem tota La Volta, La Vuelta i el Tour. Ara he sabut que ha començat La Vuelta quan es corria la sisena etapa. Els temps canvien i també les prioritats, però hi tornaré, ho desitjo. Encara que mai tornarem a ser tots els que hi érem, alguna vegada més d'una trentena. N'existeix una fotografia, ha! difícil de trobar, intentaré localitzar-la. Era quasi una forma de vida dins la bona voluntat; poc vi, pocs licors, els qui fumaven s'hi miraven, dinars d'arròs bullit o pasta amb carn arrebossada i fruita en cada sortida llarga. Ens ho preníem en serio. Tots teníem màquies molt acceptables. Jo encara conservo la Vitus 992 amb Dura-Ace. L'altre dia la vaig portar a revisar. El mecànic se la va mirar amb certa nostàlgia, 'Abans era un pepino, i ara és un cogombre', va dir. Me'l miro somrient, entenent les seues paraules, 'Un cogombre enverinat', penso.\nCada matí feia Llançà, Selva de Mar, Rabós i Llançà, abans de començar a treballar a les 9 del matí.\nUn dia, tornant, es va girar una tramuntanada encesa. A les envistes de la pujada de Quermançó anava a 1 metre per hora, el vent era una paret, vaig arribar a plorar de ràbia, però no vaig engranar l'últim pinyó gros, ni vaig posar el peu a terra. Desprès de patir com un condemnat, ja a l'alçada de Quermançó, vaig poder recuperar una mica l'alè. Els trossos de tòria, la pols i la terra de les vinyes em picaven com bales, les herbes del voral es blincaven i s'ajaçaven pels cops de vent. Poc abans de la cruïlla de Mont-Perdut, el pal d'una barretina indicadora del vent, que ja havia volat esparracada temps enrere, brandava i xiulava com un possés. Jo prosperava pujada amunt com un ninot sacsejat, intentant de no ser tombat pel vent, o emportat, bici i tot, a la cuneta. A dalt de la pujada del Camp de Tir vaig envistar el mar, tot blanc en un polvoreo infernal. Imagineu que a aquella distància se'm van embrutir les ulleres de sal. Vaig arribar desfet, però no havia posat cap peu a terra.\nUn dia pletòric vaig tirar com un boig a la baixada de Balleta. Baixava com una bala, però no me'n vaig adonar de la velocitat que duia fins que vaig veure com un cotxe m'avançava passant a càmera lenta. Em van venir tots els mals, una caiguda seria fatal. Vaig deixar de pedalar, vair treure les mans dels frens i em vaig deixar lliscar. Fins el restaurant Miralles no vaig recuperar la visió clara, tenia els ulls enterbolits per l'aire. El rellotge marcava : velo. max. 84 km./h. . mai més ! ha, ha, ha !\nUna tarda meravellosa de setembre, desprès d'una llarg i lúbric "joli epuisement", badava jo perdut en la immensitat del plafó de la llum del sostre, quan a quarts de cinc de la tarda un col·lega em truca per pujar a Sant Pere de Roda per Vilajuïga. Estant als llimbs com estava podria haver dit que no, però vaig dir que si.\nLa pujada és tranquil·la i el temps i l'hora excel·lents. Les últimes corbes donaven una vista d'un Sant Pere daurat, il·luminat pel Sol caient. La baixada cap a la cruïlla de Selva de Mar amb el Port de la Selva va ser un patiment. La carretera estreta, els marges bruts d'herbes entorpien la visió de la pròxima corba i impedien una segura aproximació a la voravia. Impossible obrir-te, els cotxes que anaven pujant de tant en tant amenaçaven de xocar.\nDe tant de clavar els frens se'ns van adormir els dits petit i l'anular, i vam quedar amb les cervicals garratibades. Mai hauria pensat que fer una baixada amb bici pogués fer tant de mal. Vam agafar-nos la tornada a Llançà amb ràbia. Fent relleus prou arriscats, al punt de l'antic restaurant L'Empordanesa havíem marcat una mitjana de 34 km. / h. . Ens vam para a casa del company a fer una Coca-Cola per refer-nos una mica; jo en vaig engolir 1litre, és que entre una cosa i altre ...\nRecuperar-se i refer-se desprès d'un esforç té quelcom d'alegria heroica. Dopar-se d'antuvi, en el fons ha de donar una alegria teatral, per molt que un s'hi hagi esforçat i per molt que un hagi aconseguit, en solitud, un no es pot sentir feliç del tot, encara que ho intenti, ho busqui, ho desitgi i sigui molt cínic, un no pot ser feliç del tot, és una reacció humana.\nDesprès dels anys poder trauran els títols del Tour de France a Lance Armstrong. Ara sembla que en ciclisme s'ha descobert un exercit de dopats.\nPer què ara, si les probes inculpatòries ja són d'anys enrere ?\nÉs tot pur màrqueting, qüestió de diners, maniobres per fer augmentar les donacions i els fons de les fundacions lligades a Armstrong ?\nSi tot i tothom està sota sospita, algú de les agències antidopatge pagarà per aquest retard ?\nSeran jutjats els assassinus de Pantani ?\nI dic assassinus en el to i accepció del assassinus civils del temps de guerra, no premem el gallet, però disposen davant d'un el penya-segat i tots els motius per llençar-s'hi. Personatges anònims i impunes rere unes sigles. Van deshonrar Pantani, el van desfer, el van aixafar, el van repudiar del ciclisme per tenir la característica natural de fabricar globus vermells en un esforç per sobre dels 2000 metres. Mai es va poder provar el dopatge per EPO, però no va haver-hi ni consciència ni clemència, el van assassinar; l'exercit de dopats voluntàriament no tindrà aquesta fi.\nEl ciclisme és un deport de comèdia i de tragèdia. Nosaltres vam viure unes hores àlgides. Hores en què al ball de la festa del Carme del Port de Llançà, on encara s'hi bevia i s'hi arruixava xampany, tothom cantava a cor i de cor : Indurain, Indurain, Induraaain, Indurain, Indurain Induraaaiin ...\nA diumenge 16 de setembre de 2012.\nLa Llançada, un poble discret.\nJo sóc una persona discreta; no és d'estranyar, visc a la Llançada i sóc nat a la Llançada, bressol i cap i cassal de la discreció.\nPoder és per el que explica la llegenda, que un antic fill de la Llançada va ser el va que va dar la llançada a les costelles a Jesucrist penjat a la Creu. A partir d'aquella mala fama, poder es va començar a conrear una reparadora discreció.\nA la Llançada xafardejem i critiquem amb discreció. L'amistat la menen amb discreció : "Hola, Adéu, Hep, Hepa, un cop de cap o un grunyit és suficient per a saludar-nos els que ens coneixem de tota la vida i som de la mateixa edat. És clar que també hi ha persones menys discretes que et pregunten per algun familiar, però són les menus . Encara que siguem un poble molt discret, no us penseu, hi ha un munt d'associacions, però és clar, al ser tant discretes quasi dingú sap que existeixen. Algunes ja han plegat, però ho han fet d'una manera tant discreta que molta gent pensa que encara funcionen. Les associacions amb més solera i que són de molts anys, mantenen discretament les seues disputes de programació. Els espectacles que presenten uns i altres són discrets, tenen per costum anar-hi familiars, parents i amics dels promotors, els altres no hi van per que seria una indiscreció. En els actes culturals i d'homenatge és de rigor fer-hi un pica-pica per trencar una mica la nostra innata discreció, i fer-los més participatius i populars . Així i tot, aquest incentiu gastronòmic només fa efecte a una mena de Llençadencs i Llençádenques dotades d'una especial sensibilitat, ja que sempre són els mateixos els afectats, a la resta ens pot la discreció i no hi apareixem. Amb tot, els menjars populars i les festes amb àpats, són les més concorregudes. Hi ha germanor i harmonia, alegria i bon ambient. L'endemà però, és possible que molts dels que han compartit i brindat amb cava, no es saludin pel carrer per culpa de la nostra discreció, seria una indiscreció apuntar el mínim indici d'haver coincidit amb un conegut en una festa. La nostra discreció és molt ferma, en un sopar de Cap d'Any, quan entra l'Any Nou, tothom es saluda i es dóna la mà, ja se'n guardarà la gran majoria dels que s'havien saludat tant efusivament, de saludar-te l'endemà matí al passar rascant roba, la discreció a la Llançada és molt ferma. Per sort tenim els carnavals, allà si que ens donem alguna llicència, la llarga Rua al passar, va llençant serpentines i confetis sense discreció. Fins i tot molts saluden al públic i fan gestos indiscrets. El públic congregat també es deixa anar, alguns assenyalen amb el dit a algun disfressat o altre tot movent el cap com volent dir : 'A tu et coneixo'. La festa acaba sent molt alegre i distesa, quasi es podria dir que al final apareix certa disbauxa, però d'això en té força la culpa el xarol del pàmpol a discreció i la xocolata desfeta amb discreció, que engresca cada cosa al seus adeptes.\nPerò fora del carnaval tot torna a ser discreció. Recordo un dia de festa a la Plaça Major, era a l'hivern, i hi havia vingut un grup de castellers a fer algun petit castell per animar la vetllada. Ells reclamaven al públic que s'acostés una mica i fes pinya al seu voltant. Ai, pobres minyons, a mal poble eu anat a raure, tots aquells xicots i xicotes pretenien que els Llançadencs s'atansessin per fer-se una munió, per tocar-se els uns als altres, fins i tot alguns castellers reclamaven que els hi 'apretessin' el cul amb les mans. Evidentment els vilatans no vam pas trencar la nostra discreció, i els castellers van tenir que conformar-se fent un castell de dos. La discreció ens amara. Els polítics Llançadencs també són molt discrets. El partit que governa ho fa discretament, amb polítiques discretes. L'oposició fa una discreta oposició. Que lluny queden aquells comandos d'eixelebrats i de caps escalfats que van protestar contra el partit que governava en aquell moment amb aquella subversiva i indiscreta frase que deia : "¡ Salvatella peinate !\nAmb els anys hem guanyat tant en discreció que es fa notar fins i tot a l'11 de setembre. Hi ha molts Llançadencs tant i tant discrets, que per no molestar a dingú no pengen la bandera catalana, mireu si és fort el sentiment de discreció a la Llançada, que moltes persones vingudes d'arreu d'Espanya, per naturalesa menys discrets que nosaltres, en poc temps queden tant contagiats d'aquesta nostra discreció que tampoc pengen la bandera catalana.\nA la fi, la nostra virtut portada a l'extrem acaba sent contraproduent i distorsionadora de la realitat. Poder és per això que ara el capellà ens ha de demanar silenci i discreció en els enterros.\nA dilluns 24 de setembre de 2012.\nNo són boits ni el Rei és el del cul vermell.\nSeria la meua innata innocència la que en un primer moment em va fer pensar que alguns polítics i presidents de d'algunes comunitats autònomes espanyoles, eren boits. Però no, només va caldre pensar-ho una mica i vaig haver de donar per suposat que no els hi faltava un bull, que sabien llegir i escriure, i que alguna fitxa de 'comprensión i expresión' devien haver fet. D'acord que poder s'han saltat algun capítol de "Barrio Sésamo", però no són analfabets, ni ignorants de la vida, ni boits, però vet aquí que se'l fan. Tenen les dades, les saben i les entenen, però són polítics. D'entrada, no cal pensar com feu molts de vosaltres, que són uns carbonassos i uns mal païts, no, no són sinó polítics que treballen pels seus vots a sa terra. El que si seria innocent fos pensar que algun dia acceptessin confirmar el greuge que pateix Catalunya amb Espanya, ans al contrari, ens culparan de tots els mals. Cal entendre que això és lu que han de fer, és el motor dels partits ultranacionalistes espanyols siguin del signe que siguin, ho hem més que vist i comprovat. Hem vist que quan les coses van mal dades els partits nacionalistes espanyols aconsegueixen la seua supervivència política amb la negació de l'evidència i fent la contra a una part del seu 'propi' país, hi ho fan conscientment. Practiquen la desinformació, la tergiversació i la mentida.\nÉs que aquesta nova evidència ens ha de portar a la reflexió de que amés de ser uns carbonassos i mal païts com a persones, també ho són com a polítics ?\nJa seria molta casualitat, tanta dedicació a aquesta tasca em fa creure que ho fan per un ideal, que en el fons, fins i tot es creuen el que diuen i el que fan, per tant, el que per a nosaltres és una carbonada, per a ells és l'ideal nacionalista espanyol, i els grans partits el practiquen amb gran cinisme.\nCanviar un ideal és una feina dificilíssima; però com es pot intentar canviar-ho ?\nDoncs amb la perseverança, l'evidència, la veritat i l'ajut d'un ens superior just i equànime. Però mala la tenim els catalans en aquest intent, l'ens superior que hauria d'escoltar les nostres raons, és d'un espanyolisme reialment ranci i obcecat.\nLa Corona i el Rei de 'tots' els espanyols hauria d'intervenir com a just mitjancer entre els problemes dels fills. Però com passa a moltes famílies, hi han fills predilectes, i els catalans, de caràcter contestatari i emancipat, no ho són. El pare Joan Carles ens ha llegit la cartilla. Res de llibertat i res de voler el duro i la clau, ens hem de quedar a caseta, fer bondat i afluixar el sobre de la setmanada. Només serem una família ideal si anem a la rega. I és que el pare Joan Carles manté els tics del més ranci espanyolisme, els de 'por mis cojones' i els de 'no me da la gana'. Branda l'espanyol més mesquí i masclista, per a ell es veu que no som el fill díscol, som la dona maltractada a qui li fot la paga, i si a la pobra li passa pel cap demanar el divorci, posa la vida en perill. Ja us podeu imaginar la reacció d'aquest homenàs, res de llibertat, si no ets per mi, no seràs per dingú, abans morta que lliure. No és d'estranyar que per tot això, els vells, quan parlaven de 'pesta burbònica' li donaven dos significats.\nA dilluns 1 de setembre de 2012.\nEspanyolistes sense missatge.\nEls partits espanyolistes no tenen raons actualitzades i constructives per rebatre el nou rumb independentista que ha emprès Catalunya.\nEncara branden els discursos de la por, l'enfrontament i la discòrdia. Sentir-los a uns i altres fastigueja, sempre el mateix tema, el gran trencament social, l'hecatombe pàtria, el desastre econòmic, l'odi, la venjança, el ressentiment; arengues incendiàries, idiotes i repetides fins el cansament, tot plegat els retrata com partits que no saben com respondre a les realitats del país, i les seues prediccions ens semblen tant ràncies, tant llunyanes, tant irreals, i tant apartades del sentiment català, del nostre delit de prosperar com país, en pau, democràcia, llibertat i felicitat, que és com si ens parlessin de la Lluna. Aquests partits ja han sobrepassat els ideals de dreta i esquerra, s'han convertit en zombis patriòtics que no aconsegueixen articular pensaments nous i entenedors del que en realitat passa, només reaccionen moguts per un instint espanyolista primitiu, el de la queixalada al català. S'han convertit en Golums, repeteixen el 'meu,meu,meu' desitjant amb deliri un país que no els pertany, mentre s'enfonsen cada vegada més a la caverna de la bogeria extrema. N'hi ha de tant tocats que ens reclamen els seus paisans, persones i famílies que segons sembla han estat presoneres i esclavitzades a Catalunya. És la ximpleria, la incongruència feta persona, éssers fruit de la manca de raonament realista i intel·ligent. Esputs de ràbia que només mostren la incompetència per adaptar-se als temps que corren, la 'cerrazón' mantinguda a través dels segles els impedeix escoltar les veritats, i molt més d'admetre-les.\nLes veritats explicades pels mateixos espanyols que ells reclamen con a seus, pels seus fills o els seus nets que han visitats els seus pobles natals o els dels seus familiars, i tornen coneixedors de l'inevitable veritat que es nega des de l'Espanya política i sindical. Greuges i diferències de país explicades per aquests 'espanyols' amb tanta claredat i vehemència que a un 'català català' arriba a incomodar i ha d'intentar fer-li abaixar la veu. Com som ! És la veu de molts d'aquests 'espanyols' que segons els 'enrabiats' teníem aquí segrestats i explotats els que han vist la diferència de tracte i la discriminació dels governs espanyols vers Catalunya. Quan els 'enrabiats' se'n adonin que existeixen aquesta mena d'espanyols que coneixen i viuen la veritable realitat catalana, només els hi quedarà dir que pateixen la síndrome d'Estocolm, o pitjor encara, que els hem sotmès a un rentat de cervell.\nEns en haurem de sentir moltes i de molt grosses en aquest camí que hem encetat. Poder s'arribarà a un pacte fiscal i financer per salvar el moment, pel contrari, el camí cap a la independència només serà possible amb l'ajut de tots els que vivim a Catalunya. Amb l'empenta dels independentistes acabats de fer, amb l'esperança dels que ho són de tota la vida, amb la força d'un poble amb una catalanitat compromesa, i amb el suport de tots aquells que han vingut a Catalunya a lluitar per aconseguir una vida millor, més justa i més lliure.\nA dilluns 8 d'octubre de 2012.\nEl ministre Wert ve de l'hort.\nEl ministre d'educació del govern de Mariano Rajoy, el senyor Huerto ( he trobat adient espanyolitzar el cognom ), diu que l'ensenyament català és una fàbrica d'independentistes. No li preocupa ni l'interessa que el nivell de castellà assolit pels alumnes a Catalunya sigui igual o superior al de la resta d'Espanya; ell, el que en realitat tem i no suporta, per sabut i conegut que ho te, és que tant com l'ensenyament espanyol que ha menystingut i amagat molts dels avenços i grans fites històriques aconseguides per catalans o a Catalunya, ha estat una fàbrica de fidels espanyolistes, tant ho ha de ser la instrucció de la mainada i el jovent en català. Doncs mala sort tenim, per què encara es preocupa més del que deu.\nPerò que ha de ser sinó l'ensenyament d'un país, a part de tots els temes establerts i d'una bona cultura general, l'educació ha de mostrar la realitat històrica del país a través dels segles i atiar el sentiment d'estima i orgull per a la nació a la que un pertany.\nÉs que hi ha algun país lliure en el món al qui se li retallin les opcions per tal de que els seus habitants l'estimin i n'estiguin orgullosos de pertànyer-hi ?\nDe vegades ens en fotem de que els nostres veïns francesos tinguin tanta autoestima i veneració pel que són i pel que fan. Ha ! Ja els hi podem anar al darrere amb un 'fluviol' sonant; nosaltres que ens hem de veure recriminats per instruir a un poble amant del seu país.\n'Atumodu', la dèria d'aquesta gent per l'única unitat d'Espanya i la negació de qualsevol mena de pluralitat i de fet diferencial, és psicòtica. Deu ser per això que els presidents d'Espanya són tant gallofos i no aprenen a dir ni papa en cap idioma, i només parlen en castellà, per por de que la interferència de qualsevol deix d'una altra cultura els hi resti espanyolitat.\nI els catalans què hem de fer ? Hem de renunciar a la nostra total catalanitat ?\nN'hem de ser només una mica de catalanistes ?\nPoder d'independentistes, gota ?\nQuè collons ! Ha arribat l'hora catalans ! A arribat l'hora d'actuar, de demostrar la nostra catalanitat sense embuts, amb valentia i desimboltura, com fan els pobles lliures.\nÉs hora d'emprendre accions tant innocents com irritants pels qui ens volen veure anorreats.\nHem de posar sardanes al cotxe a tot volum ? Sí !\nHem de portar la barretina sempre que puguem ? Sí !\nHem de calçar espardenyes de betes a la primera ocasió ? Sí !\nHem de dir que qualsevol producte de qualsevol contrada de Catalunya és el millor del món ? Sí !\nNo hem de girar la 'llenga' peti qui peti ? Sí !\nHem de posar la bandera catalana a tot arreu i com més grossa millor ? Sí !\nA la fi, hem de fer com fan els espanyols, francesos, italians, alemanys, suïssos, anglesos o americans, com fan tots els que pertanyen a països que no estan sotmesos.\nJa seria hora de deixar enrere l'estretor, la por, i el "seny" en aquests temes tant quotidians, i tractar-los amb tota normalitat i espontaneïtat, com referents catalans que són i com catalans que som nosaltres. Ha arribat l'hora de reprendre l'ànim, l'empenta, l'orgull i la festa d'aquestes paraules que es deien en temps normal :\n"Sóc català i porto barretina,\ni al que no estigui content,\nli tallo la sardina !".\nA dimarts 16 d'octubre de 2012.\nLes opinions són com el cul, cadascú en té una.\nSi un no és d'una certa mena de propagandista pagat o un mentider, tothom s'expressa generalment amb la seua opinió sobre les coses amb més o menys gràcia, encert o il·lustració. El programa "Bestiari il·lustrat", que ha aixecat certa polèmica i que vist en la seua totalitat el podem qualificar d'innocu, és la mostra de com pot ser de desafortunat plasmar, en els temps que corren, unes opinions personals que fetes a la barra d'un bar o en una reunió particular, poden ser prou compartides i acceptades, però que fetes formant part d'un equip i emeses en un mitjà de comunicació poden tenir certs resultats negatius.\nS'han de saber o imaginar les repercussions que poden tenir certes imatges o expressions en temps d'ànims exaltats, és una cagada que una emissió com la del programa "B.I." hagi de costar el càrrec de la directora del programa i hagi tingut que sortir el portaveu de la Generalitat a excusar-se i demanar perdó. És pecar de santa innocència o és una badada manifesta plasmar les opinions de Jair Domínguez en aquests moments i amb tanta explicitat i pensar que no hi haurà cap airada reacció en contra. La polèmica, encara que no sigui buscada expressament, o sí, pot ser interessant fins a cert punt, però de vegades val la pena treballar una mica entre línies i mancar de tanta evidència; el poble no és toful i també agraeix una mica de complicitat ...\nLes opinions personals poden ser tant crues i directes com el seu propietari desitgi proclamar-les, però se m'empesca que el que a la fi defineix a una persona no són les seues opinions en si, sinó la manera com les diu, sobretot si té intenció política.\nÉs molt interessant mantenir certa credibilitat entre els d'opinió enfrontada, no és el mateix discutir amb la colla d'amics i sentenciar a coll a terra a un i coll a terra a l'altre, que fer-ho en un mitja de comunicació públic. Deixem-nos d'històries, encara no som ni lliures ni independents, hem de filar prim per què cada pas que fem cap a la sobirania sigui perfer-ho endavant, cal restar les màximes oportunitats de contraatac als nostres opositors, no ens convenen escarafalls patriòtics espanyolistes a cada moment, especialment per una raó d'opinions personals tant intranscendents com les meues mateixes, però que serveixen per què se'ns pugui disparar en contra. Cal jugar amb la màxima puteria, cal fer-s'hi amb tot l'ànim i ímpetu possibles, però també cal estar molt serens i centrats per entendre què se'ns pot tornar en contra. No cal esvalotar el galliner constantment.\nVeig l'altre dia al "Punt-Avui+" un article titulat "Espanya ens estima", 'Al revés te lo digo para que me entiendas', ( això ho he afegit jo ), i m'esglaio una mica pensant que havien sortit científics, intel·lectuals, escriptors, artistes, nova gent culta que s'havien posicionat en contra del nou tarannà de Catalunya, però quan llegeixo, veig que són les mateixes paraules refregides de sempre, pronunciades pels mateixos personatges de sempre en els mitjans de sempre. Encara que sigui amb bona intenció, per atiar-nos i posar-nos en guàrdia sobre la qualitat dels nostres detractors nacionalistes espanyols, ho trobo massa reiteratiu i una pèrdua de temps, doncs per sort o per desgràcia ja estem de sobres instruïts de qui són aquests personatges, no som lloscos ni crec que necessitem un constant advertiment de quins són els anticatalunyistes de sempre. Si de cas mostreu els nous que puguin sortir i deixeu a la 'panda agorera' sense tanta propaganda, deixem-los bramant en la foscor de la caverna. Cal concentrar els esforços i la notícia en connectar i posar-nos de la nostra part als espanyols intel·ligents.\nDiu que en Jair Domínguez ha vingut a la República del Cap de Creus a concentrar-se per escriure. Molt bé !\n¡¡¡ Hostias joder, Dios los cría y ellos se juntan !!!\nA dimecres 31 d'octubre de 2012.\nAleix Vidal-Quadras es posa flamenco.\nHi ha un dia que et despertes radiant, t'aixeques exultant i et trobes superior. Tal com si fossis l'artífex d'un flisto infinit, memorable i complaent. Tal com si haguessis anat a entrenar amb Lance Armstrong. Et sens el hit i el top de la jet set, com un cum shot de jeet kune doo, sublim, exuberant, magnífic, genial, sagaz, eficaç i perspicaç. Com l'íntim col·lega d'Eduard Punset, com un Sherlock Holmes reencarnat, com un Stephen Hawking del ballet de Valerio Lazarov, com un Lazarillo de Tormes monaguillo, com un Isaac Asimov davant d'un plat de brunyols i un porró de garnatxa, com el fill de les dotze tribus de d'Albert's Einstein's i Nadia's Comaneci's. Majestuós, mar enorme.\nDe fet, solament una mica fastiguejat i anguniós per la planitud de la resta del món. Somrius i rumfles el nas com un Jack Sparrow. Bon dia ! Sembla que avui el farà ! Tal amablement. Puag ! Tothom és previsible i reiteratiu. El món gira entre gracies sense gràcia i desgraciades desgràcies. Per alguna raó sents que hi has de passar-hi de puntetes; mentre les gents de bon cor lluiten i es desviuen per ajudar al pròxim, resulta que la certesa és que dels 15 crims comesos a Girona el últims 10 mesos, només un dels implicats té nom ibèric, és el de l'interfecte a qui va disparar un mosso d'esquadra en una intervenció policial. SSSSHHHHHH!.. Ni ho diguis ni que siguis diví.\nSí, sí, jo que m'he llevat diví de la muert i abans muert que sensill, em veig abocat a passar un matí desencoratjador, bla, avorrit, avorrert, mancat de xispa i trempera, un matí llegat de Jorge de Burgos, sonso i terrenal, gris mortal, acolorit vitrall de rosassa inert.\nEm rendeixo al plasma.\nDeixo desfilar les anodines i catodines notícies. De cop, la meua ment de lluerna (1), de llanterna, de far, de quàsar, llumenera supersònica de clarividència ecogràfica en 3D FullHD1080, troba en el bell mig d'aquella caterva hominoide, una nova, una súper nova, que el meu intel·lecte desfibrilat converteix en una paradoxa intrínsecament risible. Un contrapunt, cap-i-trava, estocada, oreja y rabo; botifarra catalana.\nLes paraules d'Aleix Vidal-Quadras contra les inspiracions catalanes del moment, dites armades i sense fiador, han tingut la resposta més idònia.\nL'ultranacionalista espanyolista Alejo, franquillo rexiuxit, cap escalfat, enemic de la ceba, monument al descabello y a lo descabellado, regullós i lleig, ha estat contestat, amonestat, reprovat i recriminat per un eurodiputat flamenc.\nRevés y guantazo al pesado y inamovible yunque.\nLa españolidad más profunda,\nherida por su propio estandarte\nun flamenco !\nViva la Constitución abierta y cálida !\nAleix, tiu, poder et faltava dur el traje de faralaes !\nToma ! I óle i óle i óle i óle !\n( Lluís ! no beguis més cafè i guarda l'ampolla de Constitución Plata ! )\nA dimecres 8 de novembre de 2012.\nPSC qou vadis; no badis.\nEn segons quines qüestions, és millor no barrejar els hams. Quan tot va bé i tot són flors i violes, es pot anar passant la barca de franc. Un estira i arronsa per aquí, un desdit i un sota un pomer t'ho vaig prometre i sota un pomer t'ho desprometo per allà, i anar tirant. Però quan tot es complica, es deslliguen els sentiments, el destí es posa a sobre de la taula, i s'ha de prendre partit, és el moment en què queden al descobert totes les mancances i les incongruències que s'havien amagat sota "l'alfombra".\nS'ha posat en evidencia que pare i fill socialistes viuen en diferents països. Països que tenen interessos d'Estat enfrontats, i que posen al fill davant del dilema d'haver de triar entre el respecte i l'obediència al pare, o l'afany d'independència dels seus paisans. El PSC vol i dol, continua volent navegar entre dugues aigues, mantenir bones relacions amb la família d'Espanya, i al mateix temps, aconseguir una certa millora de les llibertats i aspiracions dels seus conciutadans catalans. Són bones intencions, però demostradament romàntiques.\nJa pots xiular que si el burro no vol beure ...\nI el burro del PSOE no en vol ni un glop de l'aiga que li ofereix Catalunya. S'ha entestat amb una tossudesa que ratlla les formes de la ultradreta espanyola, en què s'ha de mantenir la unitat indissoluble de l'Espanya hispànica i espanyola. Al pobre PSC ja no li valen arguments federalistes trets de la màniga a última hora per intentar convèncer al PSOE que mogui una pota i als catalans de que lu seu és lu ideal. Ans al contrari, s'ha vist que quan són a prop de l'ase gros, filen prim i li segueixen la beta amb el cul una mica apretat, poder per por de rebre una cossa a l'entrecuix.\nAra per ara el PSOE està a les antípodes de la mula Francis. Poder el que li falta a PSC és una mica més de valor i confiança en si mateix, li manquen amors propis per clavar-li una queixalada a l'orella del PSOE i fer-li entendre que anant tant assalvatjat és molt difícil poder llaurar dret a Catalunya.\nPerò és clar, de ben segur no ha de ser fàcil pel PSC que practica un socialisme català molt i molt moderat, per no dir difós ( ara patidifós ), embrancar-se en aferrissades discussions patriòtiques amb qui ha estat el referent del socialisme a Espanya. I aquí està la mare dels ous; a Espanya.\nRecordo les primeres eleccions democràtiques desprès de la dictadura d'en Franco en què van guanyar els socialistes, en aquell moment, un obert, il·lusionat, fresc i jove PSOE, i recordo gent gran, catalans supervivents de la guerra civil, dones i homes que havien patit i superat la postguerra i tots els anys de repressió i opressió, i els recordo amb llàgrimes als ulls, plorant d'alegria i alliberació per la victòria socialista. Catalans que havien lluitat per les llibertats d'Espanya amb l'esperança d'una millor vida per a Catalunya. El socialisme era la seua esperança de llibertat pels pobles fins ara sotmesos.\nQuè se'n ha fet d'aquell socialisme ?\nS'ha fet vell i tornat carca ?\nSón massa terrenys al Marroc ?\nSón trastocades ínfules hispanico-quixotesques ( robades a un català ) ?\nOn anirien a parar les emocions i les esperances de tots aquells catalans il·lusionats amb el socialisme ? Si poguessin veure ara a un Felipe Gonzalez convertit en un porc de cent cridant contra les aspiracions de llibertat catalanes, proclamant la unitat d'Espanya al més pur i odiat estil dels nacionals. Un Felipe Gonzalez en fera "berrea" anticatalanista.\nSerien llàgrimes d'emoció i il·lusió transformades en llàgrimes per la traïció; d'abatiment, desil·lusió i desesperança.\nLlàgrimes per haver tornat d'on es venia, per haver tornat a perdre una guerra sense haver lliurat batalla.\nEl Partit Socialista de Catalunya hauria de ser qui, a la fi, reculli les esperances i el testimoni dels socialistes catalans sense ambigüitats ni filigranes a dugues cares. De vegades no es pot quedar bé amb tothom, i menys en política.\nPSC, què hem de fer ?\nA dilluns 19 de novembre de 2012.\nTaps de plàstic, la vergonya de la sanitat.\nQuasi inevitablement, rere d'una fotografia d'un nen o una nena posada als vidres d'un establiment, i podem veure una caixa o una bossa curulla de colors: són els taps de plàstics. Taps de plàstic que persones de bona voluntat reciclen per aportar-los per un ajut a una família necessitada d'una emergència sanitària fora del seu abast econòmic.\nTaps i recaptes posen en evidència el vergonyós tracte que dóna la sanitat a casos particulars de malalties de difícil i costós tractament.\nÉs tan miserable negar la possible curació a infants de famílies sense mitjans econòmics basant-se en la falta de pressupost o en la no inclusió de la malaltia en una determinada llista d'assistències, que em revolta les tripes pertànyer a un país així, com molts que hi ha al món.\nPerò en el nostre, del que coneixem el què es gasten les institucions de l'Estat en el manteniment desorbitat de la classe política i sindical, el què es gasten els partits en propaganda electoral, els diners que es malgasten en infraestructures inútils, els milers i milers d'euros que es dilapiden en xefles, tecs i dietes, en targetes de crèdit de l'administració infinites, en telefonia particular pagada per tots nosaltres, en mantenir institucions inservibles i fantasmes, en mantenir la Corona, i que una mainada hagi de recórrer a la bona voluntat popular per aconseguir certs tractaments o aparells mèdics que els allunyin una mica d'un patiment o una possible mort, és impresentable. M'és molt difícil trobar una paraula per definir aquesta situació que no sigui un insult, un recargolat renec o un vomitiu adjectiu.\nDonat que tots aquests anys, tant els que manen com els que ho intenten, sembla ser que ja ho han dat per natural i inamovible, que no es pot canviar i que s'ha de acceptar amb resignació per sempre més, jo no en vui pas cap cadell d'aquests polítics sonsos i resignats. Deixar criatures amb certes malalties sense tractament per ser massa car o no estar inclòs en certa llista és representatiu d'una classe política poc preable.\nUn cop més, el poble, amb accions cíviques i solidàries, es posa per davant de les mòmies governamentals que tenim, molt més preocupades per no perdre ni un xic de les seues prebendes ni vols en primera classe, que per la mainada amb greus problemes de salut.\nAquest any 2019 ja toca, compra'l !\nEl reporter de la República del Cap de Creus.\nEscolta “Les rares sessions de la Electro/Vectro” de Ràdio Llançà de la mà de DJ Dlando. Els links a la columna de l'esquerra.