A l'ombra del crim: de juliol 2011\nAquest és l’adjectiu que se m’acut després d’haver acabat El com del crim, la cinquena entrega de les aventures del detectiu barceloní Àngel Esquius. El meu heroi.\nHe engolit la novel·la en dos dies. Ni més ni menys.\nHe rigut a cor què vols en diversos moments i he comprovat, definitivament, l’enginy i la imaginació que, a mans plenes, gasten els dos perpetradors del llibre: Andreu Martín i Jaume Ribera.\nQue sóc una fan de l’Esquius és ben sabut. De fet, la ressenya amb què vaig inaugurar aquest bloc, ja fa quasi dos anys, correspon al quart capítol de la sèrie, Si cal matar, matem. Si en aquella ocasió la cosa ja estava desbordada, a El com del crim hem arribat a cotes d’histrionisme hiperbòlic absolutament excelses. Els personatges no s’estan de res. Perfectes caricatures que descobreixen crims que ratllen la subversió, de tan inversemblants com són.\nI, tanmateix, com que la realitat supera la ficció, el lector acaba empassant-se que tot és possible. Martín i Ribera en saben un munt. Els amos de la negror paròdica i àcida. Saben jugar com ningú amb la transgressió i posen damunt la taula, com si res, tota la porqueria del món que ens envolta. I ho fan sense perdre un to humà i proper que ens va situant en el real i que no permet que l’humor esbojarrat s’apoderi definitivament de tot.\nLa prosa és magnífica, àgil i viva, salpebrada amb tocs de sapiència que m’encanten. L’explicació del vertader significat del mot “enervar” (que porto anys intentant fer arribar a la gent com a croada personal), m’ha emplenat, lògicament, d'alegria. I les picades d’ullet cinematogràfiques. I la intel·ligència preclara de l’Esquius, a mig camí entre Sherlock Holmos, Columbo i Philip Marlowe. Ningú com ell les caça al vol, ningú com ell és capaç de traçar plans infalibles en pocs minuts. Ningú com ell (no oblidem que narra les seves peripècies en primera persona) pot resultar alhora tan cínic i tan tendre, tan mundà i tan quotidià, tan heroic i tan “d’estar per casa”.\nI què podem dir de la fauna que l’envolta, tant la fixa –els seus companys de feina, la seva família, els seus “ligues” més o menys ocasionals– com la de circumstàncies –els relacionats amb el cas del moment. Personatges dibuixats amb delicadesa, de vegades només un esbós, de vegades només destacats per un sol tret de personalitat, però sempre amarats d’enlluernadora vivesa.\nEvidentment, no us explicaré res de la trama. Després, ningú no m’ho podria perdonar. Tanmateix, us puc assegurar que El com del crim és una lectura perfecta per a les jornades estiuenques. Ens pot alegrar la vida, la qual cosa no significa, però, que sigui un llibre trivial. Amb aquests dos autors, impossible. I, si no, mireu com descriu un dels personatges el nostre món d’avui. Fa feredat.\nPàg. 134: No t’has adonat que la gent cada cop té més paciència? Fa cua per tot i no protesta. La sotmetem a proves contínues, injustícies, sacrificis, impostos... Tothom té clar que els pobres van a la presó i els rics no, i s’ho empassen com l’aigua... Els fotem el futbol i programes del cor i drogues i els convencem que, mitjançant el vot, són ells els qui controlen el país, i que els seus somnis es poden fer realitat, i viuen tan feliços, papant mosques, i no veuen per on els vénen les bufetades.\nClaríssim, oi? Doncs això. Si en voleu més, ja sabeu què heu de fer.\nMentrestant, jo ja començo un altre llibre.\nBona vesprada, negrots.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a divendres, de juliol 29, 2011 16 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Andreu Martín, Jaume Ribera, novel·la negra en català, ressenya\nDarrera sessió dels Juliols: la cloenda de la Taula Rodona\nBenvolguts i pacients negrots,\nArriba la petita crònica de la darrera sessió dels Juliols negres a la UB: una taula rodona que serví de cloenda d'una setmana intensa i fantàstica en la qual tots plegats vam aprendre moltes coses.\nLa taula rodona estava constituïda per l'escriptora Teresa Solana, de la qual us n’he parlat sovint (no debades en sóc declaradament fan des que va publicar la seva primera novel·la, Un crim imperfecte); el periodista i escriptor, també ben conegut, Sebastià Bennassar, que havia impartit dos dies abans la conferència sobre novel·la negra i climatologia. I, finalment, una servidora, ben contenta.\nLa idea era creuar impressions i debatre al voltant del gènere criminal cultivat per dones, especialment des del punt de vista de la creació, atès que Teresa Solana és una escriptora en actiu.\nSolana, tan agradable i accessible com sempre, ens oferí una xerrada molt interessant sobre el procés creatiu, les seves obres i els seus projectes. Autora de dues novel·les amb els bessons Eduard i Borja/Pep (dos detectius ben particulars) com a protagonistes, ens va anunciar que a la tardor podrem comptar amb la tercera entrega. No cal dir la il·lusió que em va fer la notícia. Fa mesos que espero els bessons com "oro en paño" (i també la meva amiga Maria, negrota insigne). Per a mi, l’humor i la mirada àcida de Solana en descriure la societat catalana a través de les peripècies d’aquests insòlits personatges, no té preu.\nTot seguit, Solana es va referir a Norma Forester, la sotsinspectora dels mossos d'esquadra que protagonitza la seva segona sèrie de novel·les, inaugurada amb Negres tempestes (també ressenyada aquí). El públic obrí uns ulls com taronges quan va fer-nos cinc cèntims de la composició de l’estranya família de la sotsinspectora. Des de la iaia a la tieta monja, passant per l’exmarit homosexual i la filla okupa, formen un grup sense precedents.\nSolana va manifestar que el gènere li serveix de pretext per tractar tots els temes que li interessen. La seva literatura, al marge que ens resulti distreta i plaent, sempre té al darrere la intenció de palesar les qüestions i problemes que preocupen l’autora. Des de fer la crítica de la burgesia catalana a parlar de la recuperació de la memòria històrica. Solana, que sempre m’ha semblat una persona íntegra i honesta, destaca per intentar no deixar mai de ser fidel a ella mateixa. I això, a mi, m’agrada molt.\nFinalment, va sorgir el tema de les traduccions de les seves obres i de la seva pròpia tasca professional com a traductora d’altri, a la qual fa molts anys que s’hi dedica. Aquesta qüestió també va resultar molt interessant i va donar lloc a un fructífer debat.\nBennassar, periodista i escriptor, és un home sorprenent, histriònic, xerraire i ple de vida. Un gran comunicador i un pou de ciència negrota que ens va oferir la seva visió de l’obra de Solana ben amanida amb un munt aclaparador de dades i de coneixements. Sentir-lo opinar i conferenciar és sempre un plaer. Les seves aportacions tenen un valor incalculable. Per a ell (i jo hi estic absolutament d'acord) les novel·les de Solana desperten un interès immediat a causa de la seva subversió dels mecanismes del gènere. És a dir, donen la volta a la truita per bastir unes intrigues que, tot i transmetre missatges i idees que poden ser seriosos, t'ho fan passar la mar de bé. Una producció, comptat i debatut, prou elaborada i amb segell personal.\nLa tarda resultà agradabilíssima. Els alumnes estaven d'allò més contents, prenent nota de totes les recomanacions que no se'ls podien escapar. Yvonne Ruz, la magnífica organitzadora, somreia satisfeta. Ens vam fer un munt de fotos, de les quals us en poso un tast com a cloenda d’aquestes cròniques. Tanmateix, he de dir una cosa. Teresa Solana i jo som absolutament “tremendes” (no trobo un adjectiu escaient, i això que en sé una pila). Gesticulem sense parar, ens belluguem, fem ganyotes, xerrem com a boges. El resultat és que la majoria de fotos estan mogudes (o fem unes cares que no es poden publicar sense perdre absolutament la credibilitat pública). Per tant, us haureu de conformar amb el que hi ha. Espero que en tingueu prou.\nGràcies per la paciència. Una abraçada ben forta i fins ben aviat, negrots.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimecres, de juliol 27, 2011 13 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Anna Maria Villalonga, article, crònica, Sebastià Bennassar, Teresa Solana, Universitat de Barcelona\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimarts, de juliol 26, 2011 11 comentaris:\nNova crònica dels Juliols: la narrativa negra d'Islàndia\nD’Islàndia, abans coneixíem el bacallà. Després, el bacallà i la Björk. Una mica més tard, el bacallà, la Björk i en Gudjohnsen. I, des de no fa gaire, el bacallà, la Björk, en Gudjohnsen i un parell de volcans de nom impronunciable que foten enlaire sense remordiment (i sembla que cíclicament) tots els viatges en avió d’Europa.\nAlguns també coneixíem un escriptor islandès de novel·la negra, Arnaldur Indridason, del qual n’havíem llegit alguna cosa. En el meu cas, una sola novel·la (de moment) intitulada La dona de verd, que vaig ressenyar aquí mateix.\nEn el marc dels Juliols de la UB, vam rebre la visita del professor de la Universidad Complutense de Madrid Enrique Bernárdez Sanchís. És catedràtic de Filologia Anglesa i es dedica sobretot a l’àmbit de la lingüística. Bon coneixedor de diversos idiomes europeus, és especialista en llengües nòrdiques. Ha desenvolupat una intensa activitat com a traductor del danès, del suec, del noruec i, evidentment, de l’islandès. No acaba aquí la seva investigació lingüística, però el seu extens currículum el podeu trobar a Internet. El que ens interessa ara és allò que ens va explicar d’Islàndia i de la narrativa criminal d’una dona d’aquelles terres, Yrsa Sigurdadóttir (qualsevol intent de pronunciar correctament el cognom és pura utopia).\nLa conferència de Bernárdez, malgrat el títol assignat (En què difereixen les novel·les d’Yrsa Sigurdadóttir i les dels seus compatriotes homes?), va centrar-se principalment en explicar particularitats d’Islàndia. No va establir una gran comparativa entre autors, però ens transmeté informacions curioses i interessants. Com que tots nosaltres, en general, som uns veritables profans en el coneixement de la vida i costums de la llunyana illa de gel, gairebé tot ens venia de nou.\nAixí, vam saber que els islandesos estan molt interessats a traduir les novel·les dels seus autors, empresa per a la qual les institucions del país fan generoses donacions. De fet, la presència als Juliols del professor Bernárdez la poden agrair a la contribució de l’editorial d’Yrsa Sigurdadóttir i al consolat islandès.\nBernárdez va explicar que a Islàndia els cognoms en realitat no existeixen. No desenvolupen cap funció. Només s’utilitza el nom de pila. Els cognoms, com arreu fa segles, únicament fan referència al pare (fill de). La descoberta em va entusiasmar, perquè ara ja estic legitimada per anomenar Yrsa i Arnaldur, sense més floritures, als dos escriptors. La feina se m’ha facilitat extraordinàriament.\nYrsa no prové del món de les lletres, sinó que és una enginyera que, endemés, escriu narrativa negra. Els títols traduïts al castellà, òbviament per Bernárdez, són El último ritual i Ladrón de almas. L’autora empra elements de la vida quotidiana i de la vida familiar, molt important en la societat islandesa. La protagonista és una advocada sense cap especialitat concreta que es veu barrejada en casos criminals una mica per casualitat. No té cap relació amb la policia i acostuma a investigar pel seu compte. El paper de la dona, bàsic en la vida d’Islàndia (un país on es va organitzar una vaga de dones –de la primera a la última, incloses les dones del govern– que el va paralitzar), presenta pocs tabús. No hi ha problemes en mostrar les qüestions casolanes, les preocupacions del dia a dia.\nBernárdez va remarcar que a Islàndia és problemàtic escriure novel·la negra perquè no hi ha assassinats, no tenen gaire delictes ni una violència excessiva. La dada no deixa de ser curiosa, ja que també va dir que hi abunden els novel·listes cultivadors del gènere. En qualsevol cas, sembla que resulta difícil fer creïble que de cop i volta comencin a aparèixer morts a tort i a dret. Resolen la versemblança fent que els morts siguin antics (gent del passat descoberta de cop i volta) o estrangers. Tampoc no hi ha gaire armes a Islàndia. I Bernárdez es preguntava: i, aleshores, com mates? Bé, jo crec que qui vol assassinar, assassina, hi hagi moltes armes o no. Però vaja.\nEl cas és que, pel que sembla, les novel·les d’Yrsa també tenen la particularitat de situar la ficció en llocs estrictament reals, de manera que el lector que els coneix els pot identificar sens cap mena de dubte, fil per randa. La quotidianitat xoca amb els casos criminals. La ficció d’Yrsa esdevé l’antítesi de la novel·la policíaca més típica. És simplement una investigació d’estar per casa (Internet, biblioteques, etc.) duta a terme per una persona qualsevol.\nArnaldur resol la manca de violència tirant més aviat cap a la història. En les seves novel·les el problema no rau tant en descobrir l’assassí com en saber qui és el mort. Intriga fins al darrer moment. En el seu cas sí que tenim la presència de la policia i de la investigació, barrejada amb la vida personal i familiar dels personatges. Jo recordo que La dona de verd em va agradar força.\nI fins aquí va arribar la conferència. Bernárdez no va aclarir massa més. Ens va mostrar, això sí, un detallat mapa d’Islàndia, amb glacials, indicacions climàtiques i anècdotes incloses.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a diumenge, de juliol 24, 2011 4 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Arnaldur Indridason, article, crònica, novel·la negra, Universitat de Barcelona, Yrsa Sigurdadóttir\nBona tarda, negrots. No patiu, que aquesta serà la tercera i última entrega de les "Dones amb poder". Ens vam quedar en Maria Antònia Oliver. Doncs apa, continuem.\nTot seguit, Elena Losada va referir-se a Alicia Giménez Bartlett, sens dubte la més coneguda escriptora de novel·la criminal de l’Estat. Ella va crear el personatge de Petra Delicado, ben diferent de la detectiva Lònia Guiu. Petra Delicado (observem l’oxímoron del seu nom i cognom) no té problemes amb les armes. S’estima la seva pistola i l’exhibeix ben satisfeta. Està caracteritzada com una dona policia amb totes les de la llei (i disculpeu la frase feta poc afortunada). No s’aparta de la violència i, si convé, en fa ús. També és la primera policia amb un bon càrrec. Recordeu que té un subordinat masculí, Garzón, força més primmirat, diplomàtic i sensible que la seva cap. Hi ha una certa inversió de rols en els trets d’ambdós personatges i en la relació que els uneix.\nMercedes Castro és una escriptora que haig de confessar que jo no coneixia. Losada ens va mostrar el seu llibre, intitulat Y punto, un totxo impressionant que, segons la conferenciant, supera les expectatives estilístiques i artístiques del gènere. En canvi, no es pot dir que sigui una típica lectura de distracció. La dona policia que ens mostra, de nom Clara Deza, pateix molt clarament la pressió de l’ambient masclista en el qual treballa. No li resulta fàcil controlar el seu món.\nLosada ens va apropar també a l’escriptora Rosa Ribas, catalana resident des de fa molts anys a Frankfurt, que ha donat vida a la comissària d’homicidis Cornelia Weber-Tejedor. Precisament en aquests moments estic llegint la primera novel·la de la sèrie, Entre dos aguas, i, per tant, aviat us en podré parlar més extensament. Cornelia Weber també és una policia amb poder. Dirigeix un grup d’homes i el seu company habitual (i subordinat) és un policia home i d’una certa edat. A l’hora de manar, se’n surt prou bé.\nTeresa Solana va ser molt aplaudida per Losada. Evidentment, només va esmentar de passada els personatges de la sèrie dels bessons, perquè allò que li interessava era referir-se a la sotsinspectora dels mossos d’esquadra Norma Forester (enllaço la ressenya). Per a Losada, el personatge de Solana ja ha abandonat feminismes reivindicatius estil anys 80 (Maria Antònia Oliver) i es defensa com pot en un món on no només ha d’enfrontar-se amb el sexisme masclista. Les dones ja han assolit alguns llocs veritablement poderosos i Norma Forester també ha de lluitar contra una “cap” ben molesta. La ironia i l’humor de Solana van ser destacats per la conferenciant.\nFinalment, va referir-se a la incursió en el gènere d’escriptores que no el conreen habitualment, com Carme Riera (Natura quasi morta) i Maruja Torres (Fácil de matar). En el primer cas, no va divergir gaire de la meva opinió publicada fa unes setmanes aquí mateix, però matisà que la policia que hi apareix, Manuela Vázquez, reflexiona força sobre el bé i el mal. Crec que té raó, la qual cosa no deixa de confirmar la volada de l’autora.\nEn el segon cas, la protagonista de Maruja Torres (Diana Dial) és una mena de paròdia d’ella mateixa. Una periodista prejubilada que s’ha retirat a Beirut. L’obra (que tinc per llegir) no presenta interès com a novel·la criminal, però a Losada li ha cridat l’atenció des del punt de vista de la pintoresca autoparòdia (gens creïble, però molt divertida).\nEn conclusió, el gènere admet molts tractaments de la figura femenina en el seu paper de dona amb poder. Ja no és estranya l’existència d’escriptores “negres” i, lògicament, tampoc no ho és que siguin dones els seus principals personatges. Losada, que investiga la qüestió des de la crítica feminista, admet que el tema li dóna molt de joc. Considera que, de mica en mica, la normalitat va arribant a tots els àmbits i per això les escriptores d’avui ja no tenen la necessitat d’utilitzar els seus textos per exposar la qüestió femenina d’una manera tan reivindicativa.\nI fins aquí hem arribat. Jo he intentat bonament fer-vos un resum d’una sessió densa i interessant. A partir d’ara, quan surti a la palestra tot el que hem après, en podrem tornar a parlar.\nGràcies per la paciència, negrots.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dissabte, de juliol 23, 2011 6 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: armes, article, Carme Riera, crim, crònica, novel·la negra, novel·la negra en català, Rosa Ribas, Teresa Solana, Universitat de Barcelona\nPublicat per Anna Maria Villalonga a divendres, de juliol 22, 2011 4 comentaris:\nMés cròniques dels Juliols: Dones amb poder (primera part)\nEn la quarta sessió dels Juliols de la UB ("Novel·la negra feta per dones del Nord i Sud d'Europa") vam tenir l'honor de comptar amb la col·laboració d'Elena Losada, en aquest moment Directora del Departament de Filologia Romànica de la Universitat de Barcelona, però, per damunt de tot, una excel·lent investigadora i professora. La seva conferència, intitulada Dones amb poder. Les figures de l'autoritat en la novel·la negra escrita per dones, fou molt interessant i documentada.\nVa aportar moltes dades i observacions, de manera que no resultarà fàcil de resumir. És per aquest motiu que m'ha semblat oportú dividir l'article en dues parts. Tinc molt clar que entrades de bloc massa llargues resulten molt poc recomanables.\nLosada va iniciar la xerrada amb una idea que comparteixo: considera Emilia Pardo Bazán, de la qual ja us n'he parlat aquí -i fins i tot n'he penjat algun relat- una de les primeres dones iniciadores de la narrativa negra en la literatura peninsular. Personalment, em va interessar molt que vinculés l’albada del gènere amb el fulletó del segle xix. Sens dubte, el debut de la novel·la criminal (és la terminologia preferida de Losada, perquè considera que defineix millor aquesta narrativa que “policíaca” o “negra”) està vinculat a la modernitat urbana. Neix amb un sistema de justícia modern que preconitza una certa equiparació de drets entre les diferents classes socials. Losada pensa que el crim rural del xix és tot una altra cosa. Jo hi estic d’acord. Si m’emmirallo en els meus estudis sobre el teatre breu del mateix segle, he de dir que he arribat a les mateixes conclusions. També és essencialment urbà i està relacionat amb uns certs canvis socials vinculats a la modernitat.\nPel que fa als escriptors de fulletons, Losada va esmentar Wenceslao Ayguals de Izco, que jo recordo haver investigat fa temps en relació amb la modernitat vuitcentista. Per tant, em va fer molta gràcia. Ayguals havia escrit un llarguíssim text per entregues de ressons reivindicatius intitulat María, la hija de un jornalero, que posava a prova en cada capítol la capacitat de generar suspens i intriga en el sofert lector, que s’havia de carregar de paciència. Voleu un procediment més típic de la nostra narrativa?\nEl recorregut de Losada pels orígens de la negror ens va dur a recordar Poe i el seu Auguste Dupin com un dels primers investigadors coneguts. Evidentment, va parlar de la novel·la d’enigma (Conan-Doyle, Christie) i de la novel·la negra americana (Chandler, Hammet). Va fer un resum sobre les modalitats més rendibles dins del gènere: novel·la de detectius, novel·la de policies, d’intriga judicial, d’intriga mèdicoforense i d’espies (que ja es col·locaria a la frontera). No va dir res del terror i del gènere fantàstic i de ciència-ficció. Tanmateix, jo crec que en algunes ocasions (no sempre) també tenen certs punts en comú amb la narrativa criminal.\nLosada considera que a l’Estat espanyol el gènere com a tal va arribar tard, però afegeix que, quan arriba, ho fa amb una transgressió. Perquè, enmig d’un tipus de literatura masculina per excel·lència, topem amb dues dones pioneres. L’abans esmentada Pardo Bazán, que visqué entre 1851 i 1921, amb la novel·la Una gota de sangre; i la nostra Mercè Rodoreda, que escriví en la seva joventut Crim, títol del qual abdicà posteriorment però que, sens dubte, podem adscriure al gènere.\nLosada també va citar altres autores que, com passa sovint en la historiografia literària, han estat posteriorment bandejades o simplement oblidades. Sabem del cert que la dona, durant força temps, destacà en el món de les lletres per la seva “invisibilitat”. I jo encara afegiria que no només la dona, sinó també molts escriptors homes que van conrear els gèneres considerats “menors” o “populars”.\nEls noms d’algunes d’aquestes autores, que en ocasions signaven amb pseudònim per raons òbvies, són: Josefina de la Torre (coneguda com a Laura de Cominges) i Isabel Calvo de Aguilar, que sembla que hauria publicat un bon nombre de novel·les d’enigma d’ambientació exòtica.\nEvidentment, el franquisme va ensorrar el gènere criminal. No els interesssava. D'altra banda, els policies eren identificats amb el poder repressor i, per tant, no despertaven cap tipus de simpatia. Alguns intents tipus García Pavón amb el seu inefable detectiu de Tomelloso, Plinio, només van arribar allà on ho va permetre el règim.\nI fins aquí hem arribat nosaltres avui, negrots. No us queixareu del detall.\nDemà, la continuació. Que passeu una bona nit.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dijous, de juliol 21, 2011 9 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: article, crim, crònica, novel·la negra, Universitat de Barcelona\nSóc conscient que falten, com a mínim, tres cròniques dels passats Juliols. No han quedat en l'oblit, no patiu.\nFeines més peremptòries m'han apartat momentàniament del camí negre.\nPerò prometo solemnement que d'aquí a un parell de dies m'hi poso. Això segur.\nMentrestant, us volia dir que torno a tenir sarau. Avui he anat de compulsió i els tres exemplars nous han estat molt mal rebuts pels seus companys de la lleixa d'espera. I aquest cop, amb raó. Els nouvinguts m'atrauen molt i em deleixo per llegir-los.\nSón dos títols de Jordi de Manuel, escriptor al qual ja coneixeu: Mans lliures i L'olor de la pluja. Boníssimes vibracions.\nI una petita sorpresa que m'ha alegrat el dia. El cinquè lliurament de les aventures del meu detectiu favorit, l'Àngel Esquius, sorgit de la ploma de Jaume Ribera i Andreu Martín. S'intitula El com del crim i ja se m'està fent la boca aigua.\nEn fi, de moment res més. Gràcies per la paciència, negrots. Ens retrobem en breu. Bé, això si els llibres que s'estan agredint en aquest precís instant armats fins a les dents no acaben amb mi.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimarts, de juliol 19, 2011 5 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Andreu Martín, article, gènere fantàstic, Jaume Ribera, Jordi de Manuel, notícia, novel·la en català\n501 crims que has de conèixer abans de morir: presentació\nLloc: Espai Mallorca.\nDia: 14 de juliol de 2011\nAhir, enmig de la calor estiuenca, es va presentar el llibre de Sebastià Bennassar 501 crims que has de conèixer abans de morir. Sort de la refrigeració, en el punt just, de l'Espai Mallorca.\nPresentat per l'editora d'Ara Llibres, vam comptar amb la presència de l'investigador Jordi Mata, escriptor i historiador que s'ha encarregat de la tasca de documentació, i de l'artífex del text, Sebastià Bennassar. La trobada va ser un acte agradable i proper d'allò més distès.\nEl llibre, que recull 501 casos criminals que han tingut lloc a tot el territori dels Països Catalans des de l'any 415 fins a l'actualitat, demostra, segons l'opinió de Mata, que som un país normalitzat a tots els efectes, inclòs l'assassinat en tots els seus graus de truculència.\nBennassar, amb la seva capacitat comunicativa habitual, ens va introduir en els casos i ens va mostrar alguns dels més significatius i ferotges.\nEvidentment, vaig adquirir el llibre. Ara haurem de veure què tal.\nSembla interessant, sobretot, perquè aplega una documentació en gran part inconeguda, que donarà a conèixer unes dades susceptibles d'obrir noves vies de recerca històrica, literària, sociològica, etc.\nO, simplement, el llibre pot distreure i satisfer el "morbo" de la curiositat humana. En qualsevol cas, sempre paga la pena exhumar i recollir tots els fets històrics i culturals que, en un país poc normalitzat com el nostre, encara estaven soterrats.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a divendres, de juliol 15, 2011 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: crim, crònica, presentació llibre, Sebastià Bennassar\nAhir dia 13, en el marc de la narrativa negra feta per dones que estem tractant als Juliols negres de la UB, vam assistir a dues conferències ben interessants. Us en faig cinc cèntims amb la renovació de la promesa de continuar indagant en els temes quan en tinguem ocasió.\nLa primera, a càrrec de la professora de secundària Maria Teresa Lirio, va versar sobre El paper de la gastronomia en les novel·les del nord i del sud d’Europa. Poca broma, perquè tots els que coneixem el gènere sabem de la presència i de la importància d’aquest element. Des del sibaritisme de luxe de Pepe Carvalho passant per les delicadeses que prepara l’assistenta de Montalbano i per la vida de gourmet consumat de Guido Brunetti.\nLirio va triar diverses autores per poder establir una comparativa (Giménez Bartlett, Teresa Solana, Rosa Ribas, Donna Leon, Anne Zouroudi –grega- i Fred Vargas) com a representants del que va anomenar L’arc del Mediterrani. Els eixos geogràfics del sud estan centrats a Barcelona, Venècia, Grècia i París, sense oblidar el fet que la detectiva de Rosa Ribas és mig catalana i mig alemanya i exerceix com a policia a la ciutat de Frankfurt.\nLes autores triades pel que fa a l’Arc del Nord (Noruega i Suècia) van ser Anne Holt, Camilla Läckberg i Asa Larsson.\nLirio ens va mostrar amb tot detall com els elements de la cuina serveixen en tots els casos per humanitzar els personatges, revestir-los de versemblança i allunyar-los dels estereotips. La gastronomia cohesiona i transmet valors culturals i identitaris, a banda de palesar diferents formes de vida i diferents estils a l’hora d’afrontar la tasca policial. Mentre un home com Brunetti (i la seva esposa Paola) no poden suportar no dedicar al menjar i a la beguda el temps que consideren necessari, Rebecka Martinsson (al seu poble de Kiruna) menja pràcticament per sobreviure, amb una cuina gens curosa a base de dolços i congelats. Evidentment, també van sortir a la palestra el cafè i els pastissets de canyella que apareixen a totes les novel·les sueques, sense excepció.\nLa segona conferència, de Sebastià Bennassar, va tractar un tema que a mi personalment em sembla d’importància cabdal en la narrativa negra actual: la presència i la rellevància de la climatologia. El títol: Entre el fred àrtic i la calor mediterrània.\nBennassar, amb el seu estil engrescadorament humorístic, va confegir un interessant recorregut per la història de l‘evolució climatològica del planeta, de manera que vam acabar veient que els víkings havien arribat a Grenlàndia i els bascos a Terranova, tot perseguint el bacallà, molt abans del descobriment oficial d’Amèrica.\nEs va centrar en quatre autores per anar pujant, de mica en mica, camí del nord d’Europa:\n- La mallorquina Maria Antònia Oliver, creadora de la primera dona detectiva en català, que empra la benigna climatologia de l’illa per generar un ambient de xafogor enganxosa, humida i insuportable que pretén reflectir el crim i la corrupció.\n- La americana Donna Leon en la seva condició d’escriptora-cronista de la ciutat de Venècia, lloc on, per raons òbvies, la qüestió climàtica és molt important. Venècia, gairebé submergida sota les aigües, s’enfonsa cada dia una mica. Cada cop pateix amb més freqüència el fenomen de l’acqua alta i tots els seus habitants saben del cert que la seva ciutat acabarà desapareixent. Aigües brutes, males olors a l’estiu: una Venècia que entronca amb la societat corrupta de les novel·les de Leon i tal vegada de la Itàlia del moment.\n- La francesa Fred Vargas, a la ficció de la qual el clima no és tan significatiu, però, en canvi, sí que ho és la natura. Les referències als boscos, a la naturalesa, als animals (que en ocasions tenen un valor simbòlic) li serveixen per marcar la dicotomia entre París i la Província, entenent “província” com la resta de França. El seu detectiu, Adamsberg, que prové de la zona dels Pirineus i, per tant, no deixa de ser un estrany a la capital, s’identifica millor amb la natura salvatge dels boscos de la Normandia o d’altres indrets on de vegades es trasllada l’acció.\n- I, finalment, Asa Larsson, que dóna moltíssim de si. És tota una novetat trobar l’acció de la novel·la negra en un poble que està a 145 km. per sobre del Cercle Polar Àrtic. Fred extremíssim, natura impressionant, neus perpètues. El clima configura el caràcter dels personatges i la seva manera de viure. Els animals hi tenen força presència (gossos, llops, rens). Apareixen molts llacs i molts tipus de gel i de neu. El clima ho domina tot i fa febles els humans, indefensos. El clima pot matar. Com jo mateixa he dit en algunes de les meves ressenyes de les novel·les d’Asa Larsson, la rellevància de la natura i del vessant ecològic també va ser remarcada per Sebastià Bennassar.\nBennassar va concloure que, al seu entendre, les dones novel·listes mostren una sensibilitat especial a l’hora de tractar les qüestions del clima i de la naturalesa, qüestions que serveixen per arrelar el lector a la realitat de cada lloc i esdevenen una tècnica de cohesió de la trama.\nEn fi, estimats negrots. No us queixareu. Una abraçada ben forta per a tots. I no patiu: demà, més.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dijous, de juliol 14, 2011 10 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Asa Larsson, crònica, Donna Leon, Fred Vargas, Maria Antònia Oliver, novel·la negra, novel·la negra sueca, Rosa Ribas, Sebastià Bennassar, Universitat de Barcelona\nMireu quin cartell més suggeridor publicita enguany la Semana Negra de Gijón, que se celebrarà del 22 al 31 d'aquest mes de Juliol.\nJa sé que Gijón és lluny, però Asturias paga la pena: indret meravellós on ara, època de vacances, hom pot acostar-s'hi per fer turisme, estar més fresquet i, de pas, assistir a les trobades negres i descobrir novetats.\nJo, si pugués, de ben segur que hi aniria.\nUs enllaço aquí tota la informació.\nJa veureu quants convidats, encapçalats pel nostre cap de llista, Andreu Martín.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimecres, de juliol 13, 2011 1 comentari:\nEtiquetes de comentaris: Andreu Martín, notícia, novel·la negra\nEnceto la primera crònica dels cursos d’estiu sobre novel·la negra de la UB, que van iniciar-se ahir, dia 11 de juliol, i que duraran fins aquest divendres, dia 15.\nSota el títol genèric de Novel·la negra escrita per dones del nord i del sud d’Europa, anirem veient què va succeint al llarg d’aquesta intensa setmana. Evidentment, no podré fer un resum detallat del contingut de les sessions, tot i que prometo aprofundir més endavant en els aspectes més interessants que s’hagin tractat. De moment, simplement, jugaré un paper de cronista motivada que té ganes de transmetre i compartir tot allò que el gènere (tradicionalment poc valorat i considerat menor) pot donar de si.\nVa començar la festa amb la intervenció d’Yvonne Ruz, l’organitzadora del curs, professora visitant a la UB des de 2006 adscrita al Departament de Filologia Anglesa i Alemanya. Yvonne és sueca, llicenciada en Estudis Hispànics i Suecs per la Universitat d’Estocolm. S’ha dedicat a ensenyar llengua sueca, a treballar amb immigrants i refugiats, a introduir-los en temes d’inserció laboral, etc. També ha estat professora de la Universitat d’Estocolm. A la UB, des que és amb nosaltres, ha organitzat diferents jornades i seminaris sobre personatges com Ingmar Bergman, la lingüista sueca Inger Lindberg i la novel·la negra sueca actual (jornades que, en el seu moment, ja vaig ressenyar aquí mateix).\nYvonne ens va parlar de La religiositat en les obres d’Asa Larsson i de Camilla Läckberg. Va ser una xerrada interessant, especialment per la procedència de la conferenciant i el seu coneixement de la societat sueca. Va aclarir nombroses qüestions al voltant del tractament del tema religiós en les novel·les de les dues autores citades (sobretot d’Asa Larsson, en la producció de la qual la religiositat hi juga un paper més rellevant). Yvonne va matisar diverses inexactituds de les traduccions que, al seu entendre, dificulten la comprensió d’allò que les novel·les pretenen en realitat palesar. També vam veure un fragment de l’adaptació cinematogràfica de la primera novel·la de Larsson, Aurora boreal, que va resultar molt aclaridor.\nLa segona conferència fou a càrrec de la crítica de cinema i doctora en Filologia Hispànica Sílvia Rins Salazar, que ens parlà de La dama britànica i el mestre francès: Ruth Rendell en el cinema de Claude Chabrol. Com podeu comprendre, la unificació de les meves dues passions em va fascinar. Cine de qualitat, de culte, i novel·la negra britànica d’una de les dames del crim d’aquell país. Magnífic tot plegat.\nSílvia Rins va tenir una actuació brillant i va establir una connexió intertextual molt ben estructurada. Dues novel·les de Rendell, La dama de honor i Un juicio de piedra, adaptades per Chabrol, la segona amb el títol, més simbòlic, de La ceremonia. Marcant els lligams també, molt importants, entre Chabrol i el cinema de Hitchcock, va mostrar-nos quatre fragments de cinema molt ben escollits que van complementar a la perfecció el seu discurs. La dissecció dels personatges i la interpretació del conjunt em van semblar molt interessants. Confesso que vaig aprendre d’allò més.\nBé, negrots, de moment ja teniu la primera crònica. Encara que volgués, no puc dedicar-hi més temps. Però repeteixo: de mica en mica recuperarem tot allò que pugui interessar.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimarts, de juliol 12, 2011 9 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Asa Larsson, Camilla Läckberg, Claude Chabrol, crim, crònica, novel·la negra, novel·la negra sueca, Ruth Rendell, Universitat de Barcelona\nNegrots, és tardíssim i, endemés, estic esgotada. Però avui he acabat Crim en directe, de Camilla Läckberg i, evidentment, no me'n puc estar de confegir la corresponent ressenya, encara que sigui breu.\nLa setmana vinent arriben els Juliols de la UB i, com us he anunciat repetidament, jo hi participo. El tema va de narradores sueques de novel·la negra. Precisament, la primera de les meves intervencions s'ocupa de la visió de la dona en la narrativa de Camilla Läckberg i d'Asa Larsson. Per tant, més endavant ja us parlaré d'aquest tema en concret.\nAra mateix la meva pretensió és només opinar succintament de Crim en directe, la quarta entrega de la sèrie d'Erika Falck i el seu marit Patrik, el poli, al petit poble de Fjällbacka.\nComencem pel començament: La Läckberg té un èxit esfereïdor, la qual cosa resulta preocupant.\nLes seves novel·les cada vegada són menys negres i més roses. Ja no se sap si importa més la història costumista amb la vida quotidiana de l'Erica i família (absolutament fascinant en la seves apassionants facetes de cuinar pastissos, canviar bolquers i mirar la tele) o la tasca del grup de policies que, dit sigui de pas, són tots més tous que un osset de peluix.\nI és una llàstima, perquè el cas criminal m'ha agradat. La intriga funcionava i el desenllaç també (per més que ho he endevinat tot). Però, és clar, enmig de tants elements superflus i absurds, la novel·la esdevé quelcom interminable.\nCal reconèixer que aquesta noia té mà per construir relats que segurament arriben a un públic amplíssim. Però d'escriptora negra, res de res. En diverses ocasions he manifestat (benèvola que sóc) que li faltava bullir una mica. Després de 4 llibres, rectifico. No li falta bullir. És que no bullirà mai. I no perquè no pugui, si no perquè no vol.\nBé, que aprofiti l'avinentesa, a l'empara del boom de la narrativa policíaca sueca actual. De segur que ja ha fet un munt de calers. Chapeau. Tots sabem que n'hi ha que neixen amb estrella i n'hi ha que neixen estrellats.\nPasseu una bona nit, negrots.\nPublicat per Anna Maria Villalonga a diumenge, de juliol 10, 2011 11 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Camilla Läckberg, novel·la negra sueca, ressenya\nPublicat per Anna Maria Villalonga a dimarts, de juliol 05, 2011 15 comentaris:


Creixem acompanyats – Escola Meritxell\nData 18 de gener de 2022\nL’organització de les escoles ha de facilitar que els infants, sobretot durant els seus primers anys, se sentin plenament acompanyats durant el seu desenvolupament global.\nAquest acompanyament resulta un procés únic i resulta important per, entre molts altres motius, crear vincles afectius. Aquests vincles es creen, no només amb els mestres, sinó també amb l’escola i amb l’entorn d’aprenentatge que aquesta suposa. El vincle afectiu ajudarà a mantenir un estat d’ànim tranquil, segur i serè que estimuli una bona autoestima i una bona imatge d’un mateix.\nAquesta ha sigut una de les característiques principals de la nostra escola al llarg dels seus més de 50 anys d’història. A més, des del curs 2019-2020 l’organització interna de les etapes educatives de l’Escola Meritxell promou, precisament, aquest acompanyament únic.\nNormalment trobem una primera etapa que correspon al 2n cicle d’Educació Infantil, P3, P4 i P5 i una següent etapa, ja obligatòria i acadèmicament escolar, que és Primària.\nA l’escola Meritxell però, agrupem aquest tres cursos d’Infantil amb el Cicle Inicial de Primària, 1r i 2n, per fer un etapa més àmplia que anomenem EiCi (Educació Infantil i Cicle Inicial) i que té la responsabilitat sobre els infants des dels 3 anys i fins els 8.\nAquesta etapa 3-8 ens permet treballar sota una mateixa mirada pedagògica i de manera progressiva tots els objectius, capacitats i competències a assolir durant aquest cinc primers anys d’escolarització.\nA més, l’acompanyament de les tutores, principals responsables dels alumnes, és clau. Les tutores tenen els mateixos alumnes durant els primers anys a l’escola: dos cursos seguits a P3-P4 i, novament dos cursos seguits, també a P5-1r, afavorint la coneixença i la relació autònoma i acompanyant la culminació de processos clau en l’aprenentatge com l’autonomia personal, la lògica i l’abstracció matemàtica o la lectoescriptura.\nDe fet, aquest acompanyament ens ha permès dur a terme projectes de gran envergadura. Entre ells un pla de desenvolupament de la lectoescriptura 3-8 propi. En aquest pla s’estableix, curs per curs, des de P3 fins a 2n, tots i cada un dels objectius a assolir en cada moment de desenvolupament respecta la parla, l’escolta, la lectura i l’escriptura.\nAquest pla de desenvolupament de la lectoescriptura potencia les característiques més importants de cada un dels moments d’adquisició de les diferents habilitats requerides en aquest procés tant cabdal a nivell educatiu, tot respectant el ritme i el moment maduratiu de cada infant. També ens ha permès fer anàlisis profundes sobre què i com ensenyem a llegir i a escriure.\nAutor: Iñaki Brosel i Goiricelaya\nCap d’estudi d’Educació Infantil i Cicle Inicial – Escola Meritxell\nTag:infantil, innovacio educativa, primària\nJornada d'Aules Obertes 2022


Montull surt en semillibertat un any després de la presó pel cas Palau - El triangle\nMontull surt en semillibertat un any després de la presó pel cas Palau\nQui va ser la mà dreta de Fèlix Millet va ser condemnat a set anys i mig de presó pel desfalc del Palau de la Música\nL’exdirector financer del Palau de la Música, Jordi Montull, ha sortit en semillibertat després de més d’un any a la presó de Brians 2 pel cas Palau. Els serveis penitenciaris de la Generalitat li van concedir dijous el tercer grau i va sortir divendres. Montull només haurà d’anar a dormir a la presó i passarà la resta del dia i els caps de setmana en llibertat, com ha avançat La Vanguardia.\nL’exnúmero 2 del Palau de la Música va ser condemnat per l’Audiència de Barcelona a 7 anys i mig de presó per malversació, apropiació indeguda, blanqueig de capital i tràfic d’influències.\nMontull, que va ser la mà dreta de Fèlix Millet, va entrar a la presó el 22 de juny del 2020 i va ingressar directament a la infermeria a causa del seu delicat estat de salut i la seva edat. Un mes després el van haver de traslladar a un hospital per un possible ictus.\nMillet, que era president del Palau de la Música, continua a la presó després de ser condemnat a vuit anys i 20 mesos per l’espoli de la institució cultural i el desviament de fons a CDC.\nL’extresorer del partit, Daniel Osàcar, també va ingressar a la presó el juny de l’any passat, però va sortir després de 75 dies i ara està en règim de tercer grau en un pis tutelat amb altres presos. Va ser condemnat a tres anys i mig de presó pel cobrament de comissions il·legals.\nPrevLas convivencias del Govern sitúan La Ricarda como la “línea roja”\nMontull sale en semilibertad un año después de la cárcel por el caso Palau


La supèrbia de l'ignorant: de març 2018\nDes del 21 de febrer estic exposant a la seu de l'Intersindical una sèrie de pintures a l'oli: "De vanitats i petites resistències"\nAmb motiu de l'expo vaig escriure aquest text, que vaig llegir a la inauguració i es va publicar a la web de l'Intersindical en aquest article\nDe vanitats i petites resistències està conformada per dues pintures de gran format que pertanyen a la sèrie Noves Misèries, i una sèrie de retrats sobre pa d’or o plata anomenats els Golden Profiles.\nLa sèrie original de Les Misèries Humanes es va iniciar en 2006. Consta de 6 pintures la temàtica de les quals es basa en handicaps, traumes, complexos, petites manies o grans defectes extrapolats a una espècie de carències socials nomenades Les Misèries Humanes. De forma posterior, la sèrie es va ampliar amb els Spin-Off, Altres Misèries i Noves Misèries, que segueix ampliant-se en la actualitat. La Festa i L’absència són les últimes peces realitzades d’aquesta última.\nLa Festa és una mena de puzle interpretatiu, on apareix un personatge que no sabem si va, si torna, o cap de les dues. Unes sabates de xarol roig li prenen avantatge, properes però separades per un laberint hidràulic. Dubtes i indecisions, potser una resistència a les convencions implícites en una celebració social.\nL’absència és un retrat doble que ens parla sobre el sentiment de solitud, l’enyorança de l’ésser amat a l’estil de Com un puny de Raimon però que, al context de De vanitats i petites resistències, adopta un significat més profund.\nPer altra banda, el projecte Golden Profiles es composa d’imatges trobades a partir de perfils de gent desconeguda a les xarxes socials. Principalment hi trobarem poses de perfil, evocació del retrat renaixentista que, al mateix temps, ho fou de la solemnitat de les monedes romanes. Així, els referents són imatges superficials i vanitoses amb l'objectiu de lluir una bellesa efímera i moltes vegades, irreal. Al procés pictòric s’han seguit els mateixos paràmetres de bellesa justificada per la bellesa mateixa, sense importar-ne el paregut ni el retrat psicològic, només el semblant atractiu i glamurós però tanmateix fals.\nLa interactuació entre les dues sèries ens ofereix una nova interpretació conjunta, un envoltori de vanitats reforçat per convencions socials que no acabem de superar. Potser aquest cocktail no és amable però tampoc manca d’esperança. Mitjançant petites resistències ho aconseguirem.\nA més, per la meua presentació, a càrrec de Dolors Jimeno, em demanaren un escrit sobre la meua trajectòria:\nJordi Gamón Blanch es llicencia en Belles Arts en la facultat de Sant Carles de València en 1999. En tornar de dues beques Erasmus i Leonardo da Vinci va fundar amb companys de carrera la seua pròpia empresa d’escenografia, tematització i tot tipus de creació artística: Tidart S.L, amb la qual varen guanyar en 2001 el Premi de l’IVAJ a Millor Empresa Jove de la Comunitat Valenciana i en 2002 el Premi Joves Emprenedors atorgat per Bancaixa.\nDesprés de passar també pel món de la restauració de patrimoni, es dedica des de 2009 a la docència. Ha treballat de forma intermitent com funcionari interí de Dibuix de secundària, i cal destacar el Premi de la Fundació ONCE Un dia de la ilusión a nivell provincial en 2014 que va guanyar amb el grup de Comunicació Audiovisual de 1er de ESO de l’IES Monastil d’Elda.\nDes de 2015 ha treballat a l’especialitat de Dibuix Artístic i Color per Escoles d’Art i Disseny, primer com interí i ara com funcionari en pràctiques on desenvolupa un projecte d’investigació nomenat Els nous materials artístics: la resina epoxi i les seues possibilitats creatives en l’obra gràfica i pictòrica.\nDe forma paral·lela a la docència sempre ha mantingut una pràctica artística constant, que es tradueix en la participació a nombroses exposicions, fires i concursos a l’any. Aquesta activitat l’ha portat a ser guardonat en diversos certàmens de pintura entre els que podem nomenar la IV i V Biennal de Pintura de Manises i diverses Mencions d’Honor i Accèsits, a banda de gran nombre de premis en concursos de pintura ràpida.\nPerò sobretot cal destacar el XIII Premi Milagros Mir de Catarroja en 2015, i este passat 2016, el LXXIII Concurs Internacional José Camarón de Sogorb, el Premi del XLV Concurs d’Arts Plàstiques de Quart de Poblet o el Premi Biennal de Pintura de Canals’16.\nÉs membre del Grup Arreu des de 2014, amb qui destaca l’exposició Una experiència d’art col·laboratiu a València a Les Drassanes en 2016.\nDolors va presentar-me segons es relata en aquest article.\nL'exposició romandrà oberta fins el 5 d'abril!!\nPublicat per Jordi Gamon Blanch a 13:13 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Dolors Jimeno, exposición, Intersindical, jordi gamon, oil, oil painting, oleo, oli, pintura, retrato, Stepv, València


IB3 | AL DIA: Aquest dilluns, entrevistam la consellera de cultura, participació i esports, Fanny Tur\nDilluns 09 a les 09.00\nAquest dilluns, entrevistam la consellera de cultura, participació i esports, Fanny Tur\nAquest dilluns, a partir de les 10 h entrevistam la consellera de cultura, participació i esports, Fanny Tur. També comentarem l’actualitat amb els tertulians Catalina Gaya, Nekane Domblás i Miquel Adrover.\nA les 10.30 h, tendrem tertúlia esportiva amb els periodistes Ricard Pla i Joan Forteza. A partir de les 11 h, entrevistam Jero Bonafè, presidenta de l’Associació de Dones de Cooperatives Agroalimentàries. Després agafam la mòbil i anam al Banc de Sang. Per acabar l’hora, entrevistam Lluis Ballester, membre impulsor del laboratori d’Investigació sobre Família i Modalitats de Convivència de la UIB.\nAl Dia és el magazín matinal d’IB3 Ràdio, dirigit per Rafel Gallego, que es pot escoltar de dilluns a divendres, entre les 9 h i les 13 h. Entre les 9.30 i les 11.00 h s’emet també de forma simultània per IB3 Televisió.


#21 · 03/Feb/2013, 17:52\nAvui abans de la Mitja de Granollers ens m´he trobat al Xavi (XGR) i al seu germà.\nNo les tenia totes amb mi, pero al final 1:50:07 . La gent aquesta va molt forta.\nXavi quin temps has pulveritzat ? La diferencia sera perque ell corria a casa i coneixia el camí .\n#22 · 04/Feb/2013, 15:52\nja tho he dit per facebook però de nou... felicitats per aquest peazo de temps!!! Sent la primera és un molt bon temps!!\npulveritzar??? l'únic pulveritzat vaig ser jo per messié massó xDD Només era la segona mitja q corro, eh! jejeje I jo durant l'any a penes corro (aviam si aquest any acosnegueixo mantenir-ho i arribo a l'any q ve amb una boan base per no començar de practicament 0).\nuna mica més i m'enganxes, vaig acabar amb 1:48:28. Tenia expectatives d rondar la hora i 44 minuts pq els entrenos de llarga distància els havia fet al votlant de 4:55 el km. L'any passat q era la primera havia fet 1:49:40 o així.\nTot anava bé fins al km 15 q és quan em tocava apretar. Vaig arriabr-hi a aprox 5:02 malgrat volia arribar-hi a 5:00. Allà, repetint l'estratègia de l'any passat, vai prendre'm un gel i... cagada!! Flato. Potser hauria d'haver parat 1 minut, q se'm passes i tornar-hi fort, segurament. Però no ho vai fer així i em vai arrossegar. Els kilòemtres 19 i 20 els vai fer ja rebentadet pensant "no passa res, a acabar i ja està, això va com va". Aquests dos els vai fer a 5:18 i 5:22 respectivament, encara q l'últim encara el vai fer a 4:48 (aquí si q és va ntoar q corria a casa, doncs encara q tenia 0 gas tenia a molts coenguts per allà i incosncientment vaig exprimir).\nFins al km15 potser tb em va afectar un ritme poc constant. Això penso q és culpa de tanta gent q hi ha, doncs em tocava anar a la franja on corre més gent, q és al voltant de 1:45, i anar adaptant-me al mogollón sense poder fer a la meva. A la taula següent tinc el ritme de cada KM a la segona columna (la primera columna es un càlcul q fa l'Strava ajsutant el ritme mig al desnivell). Com veieu va variant molt (5:04 - 4:53 - 5:05 - 5:06 - 4:50 - 4:55 ...) i al km15... PAM, a 5:17 ja.\nKM 1 20m 4:22\nKM 2 0m 4:34\nKM 3 1m 4:52\nKM 4 17m 4:25\nKM 5 -11m 4:54\nKM 6 19m 4:21\nKM 7 12m 4:43\nKM 8 9m 4:43\nKM 9 21m 4:28\nKM 10 -16m 5:12\nKM 11 34m 4:14\nKM 12 -23m 5:21\nKM 13 -12m 5:05\nKM 14 6m 4:42\nKM 15 -6m 5:11\nKM 16 -15m 5:12\nKM 17 -10m 5:13\nKM 18 -11m 5:15\nKM 19 5m 4:58\nKM 20 -30m 5:44\nKM 21 0m 4:34\n0.35 km -11m 5:29\nPot haver influit tb q tota la setmana anterior he estat encostipat i medicant-me i q no he fet el descans actiu q tocava bé, una mica de periostitis (q el dia de al cursa em va molestar només els primers 2 kms i poquet però). També que potser em faltaven un parell de setmanes més d'entreno ja q al final se'm va tirar el temps una mica sobre.\ntotal, q el q més em fot malgrat no haver complert expectatives és q al final no la vai poder disfrutar ni la meitat q l'any passat. De totes formes, al cap i a la fi, encara q amb messie masón trepitjant-me els talons, he baixat 1 minut i poc, encara q esperava baixar-ne 5 jejeje Així q res, l'any q ve més i q me quiten lo bailao, q de tot se n'apren!\nDe nou, felicitats Butanito!! I suposo q ens veiem l'any que ve de nou!!! I abans a alguna quedada clar! jejejeje\n#23 · 04/Feb/2013, 20:37\nVeig que cundeix això dels ciclistes que fem curses a peu, al final haurem d'obrir una plana per les corregudes...\nBenvinguts sigueu! De fet, en el meu entorn hi ha una pila de cicleros que alternen... Jo, per no perdre l'ofici, ahir vaig fer la primera sortida en bici de l'any, ja vaig venint... però abans de reincorporar-me plenament al gran pilot encara he de fer un parell més de curses de muntanya, ara que vaig una mica fi s'ha d'aprofitar.\n#24 · 04/Feb/2013, 21:13\nVinga, vinga !!!! Deixeu de "patejar" i comenceu a "pedalar" !!!!!!!!!!!!!!!!\nNo res tu...felicitats a tots els qui heu "patejat Granollers i La Garriga"\nLa veritat que aquests últims dies hi havia molta més gent correns a peu al carril bici de Granollers a La Garriga que no pas gent amb bici.\n#25 · 05/Feb/2013, 18:20\nAhir vaig sortir amb la bici a relaxar una mica les cames. Tot i que encara fare com a minim un parell de curses a peu mes (com diu el Frederic ara que un esta una mica en forma cal aprofitar). A mes aveure si milloro una mica mes les marques i l´any que ve no tinc que surtir a totes les curses del fons de tot amb els cotxets, disfressats, promesses a la verge, etc.\nXavi lo de tornar a fer Granollers, si estic mig en forma segur. La veritat es que si ve l´organitacio una mica justeta. La gent i l´ambient excepcional. Pero necesites estat de forma, que a una de 10km et pots arrastrar. Pero a una mitja, com em comentava avui un company de feina es una putada. Diu que a la Mitja de Mataro, anava petat, pensava en si retirar-se…. Pero clar, igualment tenia que tornar a on tenia el cotxe.\nA mi els passos kilometrics em van quedar Aixa. La veritat es que ara veig que quan van començar a fallar les forces, vaig racionar perfecte desde el km 15, quasi cuadro el ritme. Als 4 primers es un kaos, pel que deia de tanta gent, i no poder agafar ritme propi sino en funcio de la penya.\nAmb pajara i tot vas fer molt bon temp. El que passa es que anteriorment portaves un ritme de fer temps espectacular. Pero si que es cert que el que l´avituallament estigues tant a prop de la rampa de Llerona, feia complicat el veure i respirar. Potser va ser la causa del flato.\nA veure si l´any que ve, animen al Raül.\n#26 · 05/Feb/2013, 19:04\nUi no ho crec...en el meu temps (ja parlo com si fos un iaio, jejejeje) ja vaig còrrer moooolts kilòmetres. Ja saps que jo era dels "masocas" que es posava content quan l´entrenador ens "castigava" a donar voltes a la pista, jejejejeje\nA més amb el tema del peu "xungo" posar-se a còrrer a peu suposaria "enmerdar-se" amb temes de plantilles i demès per evitar lesions i molesties. Si el peu ja em dona problemes de tant en quant al ciclisme, a la cursa a peu "l´impacte" és molt més gran.\n#27 · 08/Mar/2013, 18:18\nAquest any anem pel bon cami.M´he trobat al Sr.President (Mr.Miwi) entrenant entre setmana. Vigilieu que aquest any, si ha començat el "hachazu".\n#28 · 09/Mar/2013, 09:23\nI avui torno a sortir!!\nS'hauran acabat l'austeritat i les retallades aquest any? Seran els famosos brots verds?


basenji: perfil complet, història i cura\nOn adoptar o comprar un basenji\nEl Basenji es troba entre les més diferents de totes les races de gossos, sobretot perquè s'ha identificat a través d'ADN per descendir del llop gris. Aquest gos petit i elegant és probablement més conegut per la seva manca de latratge. Tot i això, a vegades la raça embrutarà i farà sorolls que s’assemblen a la yodel·lació.\nEl Basenji, que va ser reconegut pel American Kennel Club (AKC) el 1943, és un gos muscular però també és molt magre i àgil. Aquesta raça és força intel·ligent, amb una forma orgullosa i una naturalesa curiosa, però pot ser difícil d'entrenar per respondre als ordres. Moltes persones consideren que el Basenji és un gos semblant a un gat.\nAbric i colors: Abric curt i suau de color vermell castanyer, negre, brindat o tricolor (negre i vermell); totes tenen els peus blancs, el pit i la punta de la cua; pot tenir potes blanques, flames i coll.\nEsperança de vida: De 13 a 14 anys\nCaracterístiques del Basenji\nHistòria dels Basenji\nEls estudis de l'ADN han estat identificats com Basenji com una de les races basals de gossos domèstics i una subespècie genètica divergent del llop gris. Els basenjis eren coneguts a l’antic Egipte, on les semblances de gossos amb tots els trets del basenji són tallades a la pedra a les tombes dels faraons. La raça es va desenvolupar a més com a gos de caça altament qualificat a l'Àfrica central, on es va conèixer com a gos del Congo. El nom de Basenji prové de llengües del Congo i significa 'gos de poble'.\nDurant els primers anys i mitjans del segle XX, els basenjis van ser portats a Europa i els Estats Units on es van desenvolupar i perfeccionar. Fins avui, el Basenji segueix sent un caçador i treballador hàbil amb un comportament afectuós i lleial.\nEls basenjis mostren algunes diferències respecte a les races modernes de gossos, una de les quals és que les dones fem calor només una vegada a l'any.\nLa capa llisa i curta del Basenji requereix poca cura. En realitat, aquesta raça es neteja a si mateixa, com una gata, però podeu ajudar-vos a raspallar un cop a la setmana. Rarament necessiten un bany. L'olor típica de gos no sol estar present en aquesta raça i els cabells fins no es noten gaire quan es vessen.\nA més, es pot considerar que el basenji és hipoal·lergènic, ja que gairebé no es perd. Tot i això, els al·lèrgens són presents a la salpadora i la saliva del gos, de manera que la vostra reacció dependrà de la sensibilitat que siguis.\nHaureu de retallar les ungles del gos per evitar que es trenqui cada setmana o dues i mantenir una bona salut bucal raspallant-se les dents amb regularitat per evitar problemes amb les genives i les dents.\nEs coneix que els basenjis són molt lleials, afectuosos, alerts i actius. Són més adequats per a cases on puguin fer un exercici adequat, molta atenció i un entrenament adequat en obediència. El Basenji té una personalitat independent i, de vegades, té una naturalesa entremaliada i / o rebel. Les opinions sobre la seva intel·ligència difereixen ja que poden comprendre perfectament les ordres, però opta per no seguir-les.\nEls basenjis són turons i, per tant, perseguiran qualsevol cosa que vegin en moviment. Això suposa un repte per mantenir-los en un pati, ja que són capaços de pujar per sobre de les tanques (per molt alt que siguin) i escapar. Podeu apostar per que una tanca electrònica subterrània no els aturi. Com a vigilant, us avisaran de tots els transeünts, tot i que ho faran amb les seves pròpies formes de vocalització en lloc d'escorçar.\nAquesta raça és coneguda per mastegar qualsevol cosa que trobin solta a casa. Volen esbrinar què són les coses i donar-los un bon sabor de boca és una tàctica habitual. No obstant això, són fàcils de brotar. L'American Kennel Club assegura que l'entrenament de caixes és la millor manera de protegir la vostra casa dels gossos i de proporcionar un refugi.\nLa socialització és una necessitat, sobretot si el gos ha d'estar al voltant dels nens o d'altres mascotes (en particular dels més petits). Normalment seran bons al voltant d’altres gossos, però perseguiran gats i petits rosegadors que no reconeixen com a part de la seva família.\nEls basenjis solen reservar-se al voltant de gent nova, però es poden escalfar per repetir els visitants. Són idonis per a famílies amb nens grans que puguin interactuar adequadament amb ells, en lloc de nens petits que potser no saben la manera adequada de tractar un gos d’alta energia.\nSíndrome de Fanconi: trastorn en el qual el ronyó no reabsorbeix adequadament electròlits i nutrients.\nAtròfia de la retina progressiva (PRA): grup de malalties degeneratives que afecten les cèl·lules fotorreceptores als ulls, causant pèrdua de visió.\nDisplàsia de maluc: condició en què es formen les anelles dels malucs de forma anormal.\nHeu d’alimentar un Basenji dos àpats al dia de fins a mitja tassa de menjar sec per a gossos per a cada àpat. Les necessitats del gos dependran de la mida, el nivell d’activitat, l’edat i altres factors. És bo proporcionar dos àpats mesurats en lloc de menjar tot el dia per menjar gratis. Vigileu el pes del gos per assegurar-vos que no emboliqui quilos addicionals, ja que reduirà la vida útil i predisposarà a altres condicions. Discutiu les necessitats nutricionals amb el vostre veterinari per obtenir consells sobre alimentació.\nLleial, afectuosa, alerta i activa\nCarreus (hipoal·lergènics) amb prou feines i autoguiats\nCom a vista, es procurarà qualsevol cosa que es vegi en moviment (pot saltar una tanca a perseguir, no serà dissuasada per una tanca electrònica)\nNo és fantàstic per als nens més petits que potser no saben interactuar amb un gos d’alta energia\nEl Basenji Club of America és el millor lloc per iniciar la cerca d’un cadell. La secció de referència del criador del seu lloc web mostra els criadors de tots els EUA i Canadà. És possible que els coordinadors de rescat voluntaris del club puguin ajudar a connectar possibles adoptants amb gossos adoptables, però també podeu buscar clubs locals afiliats per trobar rescats.\nCom que el Basenji és únic, pot ser o no l’adequat per a la vostra llar. Proveu de localitzar els criadors i propietaris de Basenji a la vostra zona perquè pugueu passar una estona amb la raça primer. A més, considereu l'ús d'un grup de rescat de Basenji per adoptar-ne un.


Descompartir els projectes - Patrícia Gabancho\nDescompartir els projectes\nDescompartir els projectes CRISTINA CALDERER\nMalgrat les bones intencions del senyor Hollande, el sistema s'ha dislocat. S'han descompartit l'economia productiva, avui exsangüe, i el capital que juga als jocs financers. Aquest divorci és nou. Fa uns quants anys, si tenies un pla de pensions i trobaves que el capital acumulat fluctuava, et deien que era per les vacil·lacions de la borsa; ara et diuen: si tens un pla de pensions ets part dels mercats. Això vol dir que l'estalvi ha passat de l'empresa -la borsa- a la compravenda de diners en el mercat global, on les transaccions són molt ràpides i el benefici més alt que no pas invertint en valors, com s'havia fet tota la vida. El gran negoci, avui, és la prima de risc elevada. I per això els bancs espanyols compren deute en comptes de donar crèdit a les empreses. I, com que en bona part compren deute espanyol, el govern deixa fer. Però resulta que només l'economia productiva té capacitat de redistribució a través dels costos laborals i fiscals. L'economia especulativa fa més rics els rics i més pobres els pobres.\nJo no sóc capaç de dir si hem arribat a aquesta situació de manera planificada o si simplement els especuladors han trobat les escletxes oportunes en el sistema per assentar aquesta operativa. És a dir, els diners s'haurien acomodat amb naturalitat allà on hi ha més benefici i haurien deixat desnodrit l'espai d'inversions que no rendeix prou, de la mateixa manera que la globalització es va fer imparable quan els mercats locals van resultar massa petits i massa regulats per satisfer el guany de les multinacionals. Si és cert que el sistema va sol, sense guia, aleshores hem de girar la vista cap a la política. I demanar comptes. En això té raó l'esquerra francesa. Però la taxa Tobin, que és del tot necessària perquè aquesta especulació faci entrega d'una petitíssima part de benefici al comú, no deixa de ser una pessigadeta en un pastís immens i eixorc.\nAra Europa gira la vista cap a polítiques de creixement, que benvingudes siguin, però que tindran darrere molt poc capital. La solució seria que aquest capital especulatiu tornés a tocar terra, però ningú no en parla. Així, els governs tenen pocs diners perquè el joc especulatiu els escanya quan surten al mercat a buscar-ne. El dèficit és això, i per això s'ha de controlar. El cas de Catalunya és pitjor perquè de portes enfora no hi pinta res i de portes endins la setmanada te la dóna un govern que té interès a collar-te. Quan hi hagi polítiques de creixement, per més diners que s'hi posin, no vindran a casa nostra. Espanya té la mà trencada a invertir allà on no toca. Això Catalunya ho ha acceptat sempre perquè un dels mandats del catalanisme ha estat finançar la modernitat espanyola, cosa que els bascos no s'han sentit mai impel·lits a fer. Però Catalunya té a sobre el pes de l'anticatalanisme, que és un factor diferencial notable: calia fer-se perdonar, perquè aquest perdó obria les portes del mercat interior.\nQueda clar, doncs, que la solució als problemes urgents de Catalunya no vindrà de polítiques europees o espanyoles. Ha de ser domèstica: es diu pacte fiscal. Significa trencar amb el catalanisme convencional i la seva dependència històrica per construir una sobirania (de moment) financera que faci viable la singularitat del projecte català, que és el que Espanya ens obliga a desmantellar dia rera dia. Això exigeix trencar el mite de la unitat política catalana, ja que una part d'aquell vell catalanisme -el PSC- està sincerament adherida al projecte espanyol i una altra part -el PP- no ha estat mai dins del consens bàsic. Com no podia ser altrament, avui PSC i PP ofereixen pactes fiscals alternatius que mantenen el règim comú (Lofca) i la solidaritat abusiva, és a dir, que volen continuar finançant el projecte espanyol.\nEls assessors econòmics de la Generalitat -el Carec- introdueixen en la demanda de recaptar aquí tots els impostos un règim transitori -agència tributària compartida- que no treu cap a res. Amb la deslleialtat provada dels successius governs espanyols, no té sentit deixar-los tocar la clau de la caixa, ni que sigui durant un temps. A sobre, obligaria a una nova negociació per eliminar aquesta promiscuïtat al cap d'uns anys. El gest només es justifica per atreure-hi el PSC i el PP, o sigui, la unitat. Però PSC i PP defensen el projecte espanyol. Un projecte que, en ser tan aliè com antagònic, fa impossible el projecte català de benestar i desenvolupament. No té sentit la unitat en la renúncia. Es tracta de quin país construeixes, de quin vols construir. Ha arribat el moment de descompartir els projectes. És el desenllaç lògic d'un drama que ja dura massa. Un cop fet això, podrem anar a jugar a una Europa que voldríem més eficaç i més justa.


Dansacat.org // BOLLYWOOD\nInici / Agenda / Programació cultural / BOLLYWOOD\nDia: Del 3 al 5 de maig de 2018\nHorari: Dj i Dv 20:30h. Dss18:30h./ 21:30h.\nPreu: 17,50 € 2x1 + Invitació a Master Class\n2x1 a les funcions del 3 al 5 de maig +\nInvitació a una Master Class que es realitzarà el 4 de Maig de 18:00h. a 19:00h. al mateix Teatre Victòria.\n1.Vés a www.myentrada.com\n2.Busca la pestanya blava de la invitació a la Master Class.\nAquí podràs comprar la teva entrada per accedir al 2X1 i fer la reserva per accedir a la màster Class. Places limitades, rebràs confirmació de disponibilitat per e-mail.\nBOLLWOOD COLOURS OF INDIA és un espectacle complet en el qual a través de la música i la dansa aconseguim traslladar a l'espectador a la màgica i misteriosa Índia.\nEs tracta d'una història d'amor explicada al més pur estil de les pel·lícules de Bollywood, amb balls folklòrics, clàssics, tradicionals i populars que serviran de fil conductor a la història i aconseguirà que l'espectador s'introdueixi de ple en el musical.\nUn elenc de ballarins de primer nivell, liderats pel prestigiós coreògraf, actor i ballarí Sunny Singh, transportaran a l'espectador a l'Índia més mística en un viatge de 90 minuts.\nUn espectacle sense diàlegs, dirigit a tots els públics, amb més de 300 peces de vestuari, hipnòtiques danses, acrobàcies i trepidants ritmes faran que l'espectador se submergeixi al màgic món de la cultura de l'Índia.\nA BOLLYWOOD COLOURS OF INDIA gaudirà amb els fabulosos vestits i els meravellosos balls, tot això acompanyat de la música més reeixida de la Indústria Cinematográfca de l'Índia, amb coreografies d'altíssim nivell basades en diferents estils de danses índies. Una explosió de llum, color i ritme, amb una espectacular escenografia dissenyada per un dels millors escenògrafs del moment, traslladarà a l'espectador a l'Índia sense moure's de la seva butaca.


L’Ajuntament de Mollet assumirà pagar 300.000 euros per no pujar la factura de residus als veïns\nL'abstenció de Ciutadans permetrà que es puguin aprovar les ordenances fiscals de 2021\nEl pròxim dilluns 26 d’octubre el govern municipal de Mollet, format pel PSC i Podem, portarà al ple municipal l’aprovació de les ordenances fiscals de 2021. Segons han comunicat aquests dos grups, es portarà a l’aprovació del ple unes ordenances i bonificacions “on a la pràctica hi haurà una congelació dels impostos municipals”. Un dels elements més destacats és que l’Ajuntament assumirà els aproximadament 300.000 euros que suposarà l'increment que aplica la Generalitat a la factura dels residus.\nAltres de les propostes concretes destacades del govern local són l'actualització dels valors de l'IBI per a les grans superfícies, o afavorir la instal·lació de les energies renovables a les llars de la ciutat amb una fiscalitat més verda.\nLes ordenances i modificacions es portaran al ple després d’una ronda de contactes amb els diferents grups municipals. Recordem que PSC i Podem necessiten, per tirar endavant aquestes propostes, l’abstenció o bé el vot afirmatiu d’almenys un dels grups de l’oposició, ja que només sumen 12 dels 25 regidors que formen la corporació.\nPSC i Podem que diuen que han portat les seves propostes a tots els grups opositors amb “la mà estesa a explicar i a rebre propostes realistes i possibles” apel·len a la responsabilitat de totes les forces polítiques de l'oposició a l'hora d'aprovar les ordenances fiscals i preus públics per l'any 2021. Recorden que aquest serà un any “especialment difícil” tenint en compte la “situació de pandèmia que vivim i les conseqüències econòmiques derivades de la mateixa”. Per aquests grups la proposta de l’equip de govern és un “gran exercici de responsabilitat, coherent i sensata amb els difícils moments que estem vivint”\nLes Ordenances sembla que tiraran endavant, ja que el grup municipal de Ciutadans Mollet (Cs), amb dos regidors, ha anunciat que s'abstindrà en la votació. Amb l’abstenció de Ciutadans, encara que tota la resta de grups municipals votessin en contra, les ordenances serien aprovades.\nCiutadans ha explicat que s’han reunit amb el govern i han assolit alguns acords. Iván Garrido, explica que "després d'estudiar les proposicions de l'equip de govern, considerem positiu mantenir les bonificacions aprovades a causa del Covid-19 així com les mesures que es van incloure per a les ordenances del 2020 l'any passat. No obstant això, no podem compartir la pujada de l'IBI en un moment en què la situació econòmica de les famílies no és bona".\n"Les nostres propostes s'han centrat a millorar la tarifa de recollida de residus, adequar els usos en l'IBI per diferenciar entre petit comerç, gran superfície i bonificacions fiscals per lluitar contra el canvi climàtic", ens indica Garrido. El portaveu de Ciutadans insisteix que "hem presentat bonificacions per a la taxa d'ocupació de via pública per als firaires, en cas que la situació millori de cara a agost de 2021 i puguin reprendre l'activitat, però no han estat incloses".


¡Com se'ns queda el cos després de rebre una bona salutació! Quan algú et troba pel carrer i se li il·lumina el rostre al veure't i, després, estreny la teva mà amb convenciment, et sents reconfortat. I més, encara, si aquesta persona no té pressa a despatxar-te. No com aquests altres que passen pel teu costat sense detenir-se i et diuen que se'ls escapa el tren o que perden el seu vol, i que, en una altra ocasió, parlarem.\nEn aquesta ciutat populosa que és Barcelona, tots correm com a formigues boges. La majoria vivim lluny dels nostres llocs de treball. Al final del dia, a gairebé tots ens espera un llarg viatge. La tan sana costum de prendre una cervesa al costat dels companys, després de la feina, en aquella mitja horeta de conversa distesa, lamentablement, s'ha perdut. Quan sonen les sirenes, tots sortim xiulant.\nEn aquesta urbs bigarrada et pots passar anys sense veure els amics. Et consoles amb una trucada telefònica de tant en tant i poc més. Potser, quedes per trobar-te amb algun d'ells qualsevol dia d'aquests, però resulta que, com gairebé sempre ocorre, just en aquesta data se'ns compliquen les coses i seguim sense poder veure'ns fins a qui sap quan.\nLa setmana passada, em vaig topar amb un matrimoni amic amb el qual feia mesos no coincidíem. Ella em va donar un parell de petons i no va reparar en elogis sobre el meu aspecte personal. Li vaig retornar la floreta dient-li que ella no havia canviat gens i que seguia tan jove i tan bufona com sempre. El seu espòs em va encaixar la mà efusivament, i es va referir a l'abundància dels meus cabells. El meu amic té poc pèl, però jo vaig elogiar la seva espessa i ben cuidada barba blanca que li confereix un aire senyorial. Després vaig fer al·lusió al seu bon gust a l'hora de triar abillaments. Portava una camisa a quadres d'un maco pujat. No en va, aquest bon amic meu va ser dissenyador de la indústria tèxtil, abans que aquest sector es perdés gairebé totalment.\nEncara que un es prodigui en llagoteries, si l'expressió és falsa, el llenguatge traeix. Però els nostres mutus afalacs eren espontanis. Destil·laven afecte i franquesa. Em consta que, en aquell instant, els tres vam aconseguir un moment de fresca i estimulant alegria.\nVam estar d'acord quan els vaig proposar utilitzar sempre aquesta forma de salutació com a antídot contra aquells que ens saluden malament. Aquests, que amb aire distanciat i agre, amb prou feines mouen el cap quan et veuen. Els que només emeten un grunyit en lloc de donar-te el bon dia. Aquests personatges que un dia qualsevol, sense que sàpigues per què, se t'apropen, et miren de dalt a baix, i amb un somriure ple de ferotgia es refereixen al teu excessiu pes. O et deixen anar que a la cama esquerra dels teus pantalons, en lloc d'una ratlla, portes dues. O t'assenyalen la taca de tomàquet que et vas penjar a la camisa, aquest migdia, en menjar els macarrons.\nNo m'agrada que es prohibeixi res. Crec, potser utòpicament, que arribarà el dia en què l'educació, l'enteniment i la solidaritat, tornin inútils les coercions. Però ara com ara, si estigués al meu abast, prohibiria la forma de saludar d'aquests cantelluts. Que jo no necessito les seves salutacions. Que per a alguna cosa tinc aquest mirall del bany, enfront del que m'afaito tots els matins; insolent cristall que a mesura que passen els anys em saluda amb major menyspreu.


Compromís per Torrent proposa la creació d’un programa formatiu amb beques remunerades per a estudiants - Nou Horta\nCompromís per Torrent proposa la creació d’un programa formatiu amb beques remunerades per a estudiants\nDimarts, 25 Mai 2021 11:49\tEscrit per Compromís per Torrent\tPublicat en Torrent-VAL Vist 185 vegades\nEl grup municipal de Compromís per Torrent ha proposat al govern municipal la creació d’un programa de beques remunerades que impulse la consolidació de programes formatius al llarg dels successius exercicis pressupostaris.\nAquest programa estaria finançat pel pressupost consolidat de l’Ajuntament de Torrent. D’aprovar-se aquesta proposta, suposaria que també podrien habilitar-se places formatives per als seus organismes autònoms i les empreses municipals.\nPer a la regidora de Compromís, Carme Silla, “cal establir l’àmbit d’aplicació i actuació d’aquest programa formatiu mitjançant unes bases regulatòries, les quals només poden ser presentades pel govern municipal en aplicació de la normativa vigent en matèria d’entitats locals”.\nSilla ha explicat que el programa de beques hauria de contemplar un ampli ventall de possibilitats formatives i, per tant, lligar-lo a les diferents àrees de gestió municipal, amb l’objectiu que puguen participar-hi estudiants majors d’edat, independentment del grau d’estudis reglats que cursen.\nFinalment, des de Compromís entenen que aquesta proposta és perfectament assumible per a les arques locals i només depén de la voluntat política de l'actual govern municipal.\nMés en esta categoria: « El Juvenil Femení del Club Voleibol Torrent ascendeix a Primera Autonòmica\tCs Torrent valora el pacte de govern com “el millor aval” de la legislatura »


Contrarrelotge de les empreses de Menorca per incorporar els treballadors amb risc de cont - Imhotep\nPosted at 13:28h in prevención de riesgos, seguridad laboral\tby\tImhotep 0 Comments\nEl pas a la Fase 3 de la desescalada generarà canvis importants a empreses i treballadors. S’hauran d’aplicar protocols de reincorporació presencial als llocs de feina; això sí, amb tota garantia de seguretat i horari esglaonat. La mesura pot afectar els empleats en grups de risc que, per exemple, d’estar de baixa poden passar a fer teletreball. Són entre un 15 i un 20 per cent de les plantilles.\nDurant l’Estat d’Alarma les empreses que han continuat treballant, o han reobert, han hagut d’aplicar mesures de prevenció de riscos laborals, que han afectat, especialment, embarassades, majors de 60 anys, diabètics, o d’altres malalts com els immunodeprimits. Els havien de recol·locar a llocs de feina amb menor risc (com el teletreball) o els serveis de prevenció havien de fer un informe a partir del qual l’Ibsalut els donava la baixa. Els sindicats diuen que aquesta obligació es compleix, però en diferent grau depenent de si és empresa pública o privada i de si tenen delegat de salut.\nLes empreses de prevenció de riscos confirmen que la gran majoria de les empreses estan complint i que treballen intensament per preparar els protocols de reincorporació. Les empreses més grans han pogut fer proves Covid als treballadors que fan feina presencial. En el cas d’Endesa que encara té dues terceres parts dels empleats fent teletreball.\nAl sector públic, com al Consell de Menorca, també es preparen els espais de feina per facilitar la reincorporació d’almenys el 60 per cent de la plantilla.\ncoronavirus, desescalada, fase 3, fases, prevención de riesgos, PRL, seguridad laboral


"Eduard II", de Christopher Marlowe, al Tantarantana | Barcelona Cultura\n"Eduard II", de Christopher Marlowe, al Tantarantana\nFins a l’11 de gener, la companyia Parking Shakespeare presenta l’obra del dramaturg renaixentista, on es parla del poder, l’ètica i la desaparició del bé comú\nPublicada per primera vegada l’any 1594, Eduard II és l’obra del teatre elisabetià més representada i també la més moderna, a banda de les de Shakespeare. El dramaturg Christopher Marlowe, que va gaudir de gran èxit en la seva època, contemporani de Shakespeare, va recrear en aquesta obra el regnat d’Eduard II i la revolta dels seus nobles a causa de la corrupció.\nMarlowe, que va ser acusat d'espia del govern i la mort del qual és plena de misteris, relata en aquest text la relació que Eduard II va tenir amb Piers Gaveston, i els privilegis que li va atorgar. Es tracta d’una de les poques obres de l’època en què es tracta una relació amorosa i eròtica entre dos homes amb tota normalitat.\nL’obra, traduïda per Marc Rosich i duta a l’escena per la companyia Parking Shakespeare, tracta temes com el poder, la desaparició de l’ètica o la idea del bé comú. Sobre l’escenari, el rei, detentor del poder, s’enfronta als altres poders fàctics de la societat, a través de la cort i del bisbe de Coventry.\nDirigida per Roberto Romei, Eduard II posa en joc aspectes del tot vigents com la lluita pels privilegis, la corrupció, la violència del poder i els rols masculins i femenins en la societat i en la política.\nEduard II, de Christopher Marlowe, per la companyia Parking Shakespeare\nDel 17 de desembre a l’11 de gener, de dimecres a dissabte a les 21h, diumenge a les 19h\nPreu taquilla: dimecres a divendres 15€ - resta de dies 18€ - Preu web: Des de 10€


Buid tercer cicle: VALORS\nAquest 2ntrimestre treballarem:\n-Què explica aquesta història?\n-Creus que el camaleons guanyen alguna cosa mentre es barallen?\n-Creus que en perden alguna? Quina o quines?\n-Hi ha un personatge clau en el desenllaç d’aquesta història. Qui és? Quin paper hi juga?\n-Explica el que fan els camaleons quan seuen a parlar?\n-Comparteixen o distribueixen el menjar?\n-Qui creus que ha guanyat al final d’aquesta situació?\n-A la nostra vida quotidiana, hi ha situacions semblants?\n-T’agrada el final d’aquesta història?\n-Amb quin animal et sents més identificat? Per què?\nDesprès tria un o dos vídeos d'aquestes pàgines i explica als teus companys quin valor o valors ens mostra:\n“Què en sabem dels primers auxilis”\n(tasca basada en la WebQuest elaborada per Eulàlia Pagès)\nLa vostra tasca serà elaborar, en grups de 4 persones, un petit Manual de Primers Auxilis i un póster de la Reanimació Càrdiopulmonar, per després penjar-lo per l’escola, així tothom qui ho llegeixi n’aprendrà una miqueta de la vostra recerca.\n1.-El primer de tot que heu de fer és triar un coordinador, que supervisarà en tot moment que tothom faci la seva feina.\n2.-Per parelles, heu de fer el Joc Interactiu de Primers Auxilis de la Creu Roja. Amb aquest joc ja us aproximeu molt a tots els conceptes bàscics de Primers Auxilis, anoteu-los en una llibreta, després us serviran.\n3.-Busqueu, llegiu, analitzeu...i transformeu tota la informació presentada en les pàgines webs referides en l’apartat de recursos, i redacteu, elaboreu un Manual Bàsic de Primers auxilis.\nCreació del Manual, amb els següents apartats:\nConcepte de primers auxilis, emergència i urgència. Actuació per seguir en cas d’accident:P.A.S.\nExploració i valoració de l’accidentat.\nLes hemorràgies. Concepte, classificació, gravetat i actuació bàsica.\nFerides i cremades. Concepte, classificació, actuació i tractament.\nExtracció de cossos estranys. Maniobra de Heimlich.\nTraumatismes de l’aparell locomotor: fractura, esquinç, luxació i distensió muscular. Concepte, gravetat i actuació bàsica de cadascun d’ells.\nTrastorns respiratoris i cardíacs: crisi asmàtica, asfixia, ofegament, crisi d’ansietat, aturada cardíaca.\nAturada respiratòria i/o cardíaca: Reanimació cardiopulmonar (R.C.P) en l’adult i el nen.\n- Acompanyeu sempre les explicacions amb imatges...la creativitat millora el producte!\n4t.- Creació del Póster de la Reanimació Càrdiopulmonar (RCP) (l’anterior apartat 9 del manual):\n- Format: DIN-3 i fet en ordenador.\n- Ha de ser molt visual i gràfic, amb imatges. Recordeu que els penjarem per l’escola!\n- Atenció! Si escriviu el text simultàniament en català i anglès, tindreu una puntuació adicional d’un punt!\nALTRES ORIENTACIONS :\n- L’apartat 1 i 2 l’heu de fer tots els components del grup.\n- Els apartats 3 i 4 els podeu repartir entre vosaltres, en funció dels vostres interessos, el que més us agradi. Un de vosaltres però, haurà de ser el coordinador del projecte!\n- Recordeu que un cop feta la feina, TOTS els components del grup heu de saber tots els conceptes del treball, revisar la presentació, faltes d’ortografia...del póster i del Manual. El producte final és cosa de tots!\nRECURSOS PER A CONSULTAR:\nGuia primers auxilies Samur\nImatges primers auxilis\nEl professor/a avaluarà el manual de la següent manera:\nPUNTS (nota) TOTAL\nConceptes 7 punts 10 PUNTS\nPresentació i creativitat 3 punts\nEl professor/a i els companys (cada grup posarà una nota a cada póster dels altres grups) avaluareu el póster de la següent manera:\nPÓSTER DE LA REANIMACIÓ CÀRDIOPULMONAR\nConceptes 4 punts 10 PUNTS\nCreativitat 6 punts\n55 curts per treballar els valors\nELS VALORS DINS L'AULA\n*Creus que el llop estava content amb el primer treballa que tenia?\n*Per què creus que el llop volia treballar amb les ovelles?\n*Per què va canviar de pensament quan va començar a treballar?\n*Al final el llop comet un error i el fan fora, creus que li sap greu?\n*Creus que val la pena portar-se bé?\n*Quines coses pots aconseguir tu si et portes bé?\nJoc sobre la integració\nL'autoestima i l'autosuperació\nLA CIGARRA Y LA HORMIGA (Quien siembra, recoge...)\nTodo en esta vida requiere un esfuerzo, usa el coco ante los problemas y, si quieres y te lo propones, al final podrás conseguirlo.\nAquest 2n trimestre estudiarem la justícia i els drets dels infants a través d'aquesta webquest:\n* Educamos para la Paz\nTREBALL JUSTÍCIA NESTO I NOA\nTREBALL JUSTÍCIA MUNIRA I TEO\nUn Mon Més Just Carlos I Jordi\nUn món més just Aleix i Nicole\nTREBALL JUSTÍCIA Lluc i Francesc 5èX\nTreball Justicia Alex C Julià C\nTreball Justicia Victor Mery\nTreball Justicia Marina Omayma Alex S\nTreball Justici Belen Julia V\nTREBALL JUSTÍCIA Sebi 5èX\nAquest 1r trimestre estudiarem les EMOCIONS a través del llibre Emocionario.\nEstem investigant sobre les emocions, què són i perquè ens serveixen. En particular treballarem les que més ens cridin l'atenció, les més properes o les que més ens preocupen. Treballarem en gran grup per dur a terme debats, en petit grup per fer presentacions, per parelles o individualment, visualitzarem vídeos per fer comentaris,...\nés una reacció del nostre cos davant un estímol exterior. sol ser una reacció afectiva, intensa i breu cap a una situació inesperada.\nSón necessàries per sobreviure, saber reconéixer les emocions en el moment que es produeixen ens permet tenir un coneixement i un autocontrol sobre nosaltres mateixos.\nA continuació s'explica per a cada emoció la situació des de la qual es desencadena i la resposta social necessària:\nPor: sorgeix davant el perill. La reacció requerida és demanar ajuda, protecció.\nRàbia: sorgeix davant la injustícia. La reacció requerida és posar límits, dir-ho i demanar un canvi.\nTristesa: sorgeix davant una pèrdua, ajuda a poder elaborar-la. La reacció necessària és demanar consol.\nAlegria: desde riure, fins el plaer. Permet el manteniment de la motivació per a seguir fent quelcom. La reacció social és compartir-la.\nHi ha molts tipus d’emocions, però totes són una barreja de les anomenades emocions bàsiques. A grans trets, podem categoritzar les emocions en quatre grups:\n• Les emocions Positives: alegria, amor, humor, felicitat …\n• Les emocions negatives: por, ira, ansietat, vergonya, tristesa, aversió …\n• La emocions Ambigües: sorpresa, compassió, esperança …\nEn total parlam de 42 emocions!\nGRADACIÓ de les EMOCIONS:\nNo hi ha emocions bones ni dolentes, parlem en tot cas d’emocions positives quan ens produeixen benestar i d’emocions negatives quan ens produeixen malestar. És vital atendre a totes i cadascuna d’elles ja que actuen com a indicador, com a avís, com a senyal tant en positiu com en negatiu.\nPer aprendre una mica més sobre les emocions aquí teniu una presentació en flash sobre les emocions bàsiques: por, amor, tristesa, alegria i ràbia.\nIdentifiquem les emocions en nosaltres mateixos perquè ens generen una reacció fisiològica, una reacció conductual i una reacció cognitiva.\nReacció fisiològica: sudoració, mal de panxa, galtes vermelles, tremolors,...\nReacció conductual: quedar-se en blanc, assegut, fugir, aturat,parlar molt ràpid, quedar-se mut...\nReacció cognitiva: no saber qué fer, por a fer-ho malament,\nI les identifiquem en els altres a través del llenguatge verbal i del llenguatge no verbal. Conèixer la dinàmica del llenguatge corporal ens permetrà distingir les emocions veritables de les emocions fingides o manipulades. Atenent a la màxima “una imatge val més que mil paraules” el que podem observar a través de la comunicació no verbal va a transmetre’ns molta més informació sobre l’estat emocional dels altres.\nIdentificar els moviments corporals, els moviments oculars i els moviments de cap i coll, ens proporcionaran una gran quantitat d’informació de l’estat emocional de les persones amb les que interactuem diàriament.\nNoaaaa15 11 de desembre de 2015 a les 9:46\nHa estar molt divertit estudiar les emocions i después fer una presentació per parelles.\nAlei xd WTF 18 de desembre de 2015 a les 0:07\nSi Noaaaa15 ha estat molt divertit.\nY la presentacio tambe.\nTeo. 26 de febrer de 2016 a les 0:23\nllullu orfila 18 de març de 2017 a les 0:00\nLlullu Orfila 18 de març de 2017 a les 0:02\nAra he entrat per fer la feina de valors,Teo,Noa,i Nesto pensau que heu de fer la feina a casa val


OVIDI, EL POETA FÀCIL\nEs coneix bé la vida d'Ovidi perquè ell mateix la narra en un dels seus poemes (Tristia, 4, 10). Publi Ovidi Nasó va néixer a Sulmona (Itàlia central) el 43 a. C. en una família benestant de la classe eqüestre. Va estudiar retòrica a Roma i va completar la seva formació amb un llarg viatge pel món hel·lènic. Quan va tornar a Roma es va dedicar a la carrera judicial, però aviat la va abandonar per dedicar-se plenament a la poesia, segons li permetia la seva folgada situació econòmica, gràcies a la qual podia ser més independent que poetes com Virgili o Horaci. Va freqüentar el cercle de Messala Corví. Després de divorciar-se dues vegades va trobar la felicitat conjugal amb la seva tercera esposa. La seva obra és un reflex fidel de la vida de l'alta societat romana, de la qual ell mateix era sens dubte una figura destacada. Successivament es dedica a diversos gèneres poètics:\nPoesia elegíaca d'amor\nPoesia didàctica d'amor\nArt amatòria (Ars amatoria)\nRemeis d'amor (Remedia amoris)\nCosmètics per a la cara de la dona (Medicamina faciei feminae)\nPoesia didàctica patriòtica\nL'any 8 d. C. August condemna Ovidi a l'exili, l'obliga a abandonar Roma i a viure desterrat a Tomis, una ciutat de la costa occidental del mar Negre (l'actual Constança, Romania), a l'últim confí de l'Imperi i de la civilització. Ovidi en els seus poemes n'explica les raons amb dos mots: carmen et error "un poema i una equivocació". Els estudiosos moderns estan d'acord que el poema va ser l'Art amatòria, clarament contradictori amb els valors morals propugnats pel príncep, però sobre el error comès pel poeta s'han formulat multitud d'hipòtesis. Una possibilitat és que fos còmplice d'un adulteri escandalós de Júlia, la néta d'August. El fet és que August tria un càstig cruel en apartar el poeta de tot allò que és el més important per a ell: la vida de societat i cultural, els llibres, la mateixa llengua llatina. No és estrany, doncs, que li costés molt adaptar-se a viure a Tomis tot sol, sense cap amic ni la seva muller, que es queda a Roma per tenir cura dels seus interessos. De tota manera no va deixar d'escriure sinó que la seva poesia va donar un gir sobtat, reflectit sobretot en les elegies doloroses.\nPoesia elegíaca d'exili:\nMalgrat els incessants precs del poeta, August morirà sense perdonar-lo i al cap d'un temps, al 17 dC., la mort arribarà a Ovidi, encara exiliat a Tomis, i l'impedirà acabar les Pòntiques.\nThe Ovid Project: Metamorphosing the Metamorphoses (en anglès), web de Hope Greenberg (University of Vermont) que presenta la traducció i els gravats d'algunes edicions d'era moderna de les Metamorfosis.\nKirke. Ovid im WWW. Die Homepage (en alemany) és una extensa recopilació d'enllaços a webs relacionats amb Ovidi.\nThe Ovid collection: web de la University of Virginia Library (en anglès) que dóna text en llatí i traduccions en anglès i una recopilació de representacions plàstiques que il·lustren la recepció de les Metamorfosis en el renaixement.\nBaucis & Philemon Movie Page (en anglès) ofereix una versió en format RealVideod'una pel·lícula escolar sobre el mite de Filemó i Baucis (1998).\nIconos (en italià): web a cura de la Claudia Cieri Via (càtedra d'iconografia i iconologia de la Università di Roma "La Sapienza"), que invita a un viatge interactiu a les Metamorfosis d'Ovidi a través de passatges del poema i textos i obres d'art que hi estan inspirats. Inclou notícies i enllaços.\nDotze segles de literatura llatina


L'11 de febrer es commemora el Dia Internacional de la Dona i la Xiqueta en la Ciència. Amb motiu d’esta celebració, des de la comunitat educativa volem reforçar el coneixement de dones referents en ciència i també afavorir la reflexió sobre la importància de la investigació científica per al benestar de la societat.\nL’alumnat del centre ha visualitzat videos, etc. per tal de conéixer el perquè d’aquest dia i reflexionar sobre la necessitat de visibilitzar els descobriments de les dones científiques per a crear rols en els quals les joves puguen veure's reflectides.\nEls grups de GM i GS han realitzat una activitat promoguda pel departament d’Anglès en colaboració amb l’auxiliar de conversa Rebecca Woods “Presentació i Debat en Anglés - Women in Science”.\nA més a més, l'alumnat de FP Bàsica al mòdul de Ciències Aplicades, ha fet activitats al voltant d'un còmic que hem penjat en cartells i que versa sobre la vida d'algunes grans científiques al llarg de la història.


Per un grapat de vots | BonDia Diari digital d'Andorra.\nLa definició de la paraula por té dues accepcions, entre tantes altres. La primera diu: “Sensació d’angoixa provocada per la presència d’un perill real o imaginari”. La segona: “Sentiment de desconfiança que impulsa a creure que ocorrerà un fet contrari al que es desitja”. Aquesta última s’emparenta bastant amb l’anterior, ja que la majoria de les vegades aquesta desconfiança és per coses que ni van ocórrer ni ocorreran.\nCap de nosaltres és aliè a aquesta manera de sentir, encara que crec que té més a veure amb el pensament que amb l’emoció, ja que la por és una cosa mental, encara que no sempre sigui racional. Quan és fòbia és producte d’un desequilibri psicològic, i quan és una simple por, normalment té a veure amb els records i les projeccions. És a dir, passat i futur.\nLa manera més fàcil de comprovar això és la famosa frase “qui es crema amb llet, veu una vaca i plora”, que addueix directament a les vivències que ens marquen i ens deixen petjades més enllà de la raó i que moltes vegades es transformen en prejudicis.\nAltres pors són pròximes a l’imaginari col·lectiu. Ja sabran el que ens passa quan veiem una aranya d’uns quants insignificants mil·límetres, i encara que sapiguem de manera fefaent que és inofensiva, la matem com si es tractés d’una taràntula.\nA què li tenim por? En general, al que és diferent. I això és tan subjectiu com persones hi ha al món. Però com a societats i en l’àmbit global –i generalitzant– la por al que és diferent es tradueix en racisme. L’altre ens molesta, i quan afortunadament no és així, el discurs té petits punts d’opacitat com en la frase “són iguals que nosaltres”. Llàstima que mai diguem “som iguals a ells”, però la meva intenció tampoc és filar tan prim.\nI en què es tradueix aquesta por? En polítiques conservadores. Així, els EUA tenen a Trump i el seu mur. Europa no és aliena i ja són diversos els països on l’extrema dreta té més representació de l’esperat. Tot aquest còctel, amanit amb certa pèrdua de les llibertats individuals darrere d’una seguretat fictícia. I aquí tenim a Itàlia i l’Open Arms i un Salvini que tanca i barra el país, encara que estiguin en joc milers de vides. Tot sigui per cuidar el benestar dels nostres. En un continent amb molt mala memòria, que fa poc més de 70 anys va fer el mateix que ara condemna per poder menjar un tros de pa.\nPerquè al cap i a la fi, la frase que ja es va fer famosa té alguna cosa –o molta– de raó: “Si algú que arriba en una pastera, gairebé mort literalment de fam i set, que no té contactes i no parla el teu idioma, et treu el treball, hauries de replantejar-te algunes coses.” Però com ja sabem, la por no és racional, encara que molts s’obstinin a vendre’ns-el per un grapat de vots.


18 d'agost 2020 / Candidats / Àlex Gil i Berrocal\nLa Convenció Nacional Demòcrata començà aquest vespre a les tres de la matinada, 21 h hora americana, entre la pompa i l'espectacle propis dels americans sota el lema; "We The People" (nosaltres el poble) els tres primers mots de la Constitució dels Estats Units. L'actriu Eva Longoria va donar el tret de sortida a la convenció. Seguida de l'Star Spangled Banner (himne nacional) i una pregària. Amb aquesta combinació de patriotisme i devoció es va inciar la convenció que durarà dos dies.\nCor de joves de tots els estats interpretant l'himne nacional Star Spangled Banner a l'inici de la Convenció.\nNomés començar la Convenció ja s'entreveu la forta presència de gent de color, de parla hispana i amb una àmplia majoria de cares femenines. Al centre de totes aquestes diverses cares el protagonista de la nit; Joe Biden, oficialment nominat a la presidència dels EUA pel Partit Demòcrata.\nLa Convenció es va donar de manera virtual el que va permetre a l'equip d'organització alternar constantment discursos, curtmetratges i aparicions estel·lars de personatges mediàtics de la política i la cultura americana. A l'estil d'una pel·lícula de Hollywood amb Springsteen de fons i les barres i estrelles a tot arreu.\nPicant l'ullet als molts indignats republicans, van fer acte de presència un seguit d'antics polítics republicans i d'exvotants de Trump que explicaren el seu trànsit de votar a Trump el 2016 a estar decidits a fer costat a Biden en aquestes eleccions.\nEntre les aparicions estel·lars de la Convenció vam veure als antics rivals de les primàries donar un fraternal suport a Biden. Destacaren Andrew Cuomo, Amy Kobluchar o Bernie Sanders, però sobretot va brillar l'emotiu discurs de Michelle Obama.\nEntre els principals eixos discursius que va tractar Biden va destacar especialment la lluita contra el racisme i el segregacionisme. Es va comprometre, entre altres coses, a traduir les demandes de la població de color en polítiques reals d'igualtat. Entre els testimonis de multitud de polítics i ciutadans de color, Biden assegurà la necessitat de construir una Unió amb igualtat sota la llei que no discriminés per raó de raça. En diverses ocasions es va fer incís en el record i en el discurs dels milers de nord-americans que van sortir al carrer a denunciar el racisme i la segregació, després de la mort de George Floyd.\nEs va donar molta importància al vot per correu, amenaçat per l'administració Trump, i a la necessitat de sortir a votar per canviar el present i el futur de la nació americana. Tanmateix va prometre protegir als cossos de seguretat, però també a depurar aquells elements "malvats" entre les forces de l'ordre fent al·lusió a les actuacions policials durant les protestes de Minnesota.\nEs va fer ressò de l'experiència de l'ex-Vicepresident, de l'alt coneixement en els assumptes de política nacional i internacional i de la seva tasca en la lluita contra l'Ebola el 2014 com a referent per a lluitar, ara, contra la COVID-19.\nCartell de la primera jornada de la Convenció Nacional Demòcrata.\nEn aquesta convenció, a diferència de la que va nominar Hillary Clinton el 2016, s'ha fet la impressió d'un Partit Demòcrata com a eina alternativa i no com a mesura continuista. Decidits a transformar l'enorme crisi econòmica i laboral que ha provocat la pandèmia i la negligència del llargament criticat a la convenció; Donald Trump.


Concert de la Banda del Drac al 2013\nLa Banda del Drac i l'Orquestra Maravella ompliran de ritme i bona música cada racó del Parc Central Vell amb un concert de versions d'ara i de sempre. Un tradicional concert de Festa Major que reuneix tots els amants de Les Santes que volen gaudir fins a l'últim instant de la magnífica celebració mataronina. Aquest acte multitudinari tindrà lloc el dissabte 29 de juliol a la nit després de la Tronada de Fi de Festa i durarà fins a la mítica Albada, un acte que té lloc ben entrada la matinada on només arriben els més valents o canalles.\nEl Parc, l'entorn ideal\nEs tracta de la quarta nit al Parc comptant que ja dissabte passat s'hi van fer els concerts de les Dissantes i també havia d'acollir el Ball de Festa Major i el Ball de Requisits. Es dona la circumstància que des que el Concert de Festa Major va canviar de dia, una de les orquestres fa doblet –en aquest cas la Maravella– primer en sessió de tarda i després en sessió de nit. Des de la consolidació de la Tronada, que atrau milers de persones, l'Espetec Final s'ha convertit en l'acte que reuneix més gent en el recinte més emblemàtic de la ciutat.