SR. DAVID FERNÀNDEZ I RAMOS – Testimonios para la Historia\nPortada » TH, 7è VOLUM. Biografies rellevants del nostre temps » SR. DAVID FERNÀNDEZ I RAMOS\nSr. David Fernàndez\nSR. DAVID FERNÀNDEZ I RAMOS\nPeriodista i ex diputat al parlament per la CUP\nText del 09/03/2016\nLluitador contundent amb el contingut i contingut amb les formes, aquest activista polític ha tingut una trajectòria curta com a parlamentari per compromís personal i amb la seva formació. Un compromís que troba continuïtat en la lluita que segueix mantenint al carrer; d’on va venir i on ha tornat per reivindicar ètica i justícia social amb la mateixa força amb què ho va fer des de la tribuna del Parlament de Catalunya, on el seu pas no va deixar ningú indiferent.\nLluny d’anar de festa, invertia molt temps a llegir i em vaig convertir en lector impenitent\nVaig néixer a la vila de Gràcia, de manera accidental, seguint la trajectò-ria laboral itinerant del pare. Ell, que era de Lleó, treballava a una empre-sa americana d’informàtica i fou destinat consecutivament a Madrid (on nasqué el meu germà gran), a Bilbao (la meva germana vingué al món a Getxo –Biscaia ), i posteriorment a Barcelona, on també va néixer el meu germà petit. La mare era d’un poblet de Zamora, i havia treballat en un Ajuntament del País Basc. Tanmateix, la maternitat la va portar a conver-tir-se en el pal de paller familiar, com a mestressa de casa. A ella, que ha escrit llibres de poesia, li he d’agrair la seva insistència perquè llegís. Va posar a les meves mans autors russos com Tolstoi, Txèkhov o Dostoievski. Si la meva infantesa va transcórrer de manera normal, la meva joventut no s’ajustava gaire als patrons de l’època, perquè en comptes d’anar de festa i passar-ho bé invertia molt temps a la lectura i em vaig convertir en un lec-tor impenitent. Puc dir, també, que la història del meu avi, republicà i comunista, m’ha marcat molt, ja que ell va estar cinc anys reclòs a la presó del Dueso, a Santoña (Cantàbria), on va coincidir amb el dramaturg Buero Vallejo. Les històries que em va explicar durant la infantesa i l’ado-lescència em van influenciar. Em va transmetre la llavor de l’esperit de lluita contra les injustícies.\nEm quedà gravada a la retina la llum verda de quan esclataven les bombes sobre Iraq\nCoincidint amb la crisi iraquiana i la Guerra del Golf, a principis del 1991 vaig participar a les primeres manifestacions, a l’edició de la primera revista a l’institut i a les primeres assemblees. Fou la directora del centre qui ens va sensibilitzar sobre l’horror de la guerra, per la qual cosa estic agraït al siste-ma públic català d’ensenyament, en haver generat aquest grau de conscièn-cia ètica sobre com calia implicar-nos i comprometre’ns en lluites com aquella. Recordo que fou una guerra televisada, de la qual em quedà grava-da a la retina la llum verda que vèiem a la petita pantalla quan esclataven les bombes que llançaven des de l’aire. I també em quedà a la memòria una frase del darrer Ministre soviètic d’Afers Estrangers, Eduard Xevardnadze, que va advertir que ens havíem de preocupar perquè la guerra freda havia acabat. Vam entrar en un canvi de cicle en el qual encara ens trobem immer-sos i vam descobrir el món per la via directa. Vam adonar-nos que aquella era una guerra pel petroli i que, si rebobinaves, trobaves les intervencions nord-americanes a Nicaragua, Guatemala o El Salvador; les conspiracions de Kissinger; els trenta mil desapareguts de la dictadura argentina… El «patio trasero», que en deien per referir-se a l’Amèrica Llatina. De mica en mica comences a descobrir una història silenciada, negada, en què sembla com si quaranta anys de guerra i de dictadura no hagin existit. I acabes des-cobrint un país sencer. Buscant, trobes que hi ha una altra història dels Estats Units, del Howard Zinn, que te l’explica des de la perspectiva dels tre-balladors, de les dones, dels negres… D’aquelles persones que també l’han escrit i, sobretot, l’han sofert.\nNo estava disposat a què m’expliquessin la seva història\nTot i que de petit volia ser metge, la meva intenció a l’hora d’entrar a la uni-versitat fou estudiar Història. Però tant a casa com les professores d’Història i de Filosofia de l’institut em van insistir perquè cursés Ciències Polítiques; cosa que vaig fer sense gaire convicció. No vaig llicenciar-me perquè vaig decidir deixar la carrera quan em restaven unes poques assignatures per culminar-la. Trobar-me a tercer de Ciències Polítiques, a l’assignatura de política espanyo-la, i que em diguessin que la Transició l’havia fet el Rei, resultà definitiu perquè plegués. Em negava a pagar dues-centes mil pessetes perquè m’expli-quessin els fascicles de Victoria Prego a El País. Llavors vaig entrar a treballar a la factoria de Martorell de la SEAT, ja que el pare havia passat a una situa-ció d’atur crònic i calia ajudar a casa. Vaig treballar-hi durant dos anys.\nCondemnat per insubmís\nEm vaig negar a fer la mili; per consciència antimilitarista i antibel·licista. A més, m’havia correspost complir el servei a Ceuta i em tocava incorpo-rar-me el 15 d’agost, que era la Festa Major de Gràcia. Vaig escriure una carta que vaig enviar a la Comandància de Ceuta, a la Caserna del Bruc i al jutjat per informar-los que no m’hi incorporava. En ella al·ludia al pre-àmbul de la Constitució de la UNESCO, del 1948, que diu: «Puix que les guerres neixen a la consciència dels homes, és a la consciència dels homes on s’ha d’eliminar.». I fent esment d’això, vaig dir que no volia aprendre a matar i a morir. El judici va durar prop de quatre anys i em demanaven dos anys i quatre mesos de presó en Primera Instància. El Tribunal Superior de Justícia ho va canviar per vuit mesos de presó que no vaig complir i deu anys d’inhabilitació per a qualsevol càrrec públic. En la meva situació hi havia deu mil persones a Catalunya; quaranta mil a tot l’Estat. A més d’un milió d’objectors, amb la qual cosa es generava un col·lapse enorme, per-què no hi havia places per assignar-los un servei substitutori. Aquesta és la raó per la qual Aznar va agilitzar la supressió del servei militar obligatori.\nLa meva porta giratòria és carrer-política-carrer\nL’operació Garzón contra independentistes catalans el 1992 també té la seva influència; sobretot quan afloren els maltractaments i les tortures i comen-ces a preguntar-te en quin món vius, on la realitat televisada difereix de la real. L’únic territori o espai per demostrar que un altre món és possible és la nostra vida quotidiana. La base tectònica del projecte de la CUP (Candida-tura d’Unitat Popular) se sustenta en la reflexió «canvia tu que és la millor forma de contribuir a canviar el món: som el que fem per canviar el que som». Com a mínim, aspirem a què no vagi a pitjor; frenar la regressió. Wal-ter Benjamin diu que cal posar el fre d’emergència a la temptació de la bar-bàrie, lluitar davant qualsevol intent d’atropellament. Fa vint-i-cinc anys que estic en política i continuo al projecte polític de la CUP malgrat ja no ser diputat. La nostra porta giratòria és carrer-política-carrer. O cooperati-va-Parlament-cooperativa, perquè m’he reincorporat a la cooperativa de la qual sóc soci de treball. Abans de la meva etapa parlamentària m’encarrega-va de la comunicació de l’àrea social, i ara se m’ha assignat un àmbit nou de lluita contra la pobresa, l’exclusió i la marginació socials. La meva tasca con-sisteix a buscar nous mecanismes d’intervenció en aquest àmbit, a canvi de mil noranta-sis euros mensuals. És una altra forma de fer política, i hi ha molta gent que m’ho reconeix i em diu que aquesta pot ser la manera més útil de fer-la: fer més que dir.\nDe veremador a cap de llista\nQuan em van trucar per demanar-me si em podien incorporar a la llista de la CUP per al Parlament, al setembre del 2012, jo estava fent la vere-ma amb els meus avis a Zamora. Els vaig dir que no tenia cap inconve-nient a col·laborar per omplir la llista; però em van dir que no, que volien que l’encapçalés. Em van deixar quaranta-vuit hores per decidir-ho. Deu dies més tard s’aprovava la llista i m’abocaven a un món desconegut per a mi com era l’institucional. S’iniciava així una etapa frenètica, amb mol-tíssims i intensos actes de campanya electoral que van proporcionar-nos tres diputats. Unes setmanes després, em tocava pujar a la tribuna del Par-lament. La part escènica feia molt respecte: baixar les escales i trobar-me tot el poder polític m’impressionà. Tanmateix, no m’importava tant la gent que tenia al davant, escoltant-me, com el respecte dels qui tenia al darrere. Eren cent vint-i-sis mil persones que havien dipositat la seva con-fiança en la candidatura, havia d’estar-ne a l’alçada i dir el que, com a pro-jecte col·lectiu, els nostres votants volien que digués. Crec que la gent se sorprengué per les formes, que eren educades; però sóc igual fora que dins. Suposo que perquè veníem d’un cicle on allò políticament alterna-tiu tenia el seu estigma: érem els radicals criminals. Puc dir que els trans-criptors del Parlament, amb qui tenia molt bona relació, em van venir el darrer dia per donar-me les gràcies. Deien que havien après, que feia molts anys que no se sentia a la Cambra cap tipus de discurs alternatiu. I és cert que a vegades el Parlament semblava estar cinc pisos per sobre de la reali-tat del carrer i que els diputats no s’adonaven de la realitat social.\nEl pas pel Parlament no m’ha canviat\nAmb Quim Arrufat sempre ens dèiem que sabíem com havíem entrat al Parlament però que no sabíem com en sortiríem. Ens preguntàvem si per-sonalment en quedaríem traumatitzats, transformats, embogits de poder… Penso que el pas pel Parlament no m’ha canviat. Un pas on hi ha llums i ombres; satisfaccions i desencisos, i dos amics –el Quim i la Isabel– per sempre. Possiblement el que més em satisfà és haver fet entrar al Parla-ment les dades reals del país i paraules oblidades, com desigualtat. Però també valoro positivament haver pogut recitar determinats autors crítics, haver traslladat reflexions i haver intentat dir les coses pel seu nom; des de la pedagogia, la ideologia i l’ètica. Per primer cop s’escoltava a l’Hemici-cle la nostra veu; uns discursos que ja feia temps que eren al carrer. La veu dels fills del país que es revolten contra un futur incert i que, en comptes d’acotar el cap i resignar-se submisament, miren de canviar el món. Però al Parlament no hagués sobreviscut, en tots els sentits, sense un amic de l’ànima des dels temps universitaris: Víctor Reixach i Casacuberta.\nLa dolorosa llei del silenci\nUna altra de les satisfaccions fou ser capaços d’obrir una Comissió d’In-vestigació sobre la Corrupció; i que per primer cop en una comissió d’aquest tipus vam aixecar qualsevol forma de vet de compareixents. Sovint els partits aprofitaven les seves majories per vetar la compareixen-ça de determinades persones. Vam dir que si hi havia vets no presidiria la Comissió i dimitiria, perquè si comences amb vets aquesta tasca no ser-veix per a res. La llei del silenci és molt dolorosa democràticament par-lant. I penso que la Comissió d’Investigació sobre la Corrupció va ser un exercici catàrtic per a la societat: ens va posar un mirall davant nostre del que érem, del que havíem estat, del que volem ser.\nEspais de trobada i de diàleg impossibles\nEntre les ombres de la meva etapa parlamentària, puc dir que des de la CUP vam presentar cent cinquanta propostes de mesures per lluitar contra la corrupció, de les quals no es van aprovar ni cinc. Hi va haver molts silencis. La nostra primera conclusió era reformar les comissions d’investigació perquè fossin més operatives, útils i eficients. La Comis-sió sobre Bales de Goma, en canvi, va ser molt útil; institucionalment, política i democràtica. Fou modèlica i és de la qual estic més satisfet en termes generals: de conclusió i de fondària d’anàlisi, perquè no hi va haver cap vet i perquè, fins i tot, va propiciar espais de trobada i de dià-leg impossibles entre policia, manifestants, comandaments, moviments socials… Espais que no existien i que el Parlament fou capaç de crear per establir aquest diàleg democràtic i buscar una solució i la millor alter-nativa per al país. Però queda molta feina per fer. Nosaltres, des de la nostra filosofia «cupaire», tenim clar que el que no es pugui fer al Par-lament, fonamentalment per falta de voluntat política, ho farem a fora, al carrer.\nTenim divuit mil presos pobres mentre els responsables de la crisi resten impunes\nAls debats sobre corrupció hi havia qui volia portar les discussions cap a el vessant filosòfic. Jo entenc que el que calia era anar més enllà de la con-dició humana –capaç del terrible i del sublim–, perquè la corrupció ha existit i existirà sempre. El que calia era decidir com reaccionem quan es detecta i evitar obrir la porta a la impunitat, com quan el PP decidí indul-tar els condemnats d’Unió per finançament il·legal. Hem de posar obsta-cles a les pràctiques corruptes, i llums i taquígrafs en aquells àmbits que abans eren molt més opacs. Personalment, mai no he cregut en la presó; perquè quan es diu «el qui la fa la paga» només afecta als més desvalguts. Als Països Catalans hi ha divuit mil presos pobres mentre els responsables de la crisi romanen lliures, amb el que suposa això com a missatge brutal i devastador per a la societat. Perquè l’única condemna que han pagat ha estat un cert ostracisme, com va passar amb els responsables de Caixa Penedès, que malgrat tot, continuen gaudint d’un tren de vida que no ens podem permetre la majoria de mortals.\nSe’n pot criticar el funcionament, però el Parlament és un instrument democràtic\nPel que fa a la Presidència de la Comissió d’Investigació sobre el Cas Pujol, tinc sensacions diverses i ambivalents. No jutjàvem ningú perquè no era un judici, però sí sotmetíem a avaluació actituds i pràctiques. Una altra cosa és el tracte humà. Qualsevol persona mereix respecte pel sol fet de ser-ho. I per això acudia a rebre tots els compareixents a la porta de la sala on celebràvem les sessions; per explicar-los el funcionament, les preguntes, el temps de res-posta… I vaig procurar que tothom els respectés. Tot plegat ens va servir per adonar-nos ens mans de quines pràctiques i actituds havíem estat ingènua-ment durant una època. Aquella Comissió fou un primer punt d’inflexió. Que els altres ho facin pitjor mai no em consola, però és cert que convivíem amb una realitat com és la de l’Estat espanyol, on no hi havia comissió ni per al Cas Bárcenas. El Parlament és una institució criticable en el seu fun-cionament, però és un instrument democràtic que també ha de ser útil. I crec que aquí va demostrar aquesta utilitat.\nDes de l’humanisme, veies moltes persones caigudes en desgràcia, com ara Javier de la Rosa. Tenien la possibilitat de redempció, com és la d’ajudar-nos a entendre què havia passat en els darrers trenta anys en les bamboli-nes del poder. Però la seva actitud va ser la de venir per no dir res. Personatges que han gaudit de la condescendència d’una justícia que, en canvi, es mostra molt severa amb algú del barri de La Mina que trafica amb una paperina… Em sembla profundament classista. Aquesta és una de les raons per les quals hem llançat cinc llibres que vénen a ser un mapa de la memòria de la corrupció als Països Catalans, precisament per no oblidar, per tenir la memòria viva i contribuir a què no es torni a repetir; si més no, en la mateixa dimensió. Les dades fan feredat: tenim sis-cents cinc imputats als Països Catalans, vinculats a diferents dinàmiques: finan-çament irregular de partits polítics, bombolla immobiliària, frau fiscal com a indústria, concertació privada d’obra pública o economia global delictiva…\nUna cossa és passar pàgina; una altra, com ho fas\nPassar pàgina era una frase que constantment ens deien a la Facultat, com a exemple de la Transició. Jo estic d’acord que cal passar pàgina per avan-çar, però em nego a passar una pàgina en blanc. Per passar pàgina, aques-ta s’ha d’escriure primer i s’ha de llegir després; sobretot per no repetir els mateixos errors. Perquè si hem viscut en una cultura de cobdícia i d’ava-rícia desfermades, de creixement econòmic sobre una bombolla immobi-liària, això cal apuntar-ho perquè no torni a succeir. Una cosa és passar pàgina; una altra, com ho fas. Els fets injustos se salden amb reconeixe-ment dels fets viscuts, amb reparació en la mesura que es pugui, rescaba-lament del dany causat i establint unes bases jurídiques i uns sistemes d’integritat institucional, ètica i pedagògica per garantir que no torni a passar.\nPreferim treballar de manera col·lectiva, amb suport mutu i reciprocitat\nQüestiono que sense lideratges no es pugui funcionar. A la CUP optem per lideratges compartits, mancomunats, corals i cooperatius, on la rotació i la coresponsabilitat són importants. De fet, som un país de caixes, de coope-ratives, d’associacionisme. A diferència d’organitzacions jeràrquiques i ver-ticals, la nostra estructura és de piràmide invertida, on Quim Arrufat, Isabel Vallet i jo érem l’aparador de la CUP però la veu d’un projecte col·lectiu. La sal de la terra de la CUP no érem cap dels tres, sinó dos mil activistes que exerceixen com a regidors i estan picant pedra cada dia. Estic a un Ateneu al barri de Gràcia que fa vint-i-cinc anys que no necessita pre-sident perquè funciona perfectament amb una gestora que renovem cada quatre anys; així tothom aprèn a gestionar, a coordinar i a decidir. Des de fa tretze anys, treballo a una cooperativa que disposa nominalment d’un President perquè ho exigeixen els estatuts, però on la feina és col·lectiva. Treballo a un diari on no hi ha Cap de Redacció, perquè treballem en equip. A casa, la mare era el pal de paller però procurava fer-nos copartí-cips de les feines i el funcionament de la llar. Una cosa és que necessitem referents intel·lectuals, morals o ètics. Però la lògica absoluta del President, el Secretari General, el Comandant en Cap… té poc de democràtic: l’exer-cici del poder s’ha de democratitzar. Deu orelles escolten més que dues i deu ulls veuen més que dos. Ens sentim més còmodes treballant de mane-ra col·lectiva, amb suport mutu i amb reciprocitat.; Com diu la cultura pagesa del País Valencià, «a tornallom»: com m’ajudes tu i com t’ajudo jo.\nEl peix al cove s’ha acabat\nMantinc una bona relació humana amb el President Mas. Si m’ho hagu-essin dit fa tres anys, no ho hauria imaginat. Però he d’admetre que és un gentleman. Amb el President ens escoltàvem molt; sempre. I això que amb ell he discrepat força; fins i tot el 9N, que fou una feina col·lectiva i man-comunada. No fou el 9N que volia la CUP, que optava per un referèndum aplicant la legalitat i la legitimitat pròpies i la Llei de Consultes a la qual la Generalitat va decidir renunciar per no entrar en un conflicte institu-cional de més envergadura. Tanmateix, existeix un respecte personal mutu. I és innegable que ell ha canviat i que en el cicle sobiranista ha estat un actiu, encara que potser des de la perspectiva de la CUP, no. Però si es fa anàlisi del canvi de rasant experimentat per Convergència, és evident. Una mutació derivada del canvi de la societat catalana. El President Mas ha sabut llegir la societat, i quan tornà aquell 20 de setembre de la reunió amb Rajoy, i digué que li havien donat un cop de porta als morros, va veure que a l’altra banda no hi havia ningú, que el peix al cove s’havia aca-bat i calia buscar un nou camí. Això també és Procés. Convergència ha canviat; també des de l’anàlisi dels discursos. I ell mateix s’ha trobat en la necessitat de renovar un projecte polític en fallida o en fi de cicle.\nSeria just reconèixer al President Mas el paper en el Procés\nÉs obvi que el President Mas ha estat un catalitzador, una figura que ha pre-cipitat el Procés. Que l’esquerra sigui independentista no sobta, però aquest canvi del 5% a pràcticament el 48% de la població en vint anys demostra que aquest és un espai políticament transversal. A títol individual, l’he escol-tat molt i reconec que ha fet discursos brillants en aquests últims tres anys. Tot i que no sóc presidencialista, i malgrat les contradiccions, penso que seria just reconèixer-li el seu paper en aquest Procés; sobretot si tenim en compte que prové de la cultura política de l’ordre i la gestió i que ha estat imputat per la seva implicació en aquest projecte comú. Ara bé: en el capítol de les ombres cal dir que, si bé les retallades les inicià el tripartit, Mas és la cara de la seva accentuació, la màxima representació d’un partit amb causes greus de corrupció, a banda d’haver existit un excés de patrimonialització del Procés: un lideratge fort contrari a la nostra cultura política.\nNo podríem suportar un trànsit final del capitalisme tan llarg com el del feudalisme\nA vegades em pregunten per què estic en política; i sempre responc que per ètica. La cultura i els valors és el que ens salva davant un món que a mi em té espantat. La resistència s’activa contra l’horror, perquè veus una devaluació, una degradació i una deriva, d’abast global, que saps com ha començat però no saps com acabarà. Ara assistim a una Europa que es pregunta on és l’europeisme; un món en trànsit i en fallida amb la sensa-ció que estem retrocedint des de fa temps. Hi ha un informe de la NASA, del maig del 2014, que anuncia el col·lapse de la civilització industrial en quinze o vint anys, bàsicament per la cobdícia i l’avarícia de les elits eco-nòmiques, que es neguen a posar remei i a propiciar un canvi de cicle. Però també perquè hi comença a haver unes desigualtats socials pràctica-ment ingovernables i zones del món que se situen fora del mapa, països com Somàlia o derives com l’Estat Islàmic, sense cap possibilitat demo-cratitzadora a curt termini. I, finalment, per les tensions ecològiques; per-què encara hi ha qui pretén fer-nos creure que hi ha recursos infinits en un món finit. Em resulta pornogràfic llegir els informes sobre la cimera de Davos, on ens diu que seixanta-dues persones acumulen tanta riquesa com la meitat de la humanitat. Es pot pensar que tot són trànsits i que, com qualsevol model, el capitalisme també passarà. Però no podríem suportar un trànsit tan llarg com el feudalisme, que va canviar a poc a poc. Hem d’actuar abans, perquè correm el risc de quedar-nos a la intempèrie, amb un planeta molt deteriorat, autodestruït i amb punts sense retorn.\nAls liberals els dic que els utòpics són ells per sentir-se ingènuament segurs en un món amb tanta desigualtat\nUn país no pot ser lliure si la seva gent viu en condicions de pobresa, de misèria o desigualtat. La formació té molt a veure amb la desigualtat, com avalen diferents informes d’organismes internacionals tan relle-vants com Nacions Unides o tan qüestionats com el Fons Monetari Internacional. Quan parlo amb alguns economistes liberals i posen en dubte el nostre model, jo els acabo dient que potser els utòpics són ells si se senten segurs i si creuen que pot haver seguretat en un món amb tantes desigualtats, que generen tantes violències (formals i informals) i els demano si creuen que aquesta situació resulta raonablement sosteni-ble. Si pensen que poden contenir-la jugant al bomber piròman com van fer a l’Iraq, els utòpics són ells. Si creuen que un dia els pobres del món no tombaran a terra la porta a la qual ja estan picant, els utòpics són ells. La Guerra del Golf ens va fer entrar en un cicle i en un esce-nari preocupant amb el món àrab. Els mateixos que se’n reien de les pri-maveres àrabs, i que tant van contribuir a esclafar-les a Egipte, a Líbia… ara s’adonen que eren l’alternativa democràtica de debò, feta per ells mateixos i no sota els seus paràmetres.\nLa pressió europea dissuadirà l’Estat d’entrar en una involució democràtica desmesurada\nCatalunya segurament assistirà a la pressió econòmica per part de l’Estat, com hem vist amb el Fons de Liquiditat Autonòmica, a més de la pressió jurídica i institucional. No veig l’Estat capaç d’entrar en una involució democràtica desmesurada; bàsicament per la pressió europea, però no menystindria opcions autoritàries. La por serà l’instrument a què conti-nuarà recorrent. I quan l’Estat només té la por com a projecte polític, és qüestió de temps que el que pretén desactivar acabi prosperant. No conec cap alternativa per a la plena sobirania del nostre poble. No només sobi-rania política, sinó sobirania econòmica, davant uns mercats molt vora-ços; i sobirania popular davant d’unes elits extractives que ara estan de moda. També en tenim de pròpies, per descomptat, i cal democratitzar el país. Jo aspiro a una via diferent –democràtica i democratitzadora, social i postcapitalista– als Països Catalans, amb un nou model econòmic que superi aquest cicle de finançament brutal i d’especulació de béns fona-mentals; un sistema econòmic menys mercantilista i més orientat a ges-tionar bé els recursos. El nostre és un model propi, fonamentat en la nostra història i en la nostra base social. Som un país amb una tradició cooperativa mancomunada llarguíssima i replicada a tot el món. Amb Estat, sense Estat o contra l’Estat, sempre ens n’hem sortit des del suport mutu i des de l’associacionisme. Caldrà recuperar una economia basada en el teixit productiu, no especulatiu, i no concentrada en el monocultiu del turisme i els esdeveniments, perquè tot monocultiu és un desastre.\nNo contemplo tornar al Parlament però he après que mai no has de dir mai\nJo no he marxat d’enlloc; de fet, quan vaig marxar del meu lloc és quan vaig entrar al Parlament. He tornat a la meva posició i no em plantejo el retorn a la Cambra, tot i que seria possible perquè en la política i en la lluita he après que mai no has de dir mai. Però no ho tinc contemplat ni com a hipòtesi. Ara em trobo en una transició tranquil·la, fent encara el relleu amb els deu nous companys diputats, que ho faran millor perquè estan més ben preparats que nosaltres. La meva etapa política institucio-nal responia a uns principis ètics i al compromís de romandre-hi només una legislatura; perquè entenem que no hi ha vida dins el Parlament sense que n’hi hagi fora. Els canvis polítics de llarg abast es produeixen a l’exterior. Si els canvis socials s’impulsen des de fora és molt probable que s’acabin replicant a dins i s’aconsegueixin institucionalitzar o legalitzar. La prohibició de les bales de goma, per exemple, és una iniciativa que ve de fora. Serem una societat millor, més democràtica, més cohesionada, més inclusiva i més justa com més capacitat d’associació hi hagi als car-rers. I una societat forta és capaç de fer quadrar l’Estat i el mercat.\nLa fallida de valors s’evidencia quan deixes de preocupar-te pels veïns d’escala\nL’esperit combatiu el mantinc. Hi ha dies que et lleves amb impotència i altres amb la consciència que has de seguir treballant i suant la samarreta tot i les dificultats. Altres dies t’aixeques més enrabiat. Petros Márkaris, autor grec de novel·la negra, diu: «Escric per no matar», perquè si fes una reflexió serena de com està el món i com intervenir-hi, ves a saber com acabaria. Entre la por i l’esperança, sempre triaria l’esperança. Però la crisi sistèmica és cultural, perquè els valors associats en els darrers trenta anys a un cicle econòmic determinat i a una ideologia molt concreta –la neoliberal– han fomentat fins a límits insospitats l’egoisme i l’individualisme radical; un concepte que, a vegades, es malentén com a autonomia individual. El prin-cipal damnificat d’aquesta etapa ha estat el vincle social comunitari, el sen-tir-te part d’una comunitat de país, de veïns, d’un barri o d’una escala… Aquesta fallida de valors ja es detecta a les escales i a les escoles. La solidari-tat o la reciprocitat comença quan et preocupes pels teus veïns.\nSi vull la llibertat del meu poble és per dedicar-la a la nostra passió: la justícia social\nAquests tres anys al Parlament hem reivindicat molt Lluís M. Xirinacs: quan parlàvem de desobediència, del règim del 78 i de la traïció dels líders. Ara estem preparant un documental sobre la seva figura, amb qui m’identifico molt. Com ell, no sóc nacionalista; sóc independentista: vull la llibertat del meu poble sobretot per dedicar-la a la nostra passió fona-mental, que és la justícia social. Aquesta és la clau de volta de la CUP: que puguem ser ciutadans de ple dret, cosa que també és un deure, perquè en cas contrari ets esclau. És una reflexió molt en línia amb Xirinacs, basada en l’autodeterminació també social. Ell fou un precursor de l’Assemblea Nacional Catalana i del seu esperit participatiu. Perquè el cicle que hem tingut no respon a una guerra de banderes d’un nacionalisme que corre el perill d’acabar en un debat banal i d’entrar en moltes contradiccions sota el paraigües de la bandera. O que acabem difuminant un país amb cor-rupció, desigualtats socials, un deute fins al 2108 i que ha retallat cinc mil milions i que, en canvi, ha permès un forat a les caixes catalanes de més de quinze mil milions. Retallades equivalents a una cinquena part del patrimoni dels deu catalans més rics. Perquè la societat ha canviat, però no les relacions de poder. Han canviat embolcalls i aparences; però aque-lla classe a la qual, a través del consum, li han fet creure que era mitjana, quan ha arribat la crisi ha vist com l’ascensor social ha caigut a terra.\nPrevAnteriorSRA. MAGDA ORANICH I SOLAGRAN\nSiguienteSR. JOSEP ANTONI DURAN I LLEIDANext


Associació Comarcal d’Empresaris del Berguedà - Nòmines i Seguretat Social I\nNòmines i Seguretat Social I Destacats\nLloc de realització: ACEB, Pl. Tarascón, 8 Berga\nInici del curs: 4 de març de 2020\nFinalització del curs: 3 d'abril de 2020\n- Dies del curs: dilluns, dimecres i un divendres (3 d'abril)\n- Horari: de 18:00 h a 21:00 h.\nEl curs de Nòmines i Seguretat Social I de 30 hores et proporcionarà els coneixements i habilitats pràctiques necessàries per confeccionar nòmines en tots els supòsits que puguin donar-se en l'empresa així com l'elaboració d'assegurances socials i contractes de les últimes reformes operades.\nProporcionar els coneixements i habilitats pràctiques necessàries per confeccionar nòmines en tots els supòsits que puguin donar-se en l'empresa així com l'elaboració d'assegurances socials i contractes de les últimes reformes operades.\nSaber confeccionar un contracte de treball i el càlcul d'una aplicació.\nComprendre la relació entre salari i treball.\nConèixer l’estructura salarial i extrasalarial del conveni col•lectiu de referència\nConfeccionar nòmines amb diferents supòsits.\nDistingir els elements específics de salari en diferents situacions (incapacitat temporal, accidents de treball, liquidacions i indemnitzacions, etc.)\nComprendre la relació entre salari i cotització a la Seguretat Social.\nCalcular bases de cotització a la Seguretat Social.\nReconèixer el cost patronal de la Seguretat Social. TC1 i TC2.\nIdentificar les diferents parts dels documents de cotització a la Seguretat Social.\nConèixer els elements del contracte de treball que es traslladen a les nòmines.\nFormació totalment subvencionada:\nDarrera modificació el Dimecres, 05 Febrer 2020 10:09\n« Nòmines i Seguretat Social II\n08 Nov 2019 a Notícies Aceb


Veïns de la plaça Frederic Soler, "desesperats" pel soroll derivat del Mercat\nMalgrat queixes i denúncies, no han rebut resposta de l'Ajuntament, i es plantegen iniciar una recollida de signatures\nCamió de gestió de residus de l'Ajuntament de Barcelona © Julieta Piastro\nVeïns i veïnes de la plaça Frederic Soler asseguren estar “desesperats” pel soroll permanent que pateixen arran dels serveis del Mercat de Sant Gervasi, que expliquen que s’ha intensificat des que s’hi ha instal·lat un supermercat d’Ametller, fet que fa que el soroll s’incrementi “de dia i de nit”.\nSegons ha relatat una veïna de la zona a aquest diari, Julieta Piastro, “tota l’activitat es realitza amb un nivell de soroll que sobrepassa qualsevol normativa de prevenció de contaminació acústica”. En aquest sentit, detalla que es fa obertura de persianes metàl·liques a qualsevol hora del dia i diversos cops de matinada, a més dels camions de càrrega i descàrrega i els de neteja de l’Ajuntament, que passen pel mercat dues o tres vegades al dia, fent un soroll “que fa tremolar les finestres de les cases”. Tot plegat asseguren que ha arribat a uns nivells “insuportables” que els repercuteix sobre la seva salut.\nPiastro va posar fa un any de manera presencial una denúncia a l’oficina d’atenció ciutadana del Districte del carrer Anglí, a banda de diverses queixes al web de l’Ametller. Però malgrat les queixes, no ha rebut resposta ni de l’administració ni del supermercat. Segons el parer de la veïna, abans d’autoritzar la instal·lació del supermercat, l’Ajuntament hauria d’haver fet unes instal·lacions de càrrega i descàrrega al soterrani.\nCamions al voltant del Mercat de Sant Gervasi © Julieta Piastro\nEls veïns de la zona de moment no s’han organitzat en cap plataforma, però sí que han anat posant queixes i denúncies a nivell individual. Veient que la situació no es resol, Piastro es planteja demanar signatures i organitzar una protesta conjunta.\nplaça Frederic Soler\nEncarna García. Llegums cuits i menjars Sumarroca\nFrancesc Garreta 3 d'agost de 2021 At 9:30\nM’alegro molt que, finalment, els veïns ens decidim a defensar-nos d’un atac -de l’excés de soroll- a la salut dels ciutadans.


Barcelona, 2018. 264 pàgines.\nHi ha un vell debat sobre si és l’ambient o la nostra genètica qui determina majoritàriament com som. Fins fa no res, es considerava que l’entorn no representava cap paper en la transmissió de trets genètics ni en la regulació d’aquests. Però la qüestió és que sí que influeix, i molt, en la manera com la nostra genètica pot expressar-se. Epigenètica i epigenoma són dues paraules que cada vegada se senten més. L’epigenètica es defineix com l’estudi del conjunt de les modificacions de l’ADN i de les proteïnes que l’acompanyen. Part d’aquestes modificacions són conseqüència del nostre ambient o de l’ambient on varen viure els nostres avantpassats immediats. L’epigenoma, l’anàleg al genoma, pot ser en part heretat dels nostres pares, però també pot modificar-se al llarg de la nostra vida i podem transmetre’l als nostres fills. Podem dir que l’epigenètica actua regulant l’expressió dels gens? Està implicada en l’activació i inactivació de gens i conseqüentment en l’expressió o no expressió d’aquests?\nRespondre a aquestes preguntes no és una tasca per a xarraires. És fonamental que els investigadors traslladen correctament el seu significat i rellevància al públic general. David Bueno i Torrens, doctor en Biologia, professor i investigador en la Universitat de Barcelona, vol acostar al lector alguns dels secrets i sorpreses que amaguen el genoma i l’epigenoma dels éssers vius, sempre amb rigor científic però amb un llenguatge proper.\nÉs important diferenciar genètica d’epigenètica ja des del principi. Per aquesta raó, l’autor estructura la informació de menys a més complexa, a cada pas completant i aclarint els mecanismes epigenètics de regulació genètica, la seua importància i el seu abast. Al llarg de diferents capítols, David Bueno ens explica des de quan s’estudia l’epigenoma, la seua importància, les aplicacions que conèixer-lo pot tenir i com aquest coneixement pot fer llum sobre algunes malalties com el càncer. I és clar, fent referència al títol: com pot tenir cura del nostre cos i de la nostra vida. Per fer la lectura amena, l’autor va il·lustrant tots els conceptes amb exemples de la literatura científica més recent. Aquests exemples són fonamentals per a entendre la importància de conceptes com l’empremta genètica, la plasticitat neuronal o el neodarwinisme, per citar-ne alguns.\nAl llibre es tracta també de quina manera els aliments afecten l’epigenoma i, per tant, la regulació i expressió dels gens. Com bé diu l’autor, que no deixa de banda els efectes de les begudes alcohòliques i les substàncies tòxiques (tabac, drogues…), «és un cercle que s’ajusta i s’autoregula». També la gestació i l’estrès i, per descomptat, la pràctica esportiva, influeixen en l’epigenètica. L’epigenètica ens diu que mitjançant totes les activitats quotidianes podem tenir cura del nostre cos i de la nostra vida, i per descomptat, dels nostres fills. Podem fer alguna cosa per intentar tenir la millor qualitat de vida possible amb un epigenoma favorable? David Bueno i Torrens ens indica el camí.\nDavid Bueno i Torrensepigenèticagenètica\nArticle Llibres Lectures essencials Gens i gents


Miss Andrea's Blog: de juliol 2011\nAquesta és una de les meves cançons preferides alhora de practicar els nombres amb els alumnes. La pots treballar d'una forma divertida mentre fas una mica d'estiraments.\nRecurs per Pissarra Digital\nEl blog "Recursos Educativos en Infantil y Primaria" ens mostra un recurs molt interessant per l'anglès a l'aula.\nAnimal Land és un programa informàtic que pots treballar en xarxa o descarregarte al teu ordinador. Animal Land mostra els tres hàbitats dels animals, MAR, TERRA i AIRE. És un programa senzill però molt net, tal i com a mi m'agraden. El nivell de dificultat és per Infantil o Cicle Inicial, segons el coneixement de la llengua.\nEntre els exercicis que presenta hi ha desde cançons, vocabulari i treball de nombres o relació de paraules.\nPER JUGAR CLICKEU AQUÍ\nFonts de les imatges: Animal Land\nEtiquetes de comentaris: CLIL, RECURSOS\nEl diari ARA treu suplement estiuenc molt interessant. L'ARA KIDS és una pàgina diària, i dues els diumenges, en el suplement de l'ARA Estiu on els vostres fills i filles podran practicar una mica d'anglès mentre es diverteixen. El trobareu cada dia al quiosc inclòs al diari tradicional.\nAl suplement hi trobareu sopes de lletres, jocs i entrevistes o qüestionaris a personatges famosos que agraden als més petits.\nLa iniciativa d'incloure anglès al diari per als més menuts em sembla una bona aposta de futur. Ensenyem als nostres petits que els diaris aporten informació, eduquem-los en llegir-los, i ensenyem-los des de ben petits que els diaris són eines de formació, on tant grans com petits utilitzem per educar-nos.


Un hongkonguès tornat d'Espanya, primer reinfectat per Covid-19 al món - Diari de Barcelona | Diari de Barcelona\nUn hongkonguès tornat d'Espanya, primer reinfectat per Covid-19 al món - Diari de Barcelona\nUn hongkonguès tornat d'Espanya, primer reinfectat per Covid-19 al món\nExperts de la Universitat d'Hong Kong consideren que el virus podria persistir entre la població humana\nUn hongkonguès de 33 anys s'ha convertit en el primer cas documentat de reinfecció per Covid-19 al món, segons investigadors de la Universitat de Hong Kong. El pacient va ser donat d'alta després de curar-se del virus a l'abril però a principis d'aquest mes va tornar a donar positiu a les proves després de tornar d'Espanya, assenyala la televisió pública local RTHK.\nSegons les autoritats sanitàries de la ciutat, en un primer moment es va pensar que l'home podria ser un "portador persistent" de la SARS-CoV-2, causant de la pandèmia de la Covid-19, i mantenir encara l'agent infecciós en el seu organisme des del seu anterior patiment. No obstant això, els investigadors de la Universitat de Hong Kong asseguren que les seqüències genètiques de la soca del virus que va contreure l'home a l'abril i a l'agost són "clarament diferents".\nAquest descobriment podria suposar un revés per als qui basen la seva estratègia contra la pandèmia en la suposada immunitat obtinguda després de passar la malaltia. "Molts creuen que els pacients recuperats de la Covid-19 tenen immunitat contra les reinfeccions pel fet que la majoria van desenvolupar una resposta basada en anticossos neutralitzadors", apunta l'estudi de la Universitat de Hong Kong.\nEls investigadors recorden que "hi ha proves que alguns pacients tenen nivells decreixents d'anticossos passats uns pocs mesos". L'estudi ha estat acceptat pel diari mèdic 'Clinical Infectious Diseases' publicat per la Universitat d'Oxford.\nSegons els experts de la Universitat de Hong Kong, "la SARS-*CoV-2 podria persistir entre la població humana, com és el cas d'altres coronavirus humans comuns associats als refredats, malgrat que els pacients hagin aconseguit immunitat a través d'una infecció natural".\nPer tant, recomanen que els pacients recuperats de la Covid-19 continuïn portant mascaretes i respectant la distància social. Així mateix, l'absència d'una immunitat natural duradora implicaria que els recuperats de la malaltia no evitarien sotmetre's a la vacunació: "Ja que la immunitat podria ser poc duradora (...), s'hauria de considerar també la vacunació per a aquells que han passat per un episodi d'infecció".\nA mitjan juliol, l'Organització Mundial de la Salut (OMS) va mostrar la seva esperança en què els recuperats de la Covid-19 mantinguessin cert grau d'immunitat durant diversos mesos. Segons va recordar llavors la cap del Departament de Malalties Emergents de la institució, Maria van Kerkhove, "en altres coronavirus com el MERS o el SARS, la immunitat es va prolongar uns dotze mesos o fins i tot una mica més". No obstant això, malgrat que els contagiats desenvolupen una resposta immune, encara es desconeix si és sòlida o la seva durada.


Guia de Repositoris Digitals: Qui som\nLa biblioteca pública antigament denominada Biblioteca Provincial, és de titularitat estatal i està gestionada pel Departament de Cultura de la Generalitat en virtut de les transferències en matèria de cultura entre l'Estat i la Generalitat. Forma part del Sistema de Lectura Pública de Catalunya, prestant els serveis propis de la biblioteca i contribuint a la implentació de projectes i programes comuns.\nLa Biblioteca Pública de Girona es fundà el 1848, arran de les desamortitzacions eclesiàstiques, amb la finalitat de custodiar i conservar els fons bibliogràfics procedents dels monestirs de la província.\nA aquesta vessant de guarda i custòdia del patrimoni documental provincial i, amb el pas dels anys, s'hi ha afegit les que són pròpies de les biblioteques públiques actuals: acompanyar a l'aprenentatge al llarg de la vida, fomentar i propiciar el plaer per la lectura i disposar de qualsevol tipus d'informació per al creixement individual i col·lectiu amb la finalitat de contribuir al desenvolupament d'individus i societats més lliures.\nLa biblioteca vol garantir l'accés de tots els ciutadans, ciutadanes i institucions a tota mena d'informació oferint un accés gratuït a les seves col·leccions, serveis i activitats que promouen el gust per la lectura, la informació, el coneixement i l'aprenentatge al llarg de la vida.\nLa biblioteca és també un espai de trobada que crea vincles, fomenta la cohesió ciutadana i treballa en col·laboració amb altres agents culturals i socials.\nAmb més de 165 anys d'història disposa d'una àmplia col·lecció local i un important fons patrimonial que posa a l'abast dels ciutadans de Girona i erudits d'arreu.\nLa seva col·lecció i la programació d'activitats plural i oberta, així com els seus recursos humans disposats a ajudar en la recerca exacta de la informació desitjada i en donar un servei amable i proper són les eines fonamentals per acostar-nos a la nostra missió.\nA més, la seva diversitat d'usuaris (edats, gènere, procedències, formació, interessos) la fa un espai de convivència amb una riquesa extraordinària.\nL'obertura cap a les institucions locals de tota mena ha de propiciar que l'oferta dels seus serveis s'adeqüi de forma constant i evolutiva a les necessitats presents i futures d'aquestes, per tal de brindar-los l'acompanyament informatiu que es mereixen per al seu correcte desenvolupament.\nAmb el trasllat a la nova seu d'Emili Grahit, la biblioteca disposa finalment de l'espai òptim per poder oferir una millor i més diversificada estada al centre adequada als interessos específics individuals i col·lectius que conviuen a Girona.


Olòriz critica les retallades del PP en prestacions socials i llei de la dependència - Diari de Girona\nOlòriz critica les retallades del PP en prestacions socials i llei de la dependència\nEl candidat republicà defensa la creació d'una llei catalana per a l'autonomia personal\nERC defensa una llei catalana per l'autonomia personal, per tal de garantir la qualitat i les prestacions a la gent gran. El número 2 a la candidatura al Congrés, Joan Olòriz, va advertir ahir que el PP no ha apostat mai per les prestacions socials, ja que no les ha dotat de suficient finançament. Per exemple, va alertar que la llei de la dependència ja va néixer «coixa», però que en els anys de govern popular ha arribat fins a una situació límit, ja que la Generalitat ha deixat de rebre 240 milions d'euros per poder-la desplegar. Per això, va garantir que ERC anirà al Congrés a fer les denúncies i propostes que calguin per millorar la qualitat de vida de la gent gran.\nOlòriz també va explicar que l'assistència social és un àmbit on es pot crear ocupació de qualitat, tal com passa als països nòrdics. «Com a república, hem de garantir el benestar de les persones que han estat tota la vida treballant i que ara tenen dret a rebre prestacions i estar ben tractats», va reblar.\nEl candidat al Senat, Jordi Martí, va subratllar que el PP ha reduït en un 90% la despesa social, i va lamentar que el model actual sigui més «pal·liatiu» que «preventiu», ja que d'aquesta manera s'encareix més el sistema.


Diari d'un campament - Minyons Escoltes i Guies de Catalunya\nIntercanvi amb un agrupament italià.\nJa fa un any de la nostra anada a Itàlia, on vàrem conviure durant 10 dies amb els nostres amics escoltes italians de l’AGESCI PONT SAINT MARTIN, de la zona de la Vall d’Aosta, a Itàlia. Aquest any han estat ells els qui ens han vingut a veure. Ens hem instal·lat al paratge de Sant Mer, amb tendes, i durant deu dies hem aguantat les altíssimes i impròpies temperatures d’aquest estiu. Aquest ha estat el motiu que no ens ha permès fer tot del que teníem previst.\nEl campament el vàrem iniciar el dia 1 de juliol al capvespre, però aquell dia els nostres companys italians van arribar molt cansats del viatge i van anar a dormir tan bon punt van arribar, per això podem dir que la veritable aventura va començar el dia 2 amb la construcció del campament, muntant taules i preparant el lloc d’acampada.\nEl dia 3 el destinaríem a fer un raid. El raid és una activitat que permet fer una reflexió individual i tenir l'experiència de trobar-se i conviure en la natura o en un entorn nou, individualment o amb un màxim de 3 o 4 persones. Vàrem emprendre el camí cap als diferents punts on començaríem el raid, aquest ens va servir per agafar-nos més confiança entre els equips d’italians i de catalans, i també va ser el moment oportú per ensenyar el meravellós paisatge català als italians.\nEl dia següent, 4 de juliol, un cop vàrem arribar del raid ens varem trobar tots els equips a Llongarriu (Vall el Bac), i ens vàrem banyar tots en un rierol molt bonic, i una estona més tard dues de les caravel·les catalanes van fer la promesa escolta dins l’aigua del rierol. Llavors, a la hora de dinar, ja vàrem tornar cap a Sant Mer per menjar el què els pares ens havien cuinat, i a la tarda vàrem fer una petita guerra d’aigua i vàrem aprofitar per recuperar totes les forces perdudes durant el raid.\nL’endemà, dia 5 de juliol, va ser un dia més tranquil, ja que ens vàrem passar tot el dia al campament, preparant la missa de la tarda que va presidir el Sr. Bisbe de Girona, en la qual també van participar-hi totes les unitats del nostre cau, des de llobatons fins a truc, i ells van ser els encarregats de preparar-nos la vetllada, que va consistir en una petita obra de teatre.\nI el dia després, 6 de juliol, va arribar el dia més esperat pels italians, tocava anar a la platja, concretament a Blanes, i llavors a la tarda havíem d’anar a Barcelona a veure una de les obres més famoses d’Antoni Gaudí, la Sagrada Família.\nL’endemà, tot i que ens quedéssim a la nostra comarca, no vol dir que féssim menys, ja que vàrem realitzar un servei que consistia en arreglar, netejar i marcar petits trossos de la ruta de les fonts de Fontcoberta. I què millor que, després de dinar al nostre cau, anar fins a Banyoles a fer una remullada a l’estany? Així és que ens vàrem passar la tarda a la caseta de fusta, on els nostres amics es van poder banyar per primera vegada a l’estany de Banyoles. Al vespre vàrem retornar a Sant Mer, on vàrem preparar el sopar i vàrem començar a pensar quin plat faríem el dia següent per poder guanyar el concurs de cuina.\nI així, el dia 8 de juliol al matí vàrem haver de fer servir la nostra creativitat per realitzar unes samarretes que sempre guardarem, i a la tarda vàrem treure les nostres facultats culinàries i vàrem fer uns menús mixtos (cuina italiana amb cuina catalana) dels quals en vàrem sopar.\nFinalment va arribar el dia 9 de juliol, el dia que ningú volia que arribés, el dia en què el campament s’acabava, i també va ser el dia en què ens vàrem prometre que no ens havíem d’acomiadar per sempre, sinó dir-nos un "a reveure".\nAnna Oliveras i Gemma Riera\n06.07.2015. L'AEiG Pla de l’Estany, d'intercanvi amb un agrupament italià\nagrupaments campaments Girona internacional PiC


Khan Hotel Seül Corea del Sud - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n74, Beodeunaru-ro, Yeongdeungpo-gu, Seoul, Yeong-deungpo, Seül, Corea del Sud, 150-037\nKBS On600 m\nEstació de TV KBS620 m\nYeongdeungpo Gidokgyo Baekhwajeom760 m\nThe National Assembly Building870 m\nTimes Square Mall920 m\nJeil Amethyst Store940 m\nParc Aquàtic Sealala1,21 km\nIFC Mall1,37 km\nEsglèsia Envangèlica Yeouido1,38 km\nTé alguna pregunta per a Khan Hotel?\nMés informació sobre Khan Hotel\nDissenyat tant per oci com per negoci, Khan Hotel està situat idealment a Yeong-deungpo; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nKhan Hotel també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Seül. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, seguretat 24 hores, servei de neteja diari, màquina de fax, servei postal.\nEls clients poden triar d'entre 59 habitacions, i totes desprenen una atmòsfera de pau i harmonia total. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Khan Hotel és la vostra destinació si buscau allotjament de qualitat a Seül.\nEstació de metro National Assembly\nMuseu Nacional de Korea - 6,04 km\nMonument Commemoratiu de la Guerra de Corea - 6,09 km\nCheonggyecheon Stream - 8,31 km\nPalau Gyeongbokgung - 8,41 km\nPalau Changdeokgung - 9,43 km\nEstació de TV KBS - 620 m\nParc Aquàtic Sealala - 1,21 km\nEsglèsia Envangèlica Yeouido - 1,38 km\nSeacbyul, Corea del Sud\nHYOUNOH, Corea del Sud\nEstació de metro National Assembly es troba a menys de 0.79 km


JSJ Sant Feliu.: Eixugar un dèficit acumulat de 1,66M€ sense tocar cap servei a la ciutadania.\nEixugar un dèficit acumulat de 1,66M€ sense tocar cap servei a la ciutadania.\nUn dels punts més destacats del ple de setembre fa ser l'aprovació d'un pla de sanejament econòmic per als anys 2012-2015. Aquest pla és conseqüència de la situació econòmica de l'Ajuntament que vam exposar al ple de juliol i que ja vaig explicar en aquest escrit, i que ja començava "avisant": "Sé que parlar de diners és feixuc i avorrit... però són els diners de tothom i se n'ha de donar compte, en volem donar compte. Fins a l'últim cèntim. Amb transparència total". Intentaré explicar el més clarament possible què és un pla de sanejament i com afectarà a l'Ajuntament i, en conseqüència, al conjunt de serveis a la ciutadania de Sant Feliu.\n1) Què és un Pla de Sanejament?\nUn Pla de Sanejament és un pla de treball en l'àmbit de la gestió pressupostària d'una administració pública per tal de "sanejar" (d'aquí el nom) la seva situació econòmica. Un pla de sanejament per a un ajuntament és obligatori quan, com és el nostre cas en presentar els comptes de l'any 2011, es tanca amb dèficit acumulat negatiu (en la terminologia actual de les administracions públiques, amb un "romanent de tresoreria" negatiu). Un Pla de Sanejament l'ha d'aprovar el ple municipal i s'ha de presentar, per a la seva aprovació definitiva, tant a la Generalitat de Catalunya com al govern central.\n2) Per què s’ha de fer un Pla de Sanejament 2012-2015?\nCom ja vaig explicar al juliol i vaig reiterar el setembre, perquè tenim un dèficit acumulat en els anys 2011 i anteriors, per un total de 1,66 milions d’euros.\nAquest dèficit té tres grans causes:\nel tancament negatiu del 2011 (351.000€), que el regidor d'Hisenda, Manel Carrión, va explicar sobradament al ple de juliol, després d'aprovar i aplicar un pla de mesures d'urgència dins el mateix 2011 que va reduir un dèficit previsible d'entorn de 800.000€ al resultat que finalment vam tenir,\nla comptabilització com a ingressos pendents de tres subvencions ja cobrades per un import aproximat de 615.000€ (1) de la Generalitat de Catalunya de l'any 2003 per a la construcció de l'Escola Bressol Tambor per un import de 148.771€, 2) de la Diputació de BCN de l’any 2006 per a la construcció de l’EB Ginesta per un import de 239.800€ , 3) de la Generalitat de Catalunya de l'any 2010 per a l’ampliació de l’EB Patufet per un import de 225.000€)\nla comptabilització com a ingressos pendents de cobrament de diners clarament incobrables vinculats al cessament de l’activitat econòmica, per un import aproximat de 700.000€.\nLa incorporació com a pendents de cobrament d’aquests ingressos clarament incobrables generava, en els anys anteriors, una comptabilització inflada dels ingressos i un equilibri pressupostari que ara hem comprovat que no existeix. Ens trobem, per tant, davant d'una situació econòmica negativa que l’actual equip de govern no ha provocat, però que ha de corregir.\n3) Quins són els objectius del Pla de Sanejament?\nL'objectiu principal i obligatori és obvi: s’ha de fer per eixugar aquest dèficit de 1,66M€ en els poc més de dos anys i mig que queden de mandat.\nHi ha dos objectius addicionals importants:\nprimer i més important, garantir la prestació dels serveis públics a la ciutadania, fins i tot incrementant allà on és necessari (serveis socials i educació, sobretot, però també esports i cultura);\nsegon: complir totes les lleis estatals, en termes d’estabilitat pressupostària i, sobretot, de supressió de la morositat, ja que ens situarem ben aviat en el termini legal de pagament a 30 dies a tots els proveïdors.\n4) En què consisteix el Pla de Sanejament?\nTota planificació econòmica ha de considerar els ingressos i les despeses. El Pla considera de manera absolutament realista tots els ingressos i totes les despeses previsibles en els propers 3 anys, això sí, amb les dades actuals, de setembre de 2012 (que l’Estat pot modificar en cadascun dels seus pressupostos).\n5) Quines previsions pel que fa als ingressos?\nEl Pla de Sanejament només pot decidir sobre l’àmbit dels impostos, taxes i preus públics que cada any aprova l’Ajuntament a les ordenances fiscals. El Pla conté dues grans decisions en aquest àmbit:\nLa decisió global que totes les taxes i preus públics s’actualitzin anualment segons l’IPC.\nPel que fa a l’IBI, l’Ajuntament mantindrà el tipus impositiu en el seu valor actual (0,522% del valor cadastral) sense incrementar-lo ni reduir-lo. Així doncs, l’IBI augmentarà en la mesura que ho faci el valor cadastral dels habitatges, a resultes de l'increment de valor cadastral derivat de la revisió de 2005. Com a mitjana, l’increment de l’IBI a Sant Feliu l’any 2013 serà, d'entorn d'un 6%.\nComplementàriament, tot i que previsiblement sense impacte econòmic global que calgui considerar en una programació a tres anys, durant la propera primavera s'aprovaran les primeres ordenances fiscals amb tarifació social en els àmbits d'educació (escoles bressol i de música) i d'esports. Es tracta, atenent a un compromís electoral central d'ICV-EUiA-ISF en la campanya electoral i recollit en l'acord de govern amb CiU, de facilitar l'accés de totes les persones i famílies als equipaments i serveis municipals, adaptant el preu públic al nivell de renda familiar i evitant que el preu dels serveis municipals sigui una barrera d'accés per a les persones i famílies de rendes mitjanes i baixes. És, a més, una de les meves dèries personals en què més he parlat en aquest bloc: entre d'altres, en parlo -espero que amb claredat- en aquest escrit.\n6) Quines previsions pel que fa a les despeses?\nEn aquest camp, el Pla de Sanejament preveu tres actuacions fonamentals:\nla reducció de les inversions previstes, que passaran de la previsió de 23,8M€ aprovada al mes d'abril passat a una altra de 22M€. Això implica una rebaixa de 1,7M€ d’inversions que passaran al mandat següent, i que, en síntesi, són les següents: ajornament de l'ampliació de l'escola bressol Tambor, de la urbanització del solar adjacent al CentreServeis el Pla i minoracions de les inversions previstes en alguns equipaments, sense que afectin a la principal prioritat inversora d'aquest equip de govern: les inversions de manteniment i reposició a la via pública i els equipaments.\nla reducció de despesa ordinària sense afectar als serveis a la ciutadania, una reducció que se situa entorn d’un 1% anual i que no afectarà als serveis socials, educació, cultura i esports ni tampoc a la recollida d’escombraries, neteja viària i d’edificis ni jardineria, sinó a despesa considerada no essencial en aquests moments. Algunes "retallades" a nivell d'exemple: la limitació de les cobertures per jubilacions a les que són imprescindibles (policia, educadores i serveis socials, bàsicament), la suspensió temporal del programa d'Esplugues Televisió en què jo intervenia, forçar l'encesa de l'enllumenat públic una mica més tard (conscients que genera uns moments d'una certa foscor) i l'apagada quan encara és una mica fosc, supressió de lloguers i reorganització d'espais de treball municipals, etc.\nla renegociació de la despesa financera. a partir d'una millor gestió dels préstecs amb les entitats bancàries i de l’accés a algunes facilitats per part de l’Estat. Aix permetrà condicions més favorables per al pagament dels préstecs amb què l’Ajuntament ha finançat inversions.\nDesprés de l'aprovació en el ple de setembre, aquest Pla de Sanejament haurà de ser supervisat pel Departament d'Economia i Hisenda de la Generalitat de Catalunya, en l'exercici de la seva funció de supervisió de la gestió econòmica dels ajuntaments. I, finalment, haurà de ser conegut i validat per l'Estat, condició sine qua non per a l'accés als plans de finançament que eventualment pugui acordar el Govern central.\nFinalment, vull remarcar la voluntat ja expressada públicament que, posteriorment a la liquidació de l'any 2014, l'equip de govern encarregarà una auditoria externa sobre la situació econòmica de l'Ajuntament, amb el doble objectiu de:\nfer explícit i donar a conèixer a tota la ciutadania i amb tota transparència el resultat de la nostra gestió,\ndonar a totes les candidatures que es presentin a les eleccions de maig de 2015 tota la informació necessària per poder fer programes electorals i de govern amb totes les condicions de fiabilitat.\nPublicado por Jordi San José i Buenaventura. a 10/07/2012 07:06:00 p. m.\nEtiquetas: Hisenda municipal, JSJ escrits claus, Ple municipal, SF planificació\nCentenars de gràcies als centenars de protagoniste...\nAcords i votacions del ple d'octubre de 2012.\n"Riquesa, pobresa i eleccions." Editorial Butlletí...\nAvanç del ple d'octubre de 2012.\nConverses amb ICV-EUiA-ISF: dimarts, a Can Calders...\nConverses amb ICV-EUiA-ISF: dilluns, a Mas Lluí.\nResum del ple de setembre de 2012.\n18/10/2012, 19:00: Parlem dels dos darrers anys i ...\n17 d'Octubre: Dia Internacional contra la Pobresa....\nPDI 2011-2020: la planificació (incerta) del nostr...\nIndependència? Parlem-ne. I de les altres opcions ...\nLa plaça és de tothom. Millorem la convivència.\nEixugar un dèficit acumulat de 1,66M€ sense tocar ...\nUn gran cartell per a les Festes de Tardor d'engua...


Encofrat de biga de fusta\nBastides H Frame\nPlancha (passarel·la) i escala\nSistema d’encofrat de marc d’acer\nEl setembre de 2021, la Universitat de Corea va comprar a la nostra empresa un lot d’encofrats de plàstic que s’utilitzen principalment per a la investigació arquitectònica. Els productes tenen diferents especificacions de tauler de paret, tauler de columnes, cantonades internes, cantonades externes i accessoris relacionats. L’encofrat de plàstic pot ...\nXapa d'alumini lliurada\nEl 31 de juliol de 2021, vam acabar la producció de xapa d'alumini i angle d'acer del client d'Anglaterra en només 7 dies. A la data d’enviament del 6 d’agost, aquest lot de mercaderies es transportarà al Regne Unit. Cada especificació del panell de paret cortina d’alumini es personalitza segons els dibuixos proporcionats ...\nEncara utilitzeu encofrats de fusta contraxapada per a la construcció? Encofrat d'alumini: no esteu actualitzat\nL’encofrat d’alumini és l’encofrat de quarta generació després dels encofrats de contraxapat, encofrat d’acer i encofrat de plàstic. En comparació amb les seves generacions anteriors, té els avantatges de pes lleuger, alta rigidesa i alta reutilització. L’encofrat d’alumini té el pes més lleuger entre els existents ...\nLes universitats coreanes compren encofrats de plàstic ...\n29,09,21 16 de juny de 2017\n04,08,21 16 de juny de 2017\nAnàlisi i comparació d’encofrats.\nQuota de mercat d'encofrats de paret, estadístiques, S ...\n30,06,21 16 de juny de 2017\nEncofrat d'alumini i fusta tradicional ...\n25,05,21 16 de juny de 2017\nEncofrat de plàstic de columna, Bastides de marcs tipus H, Parts de bastides Ringlock, Accessoris per a bastides Kwikstage, Peces de bastides roscades Base de rosca, Suport de bastida Ringlock,


'Tros': el sometent al segle XXI | El Cinèfil\nActualitatCine CatalàCursa pels Premis GaudíEntrades Slider\n“A Ponent hi ha molta terra i pocs policies”. Aquest és un conflicte amb difícil solució.” Així explica Pau Calpe el punt de partida de la seva primera pel·lícula com a director. Alcastrer, Ponent. Un poble petit on només viuen 100 persones. Joan (Pep Cruz), un pagès vell i malcarat, cansat de patir robatoris al mas, decideix sumar-se a la ronda nocturna de pagesos que vigila les terres… el sometent. El seu fill Pepe (Roger Casamajor), que acaba de tornar de ciutat, l’acompanya. Durant la ronda, Joan i Pepe topen amb un lladregot al tros. Aquest és l’argument de Tros, la novel·la de Rafael Vallbona que el director Pau Calpe ha adaptat al cinema, amb guió de Marta Grau (Cançó per tu, Les de l’hoquei, Com si fos ahir).\nEl rodatge de l’òpera prima d’aquest productor i guionista es va allargar durant el mes de desembre del 2020 a Sarroca de Lleida i Alcanó. Tros és un dels quatre films nominat a la Millor Pel·lícula a la 14a edició dels Premis Gaudí. La pel·lícula arriba a la pantalla gran distribuïda per l’empresa catalana Alfa Pictures ell 25 de febrer, una setmana abans del lliurament dels premis.\nHistòries fosques rurals\nSegons explica Pau Calpe en declaracions a El Cinèfil, el que el va atraure de la història és la barreja entre història de novel·la negra, l’ambient rural i el fet que fos en català. “Normalment, com a productor, veig històries que m’agraden i busco director per a rodar-les, però pel meu coneixement del món rural i perquè sempre havia estat temptat per dirigir vaig decidir que aquesta havia de fer-la jo”. A més, la relació entre el pare i el fill en un món on els joves fugen del món agrícola també va ser un dels factors que va enganxar-lo a aquesta història. A Tros hi veiem en el rerefons una enyorança i melangia de la pagesia i també una crítica social a la despoblació de zones tradicionalment agrícoles.\nProtegir el que és teu\nLa trama del film en durà a un poble fictici del Segrià, en què es viu la duresa de la feina agrícola, la ingratitud de la vida al camp i les condicions climàtiques extremes que suporten els que hi treballen. Allà, el camp està despoblat, envellit i a punt de desaparèixer. Però, en contrast, la cinta també reflecteix la bellesa del paisatge de secà: sembrats d’ordi, oliveres, cabanes de pedra seca i la calidesa i proximitat de la seva gent. En aquest entorn, els pagesos se senten abandonats i desprotegits tot i l’augment de recursos policials. Per això han creat patrulles nocturnes organitzades que ronden per les terres per evitar robatoris de maquinària agrícola. Aquestes patrulles han acabat entrant en conflicte amb les forces policials de la zona.\nLa pel·lícula està protagonitzada per Roger Casamajor (El laberinto del Fauno, Pa negre, El ventre del mar) i Pep Cruz (Nit i dia, Gran Nord, Ventdelplà), tot i que gran part del càsting està format per actors amateurs locals com Ana Torguet, Annabel Castan, Eduard Muntada, Montserrat Trepat, Xavi Iglesias, Ivan Caelles, Belén Gallego, Ramon Bonvehí. Tots ells parlen al film el dialecte nord-occidental que, entre altres trets, reflecteix l’aspecte genuí dels que viuen entre la boira d’aquesta terra ferma. La fotografia és de Gina Ferrer (Isaac) i la música de Bernat Vivancos. Amb producció executiva de Pau Calpe Rufat, Nati Escobar, Conxa Orea (TVC) i Oriol Sala-Patau (TVC), Tros és una coproducció de la CCMA, Galápagos Media i Cepa Audiovisual (Argentina), amb la col·laboració de l’Institut Català de les Empreses Culturals (ICEC).\nArticle anterior‘The Godfather’, 50 anys de la millor saga\nArticle següentUna premsa immoral i corrupte… segons Balzac\n"Un bon director no mana, crea amb els actors" | El Cinèfil 2 de març de 2022\tAt\t17:35\n[…] ‘Tros’: el sometent al segle XXI […]


Descans en pau desigual\nFalta habilitar un espai per a enterraments no catòlics\nAnna Galdon // Fotos: arxiu i cedides\nDimecres, 24 Octubre 2018 16:26\nCementiri de Collserola de Barcelona\nAquesta setmana els cementiris municipals s'omplen de visitants amb motiu de la festivitat de Tots Sants. Durant tota la setmana, els cementiris de Mataró posen en marxa un dispositiu especial i amplien horaris. Centenars de familiars visiten tant el dels Caputxins com el de Les Valls. Però els ciutadans que pertanyen a religions com ara la jueva o la musulmana no tenen opció a ser enterrats a Mataró. Tot i haver-hi un projecte sobre la taula, les entitats promotores i ERC, el grup municipal impulsor de la proposta, esperen veure l'espai materialitzat durant la pròxima legislatura.\n"Segons el ritu jueu o musulmà, no pots ser enterrat en un nínxol ni de forma vertical. Ha de ser sota terra", explica Abdessamad El Bakali, portaveu de l'associació mataronina Al Ouhda. I tot i que la llei catalana de serveis funeraris del 1997 obliga els ajuntaments a oferir aquest servei de forma universal a tots els seus ciutadans, això no es compleix a la capital del Maresme, on els creients d'aquestes dues religions no tenen opció de ser enterrats a la ciutat.\nAixí, als cementiris de Mataró, els creients musulmans o jueus no poder ser enterrats segons els seus preceptes i han de buscar alternatives. La més habitual, expliquen des de les associacions, és pagar una assegurança d'uns 50 euros anuals per poder repatriar el cadàver al país d'origen. És freqüent entre els mataronins d'origen magribí disposar d'una pòlissa per repatriar les seves restes mortals, però a vegades sorgeixen problemes. "El conflicte vindrà en un futur, amb els nostres fills", recorda El Bakali. "Ells ja no s'identifiquen amb els països d'origen dels seus pares. Practiquen la religió musulmana, però no tenen una forta connexió amb països com el Marroc o Egipte. Ells voldran ser enterrats aquí, com a mataronins", sentencia.\nProposta sobre la taula\nL'únic grup municipal que reclama un canvi és Esquerra Republicana de Catalunya. Des del 1999 hi ha un projecte fet per l'Ajuntament i des del 2016 la proposta surt als pressupostos. Però no es concreta. ERC reclama que es compleixi la llei, ja que consideren que és un tema important. "Cal que tots hi reflexionem", apunta Francesc Teixidó, cap del grup municipal, que afegeix: "Tot mataroní ha de tenir l'opció de ser enterrat a la seva ciutat, sigui de la religió que sigui".\nTot i que no es portarà a terme durant aquesta legislatura, i s'espera que es materialitzi a partir de la vinent, l'opció que hi ha ara sobre la taula és la de crear un espai al cementiri de Les Valls dedicat a ritus no cristians. Ara mateix està en marxa un grup de treball per estudiar com materialitzar-ho i, segons els involucrats, avança en bona direcció. "Sabem que legalment i jurídicament es pot fer sense problemes, així que estem en una fase inicial d'estudi, mirant amb detall com es van dissenyar i com funcionen avui altres experiències a Catalunya", explica El Bakali.\nActualment tothom que vol ser enterrat a Mataró ha de pagar el cost a una empresa privada. Passaria el mateix amb els enterraments d'altres ritus.\nActualment tres municipis catalans disposen d'espais diferenciats per als enterraments. Barcelona té un espai a Collserola per a musulmans i jueus i dos recintes per a enterraments jueus als cementiris de Sant Andreu i Les Corts. Terrassa i Manresa, en canvi, tenen un espai dedicat només a la fe musulmana. A la capital del Bages es calcula que un enterrament val la meitat que la repatriació, que acostuma a tenir un cost d'entre cinc i sis mil euros.\nProposta de municipalització\nLa primera pregunta que sorgeix quan es parla d'un espai destinat a l'enterrament de persones de ritus diferents del catòlic és la del cost econòmic. "Aquí ja obrim un altre tema", explica Teixidó. Parla de la possible municipalització dels serveis funeraris mataronins. Actualment, tothom que vulgui ser enterrat ha de pagar el cost a una empresa privada. Passaria el mateix amb els musulmans o jueus que volguessin fer ús de l'espai habilitat al cementiri de Les Valls. Hi hauria un cost a pagar, igual que es paguen actualment els nínxols.\nPerò aquesta qüestió obre un altre debat: no haurien de tenir els municipis una empresa municipal que reduís el cost dels enterraments? En ciutats com Barcelona s'està debatent (l'alcaldessa Ada Colau vol que el 2020 Cementiris de Barcelona ofereixi enterraments a 1.800 euros), i a Mataró, el grup d'ICV-EUiA va proposar el 2017 crear una funerària municipal.\nPer als promotors de la iniciativa, s'hauria de trencar el monopoli de Cabré i Junqueras, l'única empresa que ofereix serveis funeraris a la ciutat, i permetre reduir un 30%-40% el cost global. La forma de fer-ho, asseguren els ecosocialistes, és a través de la creació d'una empresa municipal.\nDiversitat religiosa a Catalunya\nA part d'espais dedicats a la religió musulmana a Barcelona, Terrassa i Manresa, i de l'espai dedicat al ritu jueu a Barcelona, són pocs els espais que integren, a Catalunya, la diversitat religiosa del país. Un exemple és el del cementiri de les Roques Blanques, al Papiol, a on hi ha un espai privat per la fe bahà'í. A banda d'aquest, no hi ha cap espai a cap cementiri català per a la resta de confessions religioses que recull la guia de la Generalitat: des de les esglésies evangèliques i ortodoxes fins al budisme, els xinesos o els testimonis cristians de Jehovà.\nImatge d'arxiu del cementiri dels Caputxins de Mataró\nLa proposta per habilitar aquest espai a Mataró no ve de nou. El 1992 els acords estatals de cooperació signats amb les comunitats jueva i islàmica ja recollien els drets d'aquestes comunitats en aquest sentit, i des de fa uns anys la Generalitat ha elaborat la Guia de recomanacions per a la gestió de la diversitat religiosa en l'àmbit dels cementiris. Una guia que recomana als municipis interessats la creació i gestió d'aquests recintes.\nEn concret, la Generalitat recomana la creació de parcel·les diferenciades per a les religions que ho demanin i desaconsella que es creïn amb fons públics cementiris separats. La guia també recorda que la legislació prohibeix la inhumació sense fèretre, un precepte recollit tant en la religió jueva com en la musulmana.\nUtilitat dels espais en funcionament\nHan passat quinze anys des que Manresa disposa d'un espai similar, però, segons les dades facilitades el 2015, només hi ha tres tombes. De moment, els familiars prefereixen repatriar el cos. Ara bé, tal com recorda Teixidó, "la ciutat ha d'oferir la possibilitat a tot ciutadà de ser enterrat a la seva ciutat, sigui quina sigui la seva creença".\nEl grup de treball, del qual no forma part ERC (els republicans asseguren no entendre la decisió), espera que la iniciativa d'habilitar un espai al cementiri de Les Valls per enterrar persones de ritus religiosos com ara el jueu o el musulmà s'inclogui als pressupostos del 2020. Si la ciutat de Barcelona aconsegueix aquell any municipalitzar els serveis funeraris, les mesures implicaran un canvi important en l'escenari actual.


BBS Advocats Especialistes en Dret Bancari i Financer - Despacho BBS Abogados\nBBS Advocats Especialistes en Dret Bancari i Financer\nBBS Advocats | la Firma\nEspecialitzats en Dret Bancari i Financer.\nCom experts i especialistes en “mala praxi” Bancària i Financera, BBS Advocats és pioner en aquest àmbit i constitueix un dels despatxos de referència, tal com ho constaten les seves múltiples sentències i la seva aparició en mitjans de comunicació.\nConsells per contractar un advocat.\nQuè cal tenir en compte abans de contractar els serveis d’un advocat:\n1.- Que l’atengui un advocat col·legiat i no un administratiu un becari o un estudiant en practiques.\n2.- Demani sempre un pressupost …\nClaus per a contractar BBS Advocats\nSom Pioners i especialistes en l’àmbit Bancari i Financer.