El gual del riu entra en la recta final i s’adjudica el projecte d’entre ponts ·\nEl gual del riu entra en la recta final i s’adjudica el projecte d’entre ponts\nRedacció 25 juny 2020 2 min read\nA mitjans de juliol s’espera que es pugui obrir el nou gual per creuar el riu. Fins llavors segueix tancada la zona per les obres. Connectarà el vial del Ripoll a l’altura del poliesportiu amb el polígon del Molí d’en Xec i el camí que va paral·lel a l’autopista.\nEl projecte va més enllà d’un pont per a vianants i bicicletes. És la primera gran actuació de recuperació de la llera, un pas inicial per ampliar l’anella verda i una mostra de la voluntat de deixar de viure d’esquena al riu.\n“Hi ha tot un camí per recórrer, un pla estratègic i la col·laboració amb altres administracions”, ha destacat l’alcalde, JM Osuna, durant una visita a les obres feta aquest dilluns. No ha amagat les dificultats de dur a terme la recuperació de tot el riu.\nLes obres són complexes i han d’adaptar els calendaris als temps naturals de la llera. També la inversió serà molt elevada. De moment en les obres del tram nord ja s’han executat 140.000 euros dels més de 600.000€ de les accions previstes en aquest tram. Uns diners provinents de fons propis de l’Ajuntament, de l’AMB, el consorci Besòs-Tordera i la Diputació de Barcelona.\nEliminar els horts i les canyes per recuperar la llera del riu\nDesprés de les accions que ja s’estan fent al nord, la recuperació passarà al tram central. Per una banda amb el projecte de construcció d’un segon gual a l’altura del parc Masot. Una acció que contempla la recuperació mediambiental de la confluència del Ripoll i el riu Sec. I per altra amb la recuperació del tram d’entre ponts, els terrenys que hi ha entre el carrer Tarragona i la passarel·la de vianants.\nL’Ajuntament ha adjudicat la redacció del projecte executiu que s’espera pugui estar enllestit després de l’estiu. Per l’inici de les obres caldrà esperar més. L’alcalde, JM Osuna, explica que “és un tram molt gran i la inversió haurà de ser elevada, així que un cop tinguem el projecte haurem de buscar el finançament en altres administracions”, es calcula que caldrà més d’un milió d’euros. El tram d’entre ponts té una superfície de 3,3 hectàrees.\nUn estudi previ de l’Ajuntament ha comptabilitzat que els més de 60 horts que hi ha ocupen gairebé la meitat de l’espai. A més es calcula que una altra mitja hectàrea està ocupada per canyes. El projecte eliminarà els horts, les canyes i naturalitzarà la llera com s’està fent als trams de la part nord.\nTags: gual medi ambient recuperació riu Ripoll\nPrevious: El 3r Bioblitz Metropolità recompta 44 espècies de flora i fauna a Ripollet\nNext: Un tram del carrer Nou passarà en breu a ser només per a vianants


El Berguedà treballa per posicionar-se com a territori referent de vol en parapent - Regió7\nEl Berguedà treballa per posicionar-se com a territori referent de vol en parapent\nDiversos consistoris s'interessen per saber com aprofitar l´entorn per a la pràctica de l'esport perquè hi veuen potencial turístic\nDani Perona | Berga\n18·01·16 | 09:59\nParapents sobrevolant el Berguedà Arxiu Particular\nAconseguir que el vol en parapent sigui un impuls per al desenvolupament turístic del Berguedà. Aquesta és una de les voluntats que es persegueix des del Consell Comarcal del Berguedà a través del projecte impulsat per l'Ajuntament d'Avià i el grup d'experts del sector del parapent creat recentment.\nDes del consistori avianès, conjuntament amb el grup d'especialistes, a qui s'ha afegit el Consell Comarcal, s'està treballant per fer del Berguedà una zona referent d'aquesta disciplina. Els seus creadors creuen que el bon posicionament de la comarca en aquest sector serà positiu per als usuaris, que podran gaudir d'infraestructures de vol on practicar modalitats de vol esportiu i turístic en diferents municipis del Berguedà; i per a la comarca servirà per generar un eix de desenvolupament turístic que serà aprofitable per a la resta d'empreses de serveis.\nLa voluntat d'impulsar el parapent al Berguedà, però, no és nova i, de fet, la comarca ja fa anys que és una destinació per a molts aficionats d’aquesta disciplina. L'alcaldessa d'Avià, Patrocini Canal, ha explicat que fa uns mesos que s'està treballant en aquest projecte, però ha recordat que «històricament el parapent ha tingut molt pes al nostre poble perquè tenim les condicions idònies per a la pràctica d'aquest esport». «Hi ha hagut diversos intents de potenciar-lo», relata, «però per diversos motius, sobretot per desavinences entre les diverses empreses del sector del vol, fins ara no ha estat possible. Ara ho tenim tot a favor perquè hem aconseguit implicar-hi tots els agents del món del parapent al Berguedà», explica Canal. En els darrers mesos s'ha creat un grup d'experts, del qual formen part els dos clubs i l'escola de vol que hi ha a la comarca i persones a títol individual amb experiència. «Vam creure interessant que, més enllà de fer un projecte de poble, seria interessant compartir-lo amb tota la comarca i ara estem en aquest pas», ha apuntat.\nUna diagnosi de la situació\nDe moment, una dotzena de municipis ja s'han interessat per saber com poden aprofitar els seus entorns naturals i espais per a la pràctica del parapent, uns estudis que realitzen de manera desinteressada els membres del grup d'experts perquè els responsables municipals puguin decidir i actuar-hi en el cas que ho creguin interessant. Canal ha explicat que en el cas d'Avià ja s'està treballant en la localització de camps d'envol i aterratge, que és una de les principals prioritats. «N'hi ha que són propietat privada, per tant estem en converses amb els seus amos perquè els puguin cedir per a la pràctica de parapent», explica. I és que Canal creu, tal com es desprèn dels estudis realitzats, que «amb una mínima inversió econòmica es pot potenciar aquest sector i fer-lo més palpable a la comarca i que serveixi de dinamitzador turístic». A banda també cal tenir en compte altres actuacions com la senyalització o el manteniment dels espais, «però no és res que sigui inassumible».\nEls experts coincideixen que el Berguedà és «una zona excepcional per a la pràctica de vol en parapent en totes les modalitats», tant per la bona orientació de les serralades, la seva orografia, com per la bona xarxa de comunicació per carretera, la proximitat amb l'àrea metropolitana i l'existència de serveis turístics. Paco Guerra, responsable de l’escola Volem i del club APA Volem d’Avià, amb més d’un quart de segle dins el sector a la comarca, creu que «és un projecte molt positiu» i recorda que el Berguedà «és un espai privilegiat amb molt potencial on es pot volar al voltant de 300 dies l’any per les bones condicions». Guerra creu que «com més ampli sigui l’espectre, el potencial també augmentarà». Per la seva banda, Quim de Marimon, amb més de vint-i-cinc anys d'experiència al món del parapent, assegura que el Berguedà «és ideal per fer triangulacions», és a dir, per fer circuits de vol que surtin i arribin del mateix lloc, una característica molt ben valorada pels voladors. A banda, en destaca «la proximitat amb l’àrea metropolitana i els bons serveis turístics de la zona.\nSegons l’estudi del grup d’experts de parapent, el Berguedà és una zona excepcional per a la pràctica del vol en parapent en totes les modalitats pels motius següents:\nLa disposició est-oest de les serralades principals permet que les grans vessants\nestiguin orientades al sud i al vent dominant quan les condicions meteorològiques són\nVarietat del medi físic terrestre (geològica i geogràfica).\nLa diversitat de plana i muntanya, la varietat de sols i la varietat de boscos, camps,\nturons, roques, etc facilita la creació de múltiples corrents dinàmiquesaprofitables pel vol lliure en parapent.\nCondicions aerològiques idònies.\nSobretot la primavera, amb guanys d’alçada superiors als 3500 m, però també l’estiu\nsón les estacions amb les millors condicions per fer els vols de distància, tot i que\ndurant tot l’any és possible practicar el vol.\nBona xarxa de comunicació per carretera.\nLa comarca té una xarxa de carreteres que passa per totes les valls i que, amb una\nmica més d’una hora, permet, des de qualsevol punt del Berguedà, arribar a qualsevol\npunt de la zona de vol.\nProximitat entre municipis amb serveis turístics en la majoria.\nDurant els vols de distància sovint s’ha d’aterrar en camps alternatius a l’aterratge\nprevist, al Berguedà tots són propers a municipis on es pot reposar i menjar alguna\nProximitat de grans àrees metropolitanes.\nEl Berguedà és proper a grans àrees metropolitanes (Barcelona, Perpinyà, Andorra) i\nmoltes ciutats grans catalanes i franceses. Tant per atreure pilots d’aquests nuclis\nurbans a la zona de vol com a la inversa, són focus turístics alternatius interessants\npels pilots i acompanyants en cas de mal temps.\nGairebé tots els pobles del Berguedà disposen de locals de restauració (bars i\nrestaurants) i en molts també hi ha serveis d’allotjament. A la comarca també existeixen\nserveis turístics complementaris com museus, centres turístic-esportius, rutes a peu i\nen BTT, piscines, embassament, etc.


L'advocat Enric Rubio ha estat sis dies ingressat a l'Arnau: "He passat molta por"\n"He passat molta por però ja sóc a casa"\nA. GUERRERO / E. FARNELL\nL’advocat Enric Rubio ha estat sis dies ingressat a l’Arnau || L’alcaldessa d’Os de Balaguer, Estefania Rufach, torna a casa i s’aïlla dos setmanes\n© Enric Rubio, al box d'urgències de l'Arnau de Vilanova\n“Ha estat com una pel·lícula de terror.” Així descriu la seua convivència amb el coronavirus l’advocat de Lleida Enric Rubio. Ha passat sis dies ingressat a l’hospital Arnau de Vilanova i diumenge va rebre l’alta. “Va ser el moment més emocionant i mai ho podré oblidar: vaig rebre l’alta, vaig sortir de l’habitació i totes les infermeres i infermers van aplaudir. No vaig poder contenir les llàgrimes mentre era jo qui els aplaudia a ells com a mostra d’agraïment. Tots m’observaven mentre lentament avançava pel passadís fins a deixar la planta”, explica Rubio. El lletrat, casat i pare de tres filles (Maria, de 18 anys; Elena, de 9; i Laia, de 7) afirma que “a partir del dia 16 em vaig començar a trobar malament. El dijous 19 em van donar la baixa com a autònom i el dimarts 24 vaig ser ingressat a l’Arnau de Vilanova. Van activar una ambulància que em va recollir a casa”. Sobre el tractament comenta que “he estat tractat amb Dolquine, un antipalúdic que m’ha deixat molt dèbil. Durant els dies d’ingrés a l’Arnau vaig passar molta por”. El lletrat lleidatà elogia el tracte del personal sanitari: «Ha estat espectacular, en especial el doctor Luis E. Cabrero Pascual, per la seua humanitat i professionalitat durant els dies que he estat a l’hospital. El seu llenguatge sempre va ser directe i clar: “No tinguis por, Enric, que d’aquesta te’n surts”, i de moment així ha estat, tot i que segueixo en hospitalització domiciliària.»\nPer la seua part, l’alcaldessa d’Os de Balaguer i vicepresidenta de la Diputació, Estefania Rufach, es troba a casa aïllada després de passar una setmana hospitalitzada a l’Arnau i a la clínica Montserrat. “El primer dia de la febre va ser el 14 de març i vaig passar una setmana sencera a casa amb controls de la doctora del poble, fins que em va dir que anés al CAP per fer-me una placa que descartés una pulmonia bilateral. El dilluns 23 ingressava a l’Arnau i dimarts a la nit em van fer la prova del Covid-19”.\nReconeix que s’ha trobat malament, però no ha tingut dificultats respiratòries. Va estar a l’Hospital Arnau fins dijous i d’allà va passar a la Clínica Montserrat fins diumenge passat. “Ara em trobo bé, segueixo aïllada i cada dia em truquen des del CAP, estic cansada, però contenta.” Va agrair el tracte que ha rebut per part del personal sanitari. “Són una meravella de professionals, només he d’agrair el treball que estan duent a terme amb el material de què disposen, són impecables, tots”, va dir Rufach.


Entre Dones | Ajuntament de Granollers\nInici » Activitats » Entre Dones\nEspai d'intercanvi d'experiències i aprenentatge compartit.\nEl Centre d’Informació i Recursos per a Dones (CIRD) organitza el curs “Entre dones: un espai d’intercanvi d’experiències i aprenentatge compartit”.\nEs tracta de 12 sessions de dues hores cadascuna (una de 3 hores), gratuïtes, que tenen per objectiu oferir un espai de creixement i enfortiment personal i relacional per a dones, i dotar les participants d’eines i recursos per gestionar les seves vides amb autonomia i amb una actitud positiva.\nEl curs és un itinerari formatiu amb la finalitat que les dones participants estiguin en disposició de definir un projecte personal de creixement i participació, ja sigui en l’àmbit personal, social o laboral.\nEl curs està dinamitzat per la formadora Cristina Pérez Opi, sociòloga i experta en polítiques de gènere. Col·laboren: Cristina Giménez (psicòloga especialitzada en salut de la dona i sexualitat) i Charo Hesse (psicòloga especialitzada en recursos humans i gestió de carreres professionals).\nEstà adreçat a dones de la ciutat de Granollers i municipis de la comarca que vulguin compartir, relacionar-se i aprendre estratègies per dur a terme projectes de desenvolupament personal i/o professional. Es prioritzaran dones en situació d’atur o que facin feines poc qualificades i no continuades, que puguin seguir tot l’itinerari formatiu.\nAl final de la formació es lliurarà un diploma d’assistència.\nGrups de màxim 15 dones\nEntre Dones 2015


Apartamento en venda en Ciutat Vella, St. Pere St. Caterina i La Ribera - Junto Calle Santa Maria del Mar (202752) | Living, immobiliària d’Alt Standing\nCodi: 202752 - Junto Calle Santa Maria del Mar\nVIA LAIETANA - COSTAT SANTA MARIA DEL MAR pis a la venda de dos habitacions dobles i dos banys. Gran saló amb zona de menjador i cuina oberta. Una de les millors cantonades del Born, Ciutat Vella. Pis en finca règia del segle 19, totalment rehabilitada, façana protegida, amb conserge i ascensor. S'accedeix al pis directament a un passadís que distribueix en cadascun dels seus extrems a dues habitacions dobles a Suite, una exterior i una altra interior, donant pas al mig a un gran saló menjador, amb cuina oberta i sortida a un balcó. Compta amb qualitats de primera qualitat, i últimes tecnologies per complir les necessitats dels clients més exigents. Inodors suspedidos, Aixetes Grohe o similar, plats de dutxa de resina, fogons de lavabo de banda a banda, il·luminació indirecta en miralls, electrodomèstics inclosos, portes lacades, porta d'entrada blindada, armaris encastats a totes les habitacions, aire condicionat per conductes amb bomba de calor, i cablejat de TV i internet a totes les habitacions. La finca es troba al Born, a Ciutat Vella, totalment comunicat amb la resta de la ciutat amb més de 7 línies d'autobús, metro, molt a prop de la ronda litoral, amb diversos pàrquings públics, ia un pas del Port Vell i la platja. El barri compta amb tots els serveis, esglésies, restaurants, vida nocturna, i una oferta cultural al nivell de les grans capitals europees. No deixeu de visitar aquesta meravellosa propietat just al cor de Barcelona!


La Generalitat de Catalunya prohibeix les concentracions de més de mil persones\nEls esdeveniments esportius, tant professionals com no professionals, es faran a porta tancada, tret d’aquells en què participin menors d’edat\nEl president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, ha anunciat que el Principat ha passat de la fase de contenció del coronavirus a la fase d’alerta per a poder prendre mesures més restrictives per a frenar l’avenç de la Covid-19. Per això, des de demà i durant quinze dies que poden ser prorrogables quedaran suspeses totes les activitats col·lectives, d’oci o religioses, tant de titularitat pública com privada, que impliquin concentracions de més de mil persones. Si l’aforament és inferior, es podran mantenir només si s’ocupa un terç de l’aforament per a poder garantir prou espai entre els assistents. Els esdeveniments esportius, tant professionals com no professionals, es faran a porta tancada, tret d’aquells en què participin menors d’edat, que podran anar-hi acompanyats.\nA banda, la consellera de Salut, Alba Vergés, ha anunciat que el Departament de Salut ha demanat als centres sanitaris que ‘evitin’ durant unes setmanes les proves i visites que no siguin urgents ni prioritàries. L’objectiu és que el sistema sanitari estigui ‘preparat’ i ‘pugui absorbir’ l’atenció al coronavirus de cara a l’augment de casos previst i les urgències d’altres àmbits, ha dit. El secretari de Salut Pública, Joan Guix, ha apuntat que l’arribada del bon temps podria tenir ‘un pes’ en l’evolució del coronavirus i que, cap a Setmana Santa, ‘hi hauria d’haver una disminució natural’ dels contagis, si bé ha remarcat que totes les projeccions que fan són ‘poc fiables’ perquè encara es desconeixen molts detalls de les variables de propagació.\nEls centres sanitaris ja s’estan adaptant a la situació generada pel coronavirus amb la previsió de reservar llits de crítics per als casos que puguin requerir ingrés i per crear una xarxa entre hospitals, com ja passa en altres malalties respiratòries. La consellera també ha assenyalat que parlaran ‘més intensament’ en els pròxims dies amb els hospitals de gestió privada davant de la previsió que se’n requerís una col·laboració ‘més estreta’.


NVK Guest House Milà Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Cola Montano 6, Stazione Garibaldi, Milà, Itàlia, 20159 - Veure al mapa\n"Very nice place. Friendly staff. Dog friendly hotel. Very co..."\nAl visitar Milà, vosté es sentirà com a casa a NVK Guest House, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl NVK Guest House, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, Zones públiques amb Wi-Fi, aparcament de cotxes, s'admeten animals de companyia són només algunes de les comoditats que fan que NVK Guest House sigui diferent dels altres hotels de la ciutat.\nL'ambient de NVK Guest House es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, insonorització, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, reproductor de DVD/CD són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de NVK Guest House la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Milà.\nTots els tipus de viatgers (99) Parelles (53) Viatgers en solitari (38) Famílies amb infants petits (1) Famílies amb infants grans (1) Grups (6)


ReciClassíCat: DANZI, Franz (1763-1826) - Symphony No. 4 in D major\nObra de William Collins (1788-1847), pintor anglès.\n- En record del 250è aniversari del naixement de Franz Danzi -\nFranz Danzi (1763-1826) compositor i violoncel·lista alemany nascut a Schwetzingen. Curiosa coincidència la d'ahir i la d'avui de dos autors que, precisament, celebren el 250è aniversari aquest 2013. Si abans parlàvem de Mayr, ara ho haurem de fer del també alemany Franz Danzi. Ambdós guarden més similituds de les que creiem tot i dedicar el seu univers musical a registres, aparentment, diferenciats. Una d'aquestes similituds radica en els joc de miralls d'una música que, en ambdós casos, s'inspira conscientment i orgànicament en l'obra de Mozart, Haydn i, en el cas de Danzi, especialment en la de Beethoven. I com deia en l'anterior entrada referida al nostre protagonista d'avui, aquest 2013 dedicaré el meu espai-temps a divulgar, en equilibrada proporció, la vida i obra d'un alemany desconegut però musicalment en la glòria dels olimps. Avui centrarem els nostres sentits en la música simfònica i cambrística d'un Danzi que se'l coneix, principalment, per la seva contribució, a la manera Antonin Reicha, al gènere dels quintets de vent. Tanmateix, el seu repertori és summament variat i contempla centenars de possibilitats instrumentals i vocals. Les vocals, les deixarem per una altra ocasió i focalitzarem el nostre curiós interès en dues dimensions paral·leles. D'una banda, la conjunció piano-trompa, dos instruments que al llarg de la història i principalment a partir del romanticisme trobem, conjuntament, amb relativa assiduïtat. Per altra, les simfonies d'un Danzi que sorprenentment romanien, fins fa poc temps, en el més profund i miserable dels oblits. I ho reiteraré, la sorpresa és majúscula en aquest cas. De fet, no ha estat fins el 2010 que el segell CPO ha decidit publicar, en una edició d'orfebreria, el conjunt de simfonies de l'alemany. Val a dir que en aquesta joia s'han esmerçat de valent en convertir les desconegudes simfonies de Danzi en unes partitures d'obligada audició per dimensionar, encara més, el període de transició clàssic vienès i mannhenià vers el nou i incipient romanticisme.\nEn aquest sentit, les simfonies van ser escrites durant el dilatat període de 1790 a 1820, per tant, en plena evolució estètica i formal d'un sistema musical "esgotat" a un de nou i revolucionari. Com sempre he comentat en relació a Danzi, el seu camí va ser el tradicional més clàssic. Tot i tenir a Beethoven com a referència, el cert és que el seu treball és més conservador parlant, estrictament, en llenguatge musical. Sempre he dit, i sempre diré, que el classicisme 2.0 és una de les creacions més virtuoses i brillants de la història de la música. En aquest context, hem de situar la Simfonia número 4 en Re major. Publicada el 1818, és la última de les simfonies que va compondre i possiblement ho va fer en homenatge als concerts que es realitzaven al Karlsruhe Museum Society. El seu format, en quatre moviments, és el característic. Un primer moviment adagio-allegro, un segon moviment andante, un tercer moviment minuetto-allegretto-trio i un final explosiu allegro. En essència, no pretén revolucionar el gènere en absolut, no obstant, la riquesa radica en el fet que el seu llenguatge, tot i ser formal, flueix pels paisatges més elegants i aristocràtics de la Viena clàssica per a introduir-se, subtilment, en la poesia més revolucionària de Beethoven. Però aquesta no serà la única de les partitures que ens acompanyaran en aquest càlid dissabte d'aniversari de juny. Com comentava abans, dos instruments acompanyaran la simfonia en la forma de Sonata de trompa i piano en Mi bemoll major opus 28. Escrita en una data indeterminada de principis del segle XIX, és una obra de tres moviments i estèticament propera a la preciosa Sonata de trompa i piano en Fa major opus 17 de Beethoven. Dos arguments, de pes segons el meu parer, per seguir ampliant el catàleg d'un Danzi de qui, ben segur, en tornarem a parlar perquè aquest 2013 ell ha de ser, evidentment, un dels protagonistes d'aquest espai!\nLa simfonia ens la interpreta la Orchestra della Svizzera Italiana sota la direcció d'Howard Griffiths.\nLa sonata ens la interpreta Ifor James (1931-2004) a la trompa i Jennifer Partridge al piano.\nLAQUINTADEMAHLER: DANZI, F.: Symphonies\nAMAZON: Great Classic Horn Sonatas of L.v. Beethoven, L. Cherubini & F. Danzi\nSPOTIFY: Ifor James – Horn Sonatas\nSPOTIFY: Franz Danzi – Danzi: Complete Symphonies\nPaul Muad Dib 15 de juny de 2013 a les 9:53\nilham 10 de gener de 2016 a les 10:34\nAnònim 14 de gener de 2016 a les 20:33


ELS NENS A LA CUINA EN VÍDEO\ndivendres, 10 / d’abril / 2015 12:43\nEn aquest vídeo podeu veure en imatges el desenvolupament de l’activitat Els nens a la cuina, organitzada pel Restaurant Vora Estany i inclosa a la Guia de Recursos Educatius Municipal, i a la qual enguany hi han participat alumnes de 3r i 4t de primària de les escoles Casa Nostra, Can Puig i Pla de l’Ametller de Banyoles.\nELS NENS A LA CUINA - Restaurant Vora Estany de Restaurant Vora Estany.\nLA BALCA JA FA 10 ANYS! Actes del 10è aniversari\ndivendres, 24 / d’octubre / 2014 14:25\nL’escola bressol municipal de Banyoles arriba als 10 anys de funcionament amb un projecte plenament consolidat. Des de la seva inauguració al curs 2004-2005 La Balca ofereix diferents serveis adreçats a la petita infància i la família i en aquests deu anys ha atès més de 750 famílies.\nEls actes del desè aniversari es preparen oberts i participatius, a l’estil de La Balca. En el marc de la Festa Major es va incloure un article de La Balca al cartipàs i es va presentar el Capgròs de La Balca, en un acte senzill i emotiu davant l’Ajuntament. El primer Consell Escolar Municipal del curs es va celebrar a La Balca i així es va donar el tret de sortida a aquest aniversari.\nEls altres actes d’aquest aniversari seran:\nPrimera quinzena de febrer: activitat a l’espai Entre pares i mares\nAbril: jornada de portes obertes i dinar amb les famílies que han viscut La Balca\nA concretar: jornada formativa per a tècnics\nDes dels seus inicis La Balca es defineix com un centre integral que ofereix diferents espais i serveis d’atenció i suport a la petita infància i la família a més a més de l’escola bressol; compta amb un equip de professionals molt proper, i porta a terme projectes de caire cooperatiu i d’aprenentatge i servei. Els trets d’identitat de La Balca s’han mantingut durant aquests 10 anys, destacant l’obertura a la participació de les famílies i a l’entorn i el treball conjunt família – equip educatiu per fomentar el creixement dels infants en tots sentits.\nEl nou capgròs\nAmb motiu del desè aniversari de La Balca – Centre Educatiu Municipal 0-3 anys, i en el marc de la Festa Major de Banyoles, el passat dissabte dia 18 d’octubre es va presentar a la ciutadania un Capgròs que representa aquest centre educatiu i que ja forma part de la faràndula de Gegants i Capgrossos de Banyoles.\nLa idea va sorgir d’una proposta feta conjuntament pels pares i mares, l’equip educatiu del centre i el servei d’Educació de l’Ajuntament de Banyoles. El disseny l’ha realitzat la il·lustradora de Banyoles Txell Darné i l’han confeccionat al taller de David Ventura Hosta, situat a Navata. El Capgròs fins i tot té un vestit confeccionat per Carme Olivé, de l’empresa Cosidura. La il·lustradora Txell Darné ha pensat el Capgròs per donar vida a una balca amb papallones, libèl·lules i fulles, amb un estil molt natural, càlid i amable.


VEREDICTE DEL JURAT PREMI UNNIM | TRANSVERSAL\nArts escèniques > VEREDICTE DEL JURAT PREMI UNNIM\nVEREDICTE DEL JURAT PREMI UNNIM\nuna imatge dels guanyadors de l’Unnim 2013, en el moment de recollir el seu premi\nLa setmana passada es va fer públic el veredicte del jurat del Premi Unnim 2013. En aquesta edició, l’obra guanyadora va ser “Hotot” de Cascai Teatre. A continuació, l’acta del veredicte del jurat:\nACTA DEL JURAT PREMI UNNIM 2013\nEl jurat de la 13ª edició del Premi de Teatre atorga per la seva versatilitat, presencia i sobretot per combinar el cant amb la interpretació de manera eficaç. Per ser una intèrpret en estat de gràcia i entrega absoluta, la menció a millor actriu d’aquest any a Noelia Pérez de la Companyia Marlia Produccions per el seu treball a l’obra Carmela, Lili, Amanda.\nEl jurat de la 13ª edició del Premi de Teatre vol premiar per la capacitat de connectar amb el públic a partir d’un solo en diàleg gairebé perfecte amb el públic. El jurat també vol impulsar, amb aquesta menció, la carrera incipient d’un clown que s’està situant al mapa teatral amb pas ferm i bones idees a Marcel Tomas de Cascai Teatre per el seu treball a Hotot.\nPer el seu llenguatge directe, planer i seductor, captivant el públic des del primer minut de l’espectacle. Per la seva frescor i espontaneïtat. El premi al millor muntatge teatral d’aquesta edició és per “Hotot” de Cascai Teatre.\nReunit el jurat de la 13º edició del Premi de Teatre a Calldetenes a data 31 de maig de 2013.\nLurdes Barba, Xavier Boada, Sergi Penedès, Joan Roura\nFinal del Tots Dansen 2013 al Mercat de les Flors\nConvocatòria oberta del projecte europeu d'arts visuals Changing Tracks


L'octubre és el mes europeu de la ciberseguretat\nL'octubre és el mes europeu de la ciberseguretat Dimecres, Octubre 6, 2021\nEl CyberSecMonth és el mes europeu de la ciberseguretat, dedicada a promoure la ciberseguretat i a proporcionar informació sobre la seguretat en línia a través d'accions de sensibilització i bones pràctiques. Durant tot el mes d'octubre es realitzen centenars d'activitats a tot Europa.\nDes del 2012, el mes Europeu de la Ciberseguretat (CyberSecMonth) treballa per a promoure un ús més segur d'Internet per als ciutadans de la Unió Europea. Què fer quan s'és víctima d'un ciberatac? Com podem estar cibersegurs/es a casa? Enguany, la campanya gira al voltant de dos temes centrals: els primers auxilis i la ciberseguretat a casa.\nLa campanya abordarà problemes de seguretat relacionats amb la digitalització de la vida quotidiana, accelerada per la pandèmia de la covid19. El primer tema se centra al voltant d'"Estar cibersegur/a de casa", proporcionant consells sobre com es pot mantenir cibersegur en fer transaccions en línia, comunicar-se, treballar o estudiar en línia des de casa. El segon tema proporciona pautes de "Primers auxilis" sobre què fer en cas d'un ciberatac.\nDel 28 de setembre a l'1 d'octubre, se celebra un challenge l'European Cyber Security Challenge (ECSC) a la República Txeca. Una oportunitat de conèixer el millor talent juvenil europeu en seguretat cibernètica. Els i les joves que hagin nascut entre 1995 i 2007 poden participar. A més, al web de l'ECSC es publicarà un mapa interactiu d'Europa, que mostrarà els serveis per estat membre de la UE on podeu dirigir-vos en cas de ser víctimes de ciberatacs.\nLa campanya està coordinada per l'Agència de la Unió Europea per a la Ciberseguretat (ENISA) i compta amb el suport de la Comissió Europea, l'Europol, el Banc Central Europeu, els estats membres de la UE, els països de l'Associació Europea de Lliure Comerç (EFTA) i més de 300 socis del sector públic i el privat.\nFont de la notícia: https://punttic.gencat.cat


Esperit! al Feeel: entrevista i actuació ▷ VÍDEO | betevé\nMau Boada ens presenta el folk al·lucinogen que impregna el seu projecte més personal\ndimarts, 19 de maig del 2020, a les 13.42\nEls frondosos boscos del Montseny són el paisatge en què s’ha gestat Esperit, una proposta tenyida de folk al·lucinogen que al llarg de gairebé una dècada ha donat vida a tres discs: ‘Endavant continu’ (2011), ‘La lluminosa’ (2014) i ‘Ilíada’ (2019).\nNeixen de la creativitat de Mau Boada, músic implicat en bandes com Les Aus o Zeidún, que ha fet d’’Esperit!’ el seu projecte més personal.\n“Esperit! va ser el moment d’estar amb mi mateix a la muntanya.”\nLa vida solitària en un entorn natural el va empènyer encara més a experimentar les seves possibilitats creatives com a multiinstrumentista i compositor. Però, alhora, a sentir les ganes d’incorporar, progressivament i en determinats formats, col·laboracions que sorgien de manera espontània entre el seu extens cercle d’artistes afins.\nEl treball conjunt amb Estel Boada n’és un exemple. A més de pujar a l’escenari en alguns concerts d’Esperit! la seva implicació s’ha traduït en forma de cançó amb ‘Arbust 1’. “És una idea de l’Estel. Li va sortir aquesta lletra i la cançó juntament amb la cançó instrumental que ja existia que era ‘Cultiu 1’”, un tema que al seu torn “venia d’una idea de l’inconscient”, explica Boada.\n“Després del disc ‘Ilíada’ em van venir ganes de fer-lo tal com és, sense estar limitat per ser una persona i no poder-ho fet tot jo.”\nDurant la conversa al ‘Feeel’ també ens comenta altres influències i vincles. Com els que l’uneixen a Ferran Palau i Joan Pons, representants del l’anomenat pop metafísic: “Són el germanet i el cosinet, som família”, assegura. O obres com ‘Les portes de la percepció’, assaig escrit per Aldous Huxley que Boada assegura que l’ha influït malgrat no haver-lo llegit perquè “només sabent de què va i imaginant la història” convida a pensar com veiem el món i obrir la porta a una realitat més àmplia que la de la mirada particular.\n‘Feeel’, tota la música en directe de betevé\n‘Ja ho tenen’\nElsa Ruiz: ‘Lost in transition’\nEl clam de músics i escoles\nDJ Sideral, el Sónar i el naixement de la música electrònica\nIshmael Reed. Act 4 Music\n“Exit Planet Dust” dels Chemical Brothers és imprescindible


El MiraMon és un Sistema d'Informació Geogràfica (SIG) i programari de Teledetecció. Permet visualització, consulta, edició i anàlisi tant de capes ràster (imatges de teledetecció, ortofotos, models digitals del terreny, mapes temàtics convencionals amb estructura ràster, etc) com de capes vectorials (mapes temàtics o topogràfics que continguin punts, línies o polígons, etc), com de capes WMS.\nAlgunes parts del codi es van escriure a partir del 1988, però va ser el 1994 quan el MiraMon va començar a convertir-se en una aplicació Windows per a ser usada en àmbits científics, educatius i de gestió ambiental. El MiraMon es desenvolupa de forma cooperativa per part de diferents membres del Grup de Recerca Consolidat GRUMETS pertanyents al Centre de Recerca Ecològica i Aplicacions Forestals (CREAF) i a la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), i pretén subministrar un software de baix cost, potent i rigorós. A data d'avui constitueix un SIG de propòsit general, utilitzat per unes 200,000 persones a 37 països. Desenvolupat per a satisfer les necessitats més comunes de l'usuari, té al darrera un equip de programadors experts en SIG i Teledetecció que treballen conjuntament amb els usuaris finals per a la millora diària del programa.\nEl MiraMon va ser escollit pel Sistema d'Informació Ambiental de Catalunya per a la distribució de dades a Internet. La web rep al voltant de 40000 visitants l'any i el programa va merèixer la Menció Especial a la millor aplicació en Ciència i Tecnologia a Internet del 2000 International Möbius Award. L'any 2007 l'equip del MiraMon va ser distingit amb el Premi de Medi Ambient atorgat pel Departament de Medi Ambient i Habitatge en la modalitat de "Recerca, innovació i desenvolupament".\nPresentació. què és MiraMon


Butlletí número 93 (divendres 22/06/2012) - Continguts triats i enviats per Eugeni S. Reig\n1) Eugeni S. Reig - Sobre rist i rigut\n2) Albert Jané - Algunes notes lèxiques\n3) Antoni Llull Martí - Senyors, cavallers i homes de paratge\n4) Pau Vidal - Murga\n5) Pere Ortís - Netegem i enriquim la llengua catalana (Barbarismes. Lletra H)\n7) Màrius Serra - Escuranda?\n8) J. Leonardo Giménez - Un trago i un colpet\n9) Quim Gibert - Unes llums misterioses\n10) Salvador Pardo - El mur del Temple de Diana\n11) Ramon Sangles i Moles - La lectura en la correcció de textos\n12) El futur del català, 27 anys després: Entrevista de Joan Tudela a Àngel Colom i Ricard Vendrell\nLa forma tradicional valenciana del participi del verb riure és rist i així ho hem dit sempre tots els valencians i així continuem dient-ho la immensa majoria de nosaltres amb molt poques excepcions. El participi dèbil rigut, que és el que s’usa majoritàriament a Catalunya –el participi fort rist només sobreviu al Montsià i al Baix Ebre–, és una forma més recent que pràcticament no ha penetrat en els parlars valencians. (El mapa número 065 del llibre Una cruïlla lingüística. Caracterització del parlar del Baix Vinalopó de Carles Segura ens informa que en la comarca del Baix Vinalopó es diu rist en tota la comarca execepte a Crevillent, Guardamar del Segura i la Marina de Pinet a on diuen rigut). Rigut és una forma més regular però, per a la majoria de valencians, és una forma estranya. De riure fer rigut ens sona tan estrambòtic i inversemblant com si d’escriure férem 'escrigut', de descriure 'descrigut' o d’inscriure 'inscrigut', que també són formes regulars però inexistents. En la nostra llengua hi han diversos verbs que tenen participi fort i no dèbil, malgrat que aquest darrer és més regular i, per tant, més lògic. Així de cloure fem clos i no clogut, d’encendre fem encés i no encenut o encengut, de fondre fem fos i no fondut o fongut, de moldre fem mòlt i no molgut –forma aquesta darrera que s’usa en alguns llocs però que la llengua normativa no admet–, de pondre fem post i no pongut, de prometre fem promés i no prometut, de veure fem vist i no vegut, etc. La normativa admet per al verb coure dos participis: cuit (fort) i cogut (dèbil), però tenen significats diferents.\nLa llengua clàssica usava la forma ris, procedent del llatí risu, que és l’etimològica. La forma moderna rist és l’hereua de la forma clàssica, que porta una t no etimològica afegida al final, és a dir, una t epitètica, per analogia amb altres participis que la duen. Rigut és una forma regular creada per analogia amb els participis acabats en -ut d’altres verbs, com ara begut, viscut, corregut, vençut, conegut, etc.\n● Manuel Sanchis Guarner en la seua Gramàtica valenciana diu: «Així mateix riure i somriure tenen un participi fort rist i somrist, i un atre dèbil rigut i somrigut, però aquells són preferibles.»\n● Josep Giner en La conjugació dels verbs en valencià diu que el participi passiu del verb riure és rist (literari: rigut).\n● Carles Salvador, en la seua Gramàtica valenciana amb exercicis pràctics i Enric Valor en els seus llibres Curso medio de gramática catalana referida especialmente al País Valenciano i La flexió verbal donen rist i rigut com a participis de riure i tots dos escriuen rist en primer lloc i rigut en segon lloc.\n● Josep Lacreu en Els verbs valencians diu que el participi del verb riure és rist, rista, rists, ristes, però en nota a peu de pàgina ens aclarix que “també hi ha les formes següents: rigut, riguda, riguts, rigudes, molt utilitzades literàriament.”\n● Mila Segarra, de la Universitat Autònoma de Barcelona, en el seu treball «Enric Valor i la llengua normativa» dins Valoriana. Estudis sobre l’obra d’Enric Valor, escriu: «En el cas del verb riure, el participi fort rist és el més usual en la llengua parlada del País Valencià.»\n● Si obrim el diccionari virtual del SALT3, cliquem damunt el botó “conjugació verbal”, triem el verb riure i cerquem quines formes verbals ens dóna per al participi, trobarem rist, rista, ristos, ristes. Dóna únicament les formes fortes.\n● La Gramàtica normativa valenciana de l’Acadèmia Valenciana de la Llengua diu que el participi del verb riure és rist, rista, rists, ristes, encara que en una nota a peu de pàgina diu que “també pot adoptar les formes següents: rigut, riguda, riguts, rigudes”. Això ho diu, evidentment, per respecte a la unitat de la llengua. Però una cosa és admetre i defendre la unitat de la llengua i una altra de ben diferent emprar en el valencià, tant parlat com escrit, formes que no són les nostres pròpies i que ens són totalment alienes. La forma rist –que és la forma tradicional valenciana i que es conserva ben viva en tots els nostres parlars– és l’única que s’hauria d’ensenyar en les escoles valencianes, la que s’hauria d’utilitzar en els mitjans audiovisuals i la que haurien d’usar els nostres escriptors.\nPose tot seguit alguns exemples literaris d’autors valencians.\n● En el capítol CIX del Tirant lo Blanc titulat Com Tirant posà en llibertat tots los catius que havia comprats en Alexandria, e com tornaren en Sicília e estrengueren lo matrimoni de Felip ab la filla del rei de Sicília trobem la forma clàssica ris:\n–«E Tirant alçà grans rialles mostrant que les raons d’ell e de Felip eren d’alguna burla. Com hagueren passada l’aigua, la Infanta demanà a Tirant de què es reia.\n–Per ma fe, senyora –dix Tirant–, jo em só ris d’una demanda que Felip hui tot lo dia me fa, ans que partíssem de la cambra de vostra altesa e aprés com cavalcam, e ara a l’entrant de l’aigua: me demana quina cosa és amor e d’on proceeix.»\n● En l’escena vi de L’escaleta del dimoni d’Eduard Escalante, el personatge anomenat don Jaume diu:\n–«Ací sols una persona\ndel meu caràcter, podrà\nposar orde en l’escaleta.\nSegur que no se riuran\nde mi com s’han rist del pobre\n● Teodor Llorente, en l’article titulat “Notes valencianes”, escriu:\n–«[...] si hagués estat en Valencia aquells dies, s’haguera rist de la imprevisió.»\n● En la rondalla El patge Saguntí d’Enric Valor trobem:\n–«Quan estareu tots dos allí damunt, li faràs tres preguntes: Primera, per què havia rist ella quan passava per davant l’ermita. Segona, per què ho féu així mateix quan va passar per davant la duquessa i les donzelles. Tercera, per què va riure igualment al ficar-se a la vitrina.»\n● En la rondalla L’amor de les tres taronges, també d’Enric Valor, llegim:\n–«El rei, en el seu setial, tenia el cor a punt d’esclatar-li de goig, i el poble atibacava l’església de gom a gom i comentaven:\n–Dalmau sí que és un príncep de veritat...\n–Tan minset que semblava!\n–Diuen que ha mort un lleó...\n–I una serpota...\n–I s’ha rist d’un gegant!\n–Ara: ella... sí, és bonica, però té cara de geni dessucat!\nI altres murmuracions per l’estil.»\n● En la novel·la Els horts de Martí Domínguez Barberà podem llegir:\n–«El rostre del metge s’ennuvolà de sobte. –¡Si sabera quants dies fa que no m’havia rist!– També és veritat que tu eres un xicot prou seriós.»\n● Encarna Sant-Celoni, en la seua novel·la Al cor, la quimereta, reproduïx la cançó següent:\nem vaig girar i em veig\n● I en la mateixa novel·la, una miqueta més avant, podem llegir:\n–«[...] t’has rist tu a soles de les mil i una dimonieries i barrabassades que et feen quan eren xicotetes –que ara ja no te’n rius tant–...»\n● En Pere, diari d’un xiquet de Maria Mulet trobem:\n–«I m’he rist més... L’Andreu, ¡ai!, és que l’Andreu és del cel, com diu ma mare... Tot, tot lo que dius s’ho creu... I encara com ha resultat com jo m’ho imaginava...»\n● En la narració curta Del mestre sangrador i los teuladins golafres de Josep Pascual Tirado, inclosa en el llibre De la meua garbera, podem llegir:\n–« –Bé, senyors teuladins. No, no vos escaroteu per tan poca cosa. Seguiu, seguiu fartant, que vull veure com vos ompliu lo pap. ¿No en teniu de vergonya de que lo meu oficialet vos haja copat? ¿On és la vostra saviesa i llestetat? ¿No sou de vila i vos heu rist i vos n’heu gatit del tio del sombrero i de les borles? Ara, ara les pagareu totes juntes i bossareu lo forment que li heu robat a mestre Domingo; gentola roïn i de mala llei...»\n● En la novel·la El mut de la campana de Josep Lozano trobem:\n–«Paper que respresentava la bella actriu de cabells daurats, que havia vist en esporret al vestuari, i que s’havia rist de mi.»\nJo vaig nàixer a Alcoi l’any 1942 i la meua llengua primera, la que vaig aprendre dels meus pares des del bressol, va ser el valencià tradicional d’Alcoi que els meus avantpassats s’havien passat de pares a fills des de temps immemorials. La forma verbal que jo vaig rebre per tradició oral per al participi del verb riure va ser rist i, ho dic sincerament, no recorde haver sentit mai al llarg de la meua vida cap valencianoparlant –i n’he sentit milers– que diguera rigut. Per a mi, si algú diu rigut en lloc de rist és com si diguera vegut en lloc de vist, pongut en lloc de post o cobrit en lloc de cobert. Però en aquesta vida no acabem mai d’endur-nos sorpreses i jo, que ja sóc granadet, me n’emportí una el dia que un collistaire de Migjorn –llista de debat sobre llengua catalana en internet– es va estranyar perquè un altre collistaire havia escrit rist en un missatge i preguntava si això era correcte, ja que era una forma que ell no havia sentit ni llegit mai. Només coneixia rigut. Alguns collistaires li varen contestar que les dues formes, rist i rigut, són normatives. Un collistaire valencià, tècnic lingüístic, va enviar un missatge en el qual deia que «[...] rist és la forma general, però em fa l’efecte que recula. Vaig traduir no fa molt una obra de teatre i vaig utilitzar aquesta forma: el director, català, la desconeixia, i va preguntar als actors, valencians. Tots els actors joves la desconeixien, i l’actor més major, Enric Benavent, la coneixia però no la utilitzava ja feia temps: li sonava “antiga”.» Ens va explicar que va intentar que en la representació de l’obra s’usara rist, però que no ho va aconseguir: el director i els actors s’hi varen negar. I acabava el seu missatge amb les paraules següents: «No es va utilitzar i, a més, el dia de l’estrena, després de la representació, ens vam fer una foto de record, i la frase que va cantar tota la companyia per a la foto (en comptes de la clàssica patata) va ser “quant s’ham rist”»\nCrec que paga la pena que analitzem el cas: ens trobem davant d’un director teatral català i d’un grup d’actors jóvens, tots valencians, que l’única forma que coneixen per al participi del verb riure és rigut. Només un dels actors coneixia l’existència de la forma rist, però la considerava “antiga”. Malgrat els esforços del traductor de l’obra –que és un molt bon coneixedor de la llengua– a que s’use en la representació la forma rist –forma ben viva entre els valencians i molt acostada a la forma clàssica i etimològica–, el director i els actors no fan cas dels suggeriments de qui coneix la llengua millor que ells, no usen rist en la representació, sinó rigut i, damunt, fan xufeta del traductor gastant-li la brometa de dir allò de “quant s’ham rist”. Si un castellanoparlant adult diu sabo en lloc de sé, cabo en lloc de quepo, andé en loc d’anduve o rompido en lloc de roto, serà motiu de burles. En el cas que ens va relatar el collisteire de Migjorn va passar exactament al revés, van ser els que deien rigut qui es varen burlar de qui volia que digueren rist. És a dir, que nosaltres ja no ens burlem de qui diu les coses malament, sinó de qui les diu bé. Fóra bo que meditàrem una miqueta sobre açò. No sembla un bon símptoma per a la nostra llengua.\nArticle publicat en el núm. 60 de la revista Llengua Nacional (III trimestre del 2007)\nAlgunes notes lèxiques\nSenyors, cavallers i homes de paratge\nEl mot llatí senex vol dir ‘vell’, i d’aquest se’n deriva el comparatiu senior, que significa ‘més vell’, i ja durant el Baix Imperi es designava amb el col·lectiu seniores a les persones majors més respectables, i amb el temps, el terme senior es convertí en un tractament de respecte. D’aquest mot provenen el nostre senyor, i els seus derivats. Un ús antic molt peculiar del mot era el de senyor de la nau amb el qual durant l’edat mitjana era designat el capità o patró d’un vaixell.\nDe senyor sortí senyora, i d’aquest, senyoreta, que, etimològicament, hauria de voler dir ‘més velleta’, però que no ho vol dir, perquè les paraules signifiquen allò que els parlants volen que signifiquin, independentment de les seves etimologies, i la convenció actual, pel que fa a aqueix mot, és que es refereixi a una dona jove, encara fadrina, i respectable. Un altre derivat de senior prou curiós és sen, que fins ben entrat el segle XX era un tractament que es donava a pagesos vells que no eren amos, o sigui, que es basava en senior amb el seu sentit primitiu de ‘més vell’, no en el de ‘senyor’. Quan havien d’anomenar-los, els anteposaven l’article el: «el sen Joan, el sen Pere», etc. Una glosa que quan jo era al·lot era molt coneguda diu «El sen Piris té un bou / i el fa jeure a sa serena / i n’hi dóna per s’esquena / tan si vol com si no vol».\nCavaller, com és bo d’imaginar, ve de cavall, i es troba en la nostra llengua des dels seus orígens. Els cavalls eren animals molt preuats, i cars. Tenir un cavall era símbol de riquesa i de pertànyer a una classe social elevada. Després s’institucionalitzà la cavalleria, a la qual, per accedir-hi, era condició indispensable tenir un cavall amb tota la seva armadura, a més del nomenament reial, i el cavaller havia d’estar dispost a ajudar el rei en tot conflicte armat en què aquest es ficàs o el ficassin. Un rang inferior als cavallers era el dels anomenats homes de paratge, que tenien privilegi militar i obligació de mantenir un cavall armat. Venien a esser, poc més o menys, els que a Castella anomenaven hidalgos.\nPublicat en el llibre EN PERILL D'EXTINCIÓ (100 paraules catalanes per salvar) de Pau Vidal (Editorial Empúries, Barcelona, 2005, pàg. 107)\nDes dels primers cops amb una tíbia de mamut contra la paret de la cova, la música ha evolucionat en infinitat d’estils, gèneres i varietats. Ha evolucionat tant que fins i tot n’ha sorgit la música experimental, que de vegades sona precisament com aquell repic d’ossos. És a dir, com una murga.\n«Botxí [Amb dignitat]: És la murga que em canta la canalla / jo tinc al cos tot el mateix que un altre; / sóc persona manada, i quan treballo / donc compliment com puc al meu ofici, / però m’avorreix molt no tenir feina» (Carles Fages de Climent, El jutge està malalt, 1935).\nMurga, que encara que sembli un contrasentit prové realment de música, expressava inicialment la idea de ‘cosa pesada de sentir, de suportar’ i d’aquí es va estendre a ‘pesada de fer’ en general. L’únic sinònim exacte que té és llauna, que, si bé li podrien haver encolomat aquest sentit per raó de la poc harmònica sonoritat del material, el que és segur és que li ve per via de lata, d’origen castellà. La llata, en canvi, pràcticament no sona perquè és de fusta.\nHabilidoso, ‘habilidós’. Destre. Traçut. Habilitat. Capacitat. Manyós.\nEl Pau és molt destre i aquestes feines les fa que ningú no el guanya.\nEl nom de la lletra h és hac.\nTenir una hisenda rica. El Departament d'Hisenda.\nHala! Hala existeix en català, però no és un tot terreny, com en castellà; és una interjecció que no expressa sorpresa o rebuig, com en aquella llengua, sinó que tan sols és emprada per a encoratjar algú o per a donar-li pressa.\nHala, mou-t'hi! Hala, hala, de pressa!\nPer a indicar el sentit castellà de sorpresa o rebuig: Alça! Apa! Renoi!\nAlça, quin espectacle que has donat!\nAvui fan un abús d’aquesta paraula presa en el sentit que és utilitzada en castellà.\nHalago. Afalac. Falagueria. Afalagament. Llagot. Llagoteria. Ensabonada.\nL'entabanà amb els seus afalacs.\nT'estimaré fins a la mort.\nFins i tot. Fins.\nVindrà fins i tot ell.\nHechura, 'chura'. Faiçó.\nÉs d'una faiçó així com la de l'altra gerra.\nHombros, (del coll al braç:) Espatlla. (Capdamunt del braç:) Muscle.\nPortar algú assegut a l'espatlla.\nCal distingir bé: Muscle: capdamunt del braç. Múscul: fibra, bíceps. Musclo: mol·lusc, marisc.\nHombreras, 'hombreres'. Buates. Muscleres.\nUna jaqueta amb buates.\nHormigón, 'formigó'. Conglomerat.\nUn mur de conglomerat armat de ferro.\nLa roca és buida.\nLa carretera és plena de clots.\nUn natural d'Hongria és un hongarès\n(del 4 al 8 de juny del 2012)\nPublicat en el diari ARA dilluns 4 de juny del 2012\nPublicat en el diari ARA dimarts dimarts 5 de juny del 2012\nEl sol a l'abast dels dits\nUn lector apunta que la frase d'ahir "Ha rigut el nen" va sense coma si respon a "Qui ha rigut?" Efectivament, en aquest cas la informació coneguda o tema és que algú ha rigut, i la nova o rema és que ha sigut el nen. L'ordre és, doncs, tema-rema, que -ho dèiem ahir- és el neutre i el que no du coma perquè no es trenca la unitat entonativa.\nAixò permet entendre per què, quan tematitzem un complement verbal, si el desplacem a la dreta cal posar-hi coma, però si el desplacem a l'esquerra no: "Hi anirem demà, a París" (rema-tema) però "A París hi anirem demà" (tema-rema).\nDurant anys la coma servia per fer més passadors els pleonasmes: el fet que desplaçar un complement verbal fesaparèixer al costat del verb un pronom que el representa (desplaçar a París fa aparèixer hi ) provocava un neguit en el gramàtic que només se li apaivagava separant amb una coma el complement del pronom: "A París, hi anirem demà".\nAlgun, encegat per la fòbia pleonàstica, anava més enllà: deia que o s'hi posava la coma o s'eliminava el pronom. El genial Gabriel Ferrater hi va ironitzar en un article del 1968.\nSembla que en un setmanari de l'època va sorgir una polèmica sobre si era més correcte "En aquest pis no hi toca el sol" o "En aquest pis no toca el sol". Ferrater concloïa que les dues frases eren correctes però volien dir coses notablement diferents.\nLa primera parlava d'un pis obac, orientat al nord.La segona, d'algú que és tan alt que pot tocar el sol, però no, ai las!, en aquest pis. Demà ho acabaré d'explicar.\nPublicat en el diari ARA dimecres 6 de juny del 2012\n"A París, vaig"\nLa diferència rellevant entre "En aquest pis no hi toca el sol" i "En aquest pis no toca el sol" és que en la primera frase toca regeix en aquest pis, que és, per tant, un complement de règim. I en la segona, ni regeix ni exigeix en aquest pis, que és un circumstancial.\nCom ho sabem? Pel pronom hi. Desplaçar un complement de règim comporta l'aparició, a tocar del verb -en el lloc que ha abandonat-, d'un pronom feble que el representa.\nPer contra, el circumstancial no té posició fixa i, per tant, pot anar al davant sense que això vulgui dir que s'hagi desplaçat ni calgui cap hi.\nPerò si en aquest pis és circumstancial, toca es queda sense el seu complement de règim i aleshores l'única manera d'entendre la frase, per absurda que sembli, és que el sol sigui l'OD, la cosa tocada per algú.\nHi ha una entonació, però, que permet que sense hi el sol pugui ser el subjecte i el pis el que en rep la llum. La fem servir quan volem emfatitzar que és precisament en aquest pis, i no pas en un altre (o altres), que no hi toca el sol, com si pretenguéssim desfer un malentès: "En aquest pis, no toca el sol [no en el del costat]".\nÉs el que fem quan diem "Al Joan, vol veure [no al Pere ni al Lluís]" o bé "A París, vaig [no pas a Londres]". D'això se'n diu focalitzar el sintagma inicial, però també en podríem dir tematitzar, desplaçant-la a la dreta, la resta de l'oració, que sona com un eco i va precedida de coma.\nEn aquest cas hi no tindria sentit perquè, justament, en aquest pis és l'única part de la frase que no s'ha mogut de lloc.\nPublicat en el diari ARA dijous 7 de juny del 2012\nLa gramàtica tradicional dóna per fet que l'ordre neutre de la nostra frase és subjecte-verb. Expressant-ho en termes clàssics, subjecte-predicat. És a dir, d'algú o alguna cosa (subjecte) n'afirmem una altra (predicat): "La Maria / canta".\nPerò si dic "A la Maria / li agrada cantar" o "En l'euro / no hi confio", l'estructura és idèntica des d'un punt de vista entonatiu i comunicatiu -d'algú o alguna cosa n'afirmo una altra-, per molt que, en aquestes frases, el lloc del subjecte l'ocupin complements verbals de règim.\nTanmateix, els manuals d'estil, en l'apartat dedicat a l'ús de la coma,distingeixen el primer cas dels altres. Afirmen que el subjecte preverbal sovint no està tematitzat -és allà on li toca-, mentre que el complement de règim preverbal ho està sempre.\nJo defenso, en canvi, que així com el subjecte postverbal pot estar o no tematitzat -"Ara ve el Joan" conviu amb "Ara ve, el Joan"-, el subjecte preverbal ho està sempre. Com el complement de règim avançat, és també el resultat d'un desplaçament.\nÉs impossible explicar-ho en un tast . Si en voleu saber més, llegiu Enric Vallduví a la Gramàtica del català contemporani (pàg. 1240-1248).\nCrec, per tant, que l'ús de la coma entre complement avançat i verb i entre subjecte i verb hauria de ser el mateix. És a dir, excepcional: només si el subjecte o el complement és tan llarg i complex que si no n'hi posem induïm a errors de lectura.\nVeure-ho així, a més, ens estalvia la distinció fantasma que alguns fan entre un subjecte preverbal tematitzat i no tematitzat.\nPublicat en el diari ARA divendres 8 de juny del 2012\nRevelar és antic i ve del compost llatí revelare . Desvelar , en canvi, té poc més d'un segle i es forma per derivació afegint el prefix des- a velar .\nL'altre dia me'n va fer descobrir un el trànsit de Venus. La frase original deia "Els científics l'aprofitaran per desvetllar moltes incògnites", i el corrector, tirant de fitxa d'Optimot, va canviar desvetllar per revelar .\nPerò amb revelar feia la sensació que el científics, aprofitant el trànsit, s'haguessin decidit a explicar-nos coses que ens amaguen, i no pas, com era el cas, que el passeig de Venus davant el sol retirava, per una estona, un dels vels que tapen l'Univers.\nPublicat en el suplement de cultura del diari EL PUNT AVUI dijous 14 de juny del 2012\nLa parla ebrenca té un munt d’expressions que un barceloní com jo troba excepcionals. Més enllà dels dobles sentits picants, com ara que les dones a l’estiu no portin calces (mitges) o que els nens mengin xixi (carn picada, feta xixines), em criden l’atenció alguns derivats, clars exemples de vitalitat lingüística. A Amposta sento dir “quina xalera!” Hauríem de reivindicar el verb xalar, molt viu a Menorca, per exemple, que resulta cavall guanyador a l’hora de substituir la locució “passar-s’ho bé” en comptes de gaudir (més formal) o disfrutar (castellanisme flagrant cada cop més incrustat a la parla majoritària). Si xerrem molt és que tenim xerrera; doncs si xalem molt, xalera. Però el derivat que em crida més l’atenció és l’escuranda. Tenir molta escuranda significa tenir l’aigüera plena de plats, gots i olles per rentar. En bona part del domini lingüístic (a ses Illes, per exemple) de “rentar els plats” en diuen escurar, de manera que l’escuranda en neix per derivació. Busco al DIEC tots els mots que acaben en –anda i entre els 33 termes que em surten (d’alemanda a xicranda) n’hi ha alguns que també deriven de verbs, com demanda o propaganda, però cap d’ells no és un cas anàleg al de l’escuranda. Visca els rentaplats!\nArticle publicat en el Levante-EMV divendres 8 de juny del 2012\nUn trago i un colpet\n“Trago” és un d’eixos vocables suspectes de castellanisme, perquè compartix forma i significat amb el castellà, i també per l’acabament amb “o” àtona, però els principals diccionaris l’admeten. Fins i tot l’inclou el de l’Institut d’Estudis Catalans, secundàriament. És un dels més de 350 articles que recull el Diccionari invers de la llengua catalana, basat en el DIEC, amb l’esmentada terminació de “o” àtona, encara que semble insòlit. Com tots sabem “trago” és ‘porció de líquid que es beu d’una tirada, glop’: “Un bon trago d’aigua calma la set”. També té sentit figurat, “mal trago”, que vol dir ‘mala notícia o desgràcia difícil de suportar’. És un derivat de “tragar”, verb que l’inclouen els principals diccionaris valencians i també el GDLC de l’Enciclopèdia Catalana, però no el DIEC2, segurament per considerar-lo castellanisme, a pesar que apareix en el Curial i en l’Espill, de Jaume Roig, del segle XV. Que hi aparega el deverbal i no el verb és una cosa curiosa. Altres derivats en són “tragallada”, de morfologia ben valenciana, i “tragó”, arreplegat en el DCVB i altres. Però “tragar” i “trago” no deuen engolir-se ni fer recular, ni una fracció de mil·límetre, els entranyables “engolir” i “glop”, este amb els seus derivats, tan nostres, “glopejar” i “glopada”, perquè a més de poder usar-los sinònimament, en molts casos, tenen matisos privatius i precisions específiques, els uns respecte dels altres, que cal preservar.\nI parlant de “trago”, que potser d’aigua, però també de vi o d’una altra beguda, arribem al nostrat “colpet”, com em recorda Joan Mompó, lector d’esta columna i preocupat per la bona salut d’esta llengua i per la dels seus conciutadans, des d’una excel·lent talaia com és la seua farmàcia de l’Olleria. El “colpet” és un traguet, però no d’aigua, sinó d’alguna beguda alcohòlica: “Anem a la taverna a fer-nos un colpet”, “Vols un colpet de conyac?”. Alguns diccionaris el definixen com a ‘gotet de beguda alcohòlica’, inclús algun amb la precisió de “gotet de café licor o café d’Alcoi’, però també s’usa en el sentit de ‘fer-se una copa’, ‘fer-se’n una’. I com dirien Joan Mompó, el lexicògraf Eugeni S. Reig (Les nostres paraules, AVL) i molts de vostés, no cal el “chupito”, amb un colpet, un didalet, un americanet o una llagrimeta ja anem bé, de la beguda que siga.\nUnes llums misterioses\nAlbert Sánchez Piñol, antropòleg i escriptor, descriu un fenomen a propòsit d’un esplendor inexplicable que es produïa, en el bosquet d’un mas de Torre Lliure, les nits de lluna plena: «començava al capvespre, quan els grans núvols vermells del Matarranya mutaven al violeta. Al centre del bosc es formava un altre núvol, translúcid, sense colors. El seu volum estava marcat per iridescència, molt semblant als petits estels fugaços que creuaven el cel nocturn». Es tracta d’un fragment d’El bosc, un dels contes de Les edats d’or, el primer llibre de ficció de Sánchez Piñol.\nVuit pàgines és el gruix de l’esmentat conte que entre abril i maig s’ha transformat en film sota la direcció de Óscar Aibar. La capella del Pilar de La Freixneda i altres punts del Matarranya han estat alguns dels espais del rodatge. De fet, l’antropòleg barceloní va participar personalment en la recerca d’escenaris. I és que Piñol, guionista junt amb Aibar de la versió cinematogràfica d’El bosc, té arrels a Torre del Comte: «la història em resulta molt propera» (La Vanguardia, 30-4-12). També han col·laborat d’extres molts veïns de la comarca, que han conviscut durant dies amb l’equip de gravació.\nÀlex Brendemühl, l’actor que representa el propietari del mas, diu que haver seguit unes classes particulars de cara impregnar-se de l’accent local, ha estat important a l’hora de construir el seu personatge, que és el protagonista del film: «Fins i tot vaig fer una estada d’uns dies amb la idea de passejar i escoltar com parlen els veïns en els bars (...) m’agrada molt el deix d’aquí» (Heraldo, 26-5-12). Brendemülh afegeix que el paisatge és increïble i que: «la gent ens ha tractat molt bé».\nEl bosc queda ambientat en els primers mesos de la guerra del 36 a Torre del Comte (en versió revolucionària, Torre Lliure). Albert Sánchez Piñol explica que el Matarranya és l’únic lloc del món on ha triomfat una revolució anarquista, la CNT-FAI hi va governar des de l’esclat de la guerra fins a l’entrada de les tropes de Franco el 1938: «la gran paradoxa és que al Matarranya l’anarquisme va morir d’èxit (...) els anarcosindicalistes van haver d’encarar-se amb la seva antiutopia: l’exercici del poder» (Ara, 28-5-12). Sánchez Piñol afegeix que quan els franquistes van prendre la zona: «les represàlies van ser terribles». Tot fent broma, Piñol diu: «Em sembla que serà la primera pel·lícula des de Raza en què els anarquistes són els dolents».\nEl rerefons d’El bosc no és altre que la vella disputa entre la natura i la civilització, entre el caos i el món racional, entre la fantasia i el costumisme. El protagonista del conte sent «un pessigolleig atractiu però malèfic» quan observa la fosforescència. L’ordre ancestral, però, no dubte a advertir: «no toquis el bosc, no entris al bosc, sobretot no entris al bosc». Una masia tan a la vora d’un bosquet, on hi ha de vegades una brillantor, és inquietant. I és que el contacte amb el desconegut, amb allò diferent, remou tant la curiositat com les emocions. En concret, aquelles sensacions que ens atemoreixen, que ens conviden a imaginar monstres i altres éssers misteriosos. En literatura el bosc ha estat simbòlicament interpretat com l’exterior, el risc, l’amenaça, el perill, l’enigma. Però també l’aventura, l’excitació, el desafiament, la profunditat de l’existència, la recerca de la felicitat. «Les espurnetes blanques el van cobrir. L’Adoració va veure que els cabells del clatell se li posaven de punta. El seu marit no es va aturar. Un moment encara el va veure caminant, més i més endins del bosquet (...) El va perdre. Es va senyar, va entrar al mas i va plorar una hora llarga».\nEL MUR DEL TEMPLE DE DIANA\nFormant part d’una de les activitats del Voluntariat pel Valencià, anàrem d’excursió a Morvedre per tal de veure les restes romanes de la ciutatr, i heus ací que al Mur del Temple de Diana, al peu de la romanalla, hi havia (i hi ha) aquest panel explicatiu del monument que depén de la Generalitat Valenciana:\nMur Temple de Diana. Tradicionalment conegut com a Mur del Temple de Diana. Hi ha vàries hipòtesis sobre la seua funcionalitat: com a basament o podium del temple dedicat a la divinitat romana Diana, i una segona que li assigna una funcionalitat defensiva, associant aquesta construcció amb les restes d’una muralla de possible cronologia iber-romana (s. II A.C.)\nOmissió de la preposició de i l’article el (Mur del Temple de Diana)\nDistintes o diferents hipòtesis, no “vàries”\n¿Què afegix funcionalitat a funció? Res\nPòdium (plana accentuada)\nI altra, de segona. Els complements d’un nom representat pel pronom en, s’introduïxen per la preposició de, encara que el verb i, per tant, el pronom feble estiguen elidits.\nLi assigna. Li només s’aplica a subjectes animats, i com que ací es referix al mur, escau hi.\nAssociant. Gerundi incorrecte que equival a una oració de relatiu: que associa.\nLa construcció, i no aquesta construcció, perquè el demostratiu se substiruïx per l’article si no n’afecta la intel·ligibilitat.\nPossible cronologia. Confusió entre possible i probable.\nLa cronologia és la ciència i encara que extensivament podria admetre’s, sembla millor dir època, datació, etc.\nIberoromana, no iber-romana.\nA.C. vol dir abans de Crist, per tant: a.C.\nPublicat en el llibre COMUNICAR-SE, TOT UN ART de Ramon Sangles (2a edició, Edicions SPD, Barcelona, 2010, pàg. 91)\nLa lectura en la correcció de textos\nQui corregeix textos, primer de tot ha de tenir un gran domini de la seva llengua, tant en el camp lexical com en el gramatical. Ha de tenir les paraules com fotografiades i un gran poder de detectar-hi el mínim canvi. El seu sentit lingüístic li ha de fer dir a l’acte: «Ep!» A més, ha de ser molt flexible i capaç d’adaptar-se als continguts i a la idiosincràsia de l’autor: s’ha de posar a la pell de l’autor! Ha de ser flexible, no per a admetre incorreccions o males construccions, sinó per a detectar la bondat de formes que segurament ell no empraria, però que no es poden condemnar i que són del gust de l’autor. Ha de tenir capacitat d’adaptació perquè de seguida ha d’entrar en l’especificitat del tema tractat, malgrat que ell no sigui d’aquell ram.\nQui corregeix ha de tenir contínuament presents la forma i l’estructura de l’escrit, i també el contingut, de manera que s’ha d’adonar de seguida de les repeticions que hi pugui haver, de les redundàncies excessives, etc. El corrector ha de deixar un text impecable i, sigui com sigui, ha de resoldre tots els dubtes que hi pugui haver. A la fi, ha de fer exclamar a l’autor: «Ara sento el text més meu!»\nEn segon lloc, un corrector també ha de ser una persona d’una àmplia cultura general i no s’ha de deixar sorprendre per cap innovació o recent teoria. Suposadament, haurà de corregir escrits de temàtica diversa i no pot ser un ignorant en allò. També és molt recomanable que sàpiga idiomes i que en la seva biblioteca no hi falti una bona enciclopèdia.\na Àngel Colom i Ricard Vendrell\nMembres de la comissió lingüística de la Crida a la Solidaritat\nEl conflicte lingüístic és inevitable\nLa llatinització del català és un perill que preocupa l’Àngel Colom i en Ricard Vendrell, de la comissió lingüística de la Crida en Defensa de la Llengua, la Cultura i la Nació Catalanes. Ni ells ni els sociolingüistes no pensen en el llatí imperial de Roma, sinó en el medieval. Tenia una tradició gloriosa. Brillava amb llum pròpia a les escriptures i a les cerimònies. Era la llengua amb què l’Església s’adreçava a Déu. Però cap mare no parlava al seu fill en llatí.\nTambé podríem fixar-nos en l’hebreu. Ja en temps de Jesucrist, la llengua normal entre els jueus era una altra, l’arameu. L’hebreu era la llengua dels avantpassats, de les escriptures, de les cerimònies. La llengua sagrada. Amb la diàspora, la cosa encara es va accentuar més. Fins que ara els jueus, per si no fos prou de ressuscitar Israel, ressusciten també l’idioma hebreu.\nEL CATALÀ, COM EL LLATÍ\nPotser vindrà un dia en què tots els joves de Catalunya hauran après el català a les escoles, el sabran parlar per tant, però normalment s’expressaran en castellà. Una enquesta recent feta a l’àrea de Barcelona demostra que com més joves són més coneixen el català, però menys el parlen de forma habitual.\nFem una mica d’història ficció. Passen anys, dècades. Tots els carrers són retolats en català, tothom es diu Jordi, Núria o altres noms catalans, qualsevol és capaç de llegir en català a la pantalla de l’ordinador, la Generalitat lloa la pàtria en català. Però per enraonar amb un mateix o amb els de casa, com a llengua de treball, per a les coses serioses, el castellà. O l’anglès. Seria la llatinització del català. A la llarga, com el llatí entre nosaltres, només una assignatura... suprimida. I, després, si el català ha d’esperar el miracle de la resurrecció, com l’hebreu, ja cal que es carregui de la mateixa paciència amb què els jueus esperen l’arribada del Messies...\nEncara que el 80 per cent de les botigues de Vic o Manresa o Girona o Solsona són retolades en català, encara que totes les comarques arribessin a integrar les seves poblacions immigrades, si l’àrea de Barcelona no inverteix el procés lingüístic actual, el català continuarà amenaçat de mort. No tan sols pel percentatge de població que representa, sinó perquè actua com a model per a la resta de Catalunya.\nLa passada diada de Sant Jordi la Crida va reunir més de dues mil persones al Paranimf de la Universitat de Barcelona. Quatre anys enrere, també el 23 d’abril, les mateixes parets havien presenciat el naixement de la Crida.\nLA NOVA LÍNIA DE LA CRIDA\nLa coexistència entre dues llengües no pot durar indefinidament. Sempre una acaba substituint l’altra. I no volem que el català sigui substituït. Fins ara fèiem accions clàssiques de sensibilització, com la campanya “ep! en català a tot arreu” o passar botiga per botiga demanant de forma cordial que catalanitzin els rètols. Però des del mes d’abril, ens hem marcat una nova línia, resumida en els tres objectius fets públics al Paranimf.\nEls tres punts de la Crida són aquests. Primer, no es pot continuar soterrant el conflicte lingüístic. Segon, cal definir amb claredat l’objectiu final de la política lingüística, que ha de ser el retorn del castellà a les seves fronteres naturals. I tercer, la Crida es proposa presentar batalla lingüística contra els qui volen una Catalunya castellanitzada.\nL’Àngel Colom i en Ricard Vendrell precisen que no s’oposen a l’aprenentatge d’altres idiomes. Que, com a poble culte, cadascú hauria de conèixer una, dues o tres llengües més. Però pensen que l’Administració no ha de dir quines han de ser aquestes segones llengües a aprendre; això hauria de ser, en cada cas, una opció individual.\nSabem que aconseguir que el castellà retorni a les seves fronteres naturals és una cosa que no es pot fer sense traumes. El conflicte és inevitable. La Crida sap que la seva proposta lingüística, que és l’única manera de salvar el català, implica un conflicte lingüístic. I el vol. Però entenem-nos: no volem de cap manera anar a bufetades amb la població treballadora castellanoparlant i gallegoparlant que viu a Catalunya, la qual té una clara voluntat d’integració, demostrada, per exemple, en celebrar la victòria del Barça a la Lliga.\nNosaltres hem declarat la guerra a aquells sectors que, des de Madrid o des de Catalunya, volen perpetuar el castellà aquí. Per això presentem batalla a les entitats més reticents al català, com són Renfe, Telefònica, Correus, Ibèria i l’Administració espanyola d’aquí.\nACCIÓ DIRECTA NO VIOLENTA\nEl mecanisme de les noves accions de la Crida és més aviat simple. L’amenaça: convocatòria pública de l’acció catalanitzadora. L’ultimàtum: els dies –o les hores– des de la publicació de l’anunci fins al moment de passar a l’acció. L’acord: si la direcció de l’empresa en qüestió té la iniciativa de negociar, signatura d’un pacte establint un temps raonable –mesos– per a la catalanització reclamada. L’acció: sempre no violenta, sovint espectacular, alguns cops imaginativa. El ressò: difusió als mitjans de comunicació i encendre una polèmica que obligui partits, autoritats i empreses a pronunciar-se i a l’opinió pública a interessar-se per la supervivència del català.\nLa Concessionària Espanyola d’Autopistes va signar l’acord, abans que la Crida realitzés les accions anunciades, pel febrer. L’Ajuntament de Barcelona també va firmar el compromís de catalanitzar els rètols de la muntanya de Montjuïc, i la Crida va renunciar a descargolar tots els rètols en castellà de Montjuïc i dur-los davant la Casa Gran. Telefònica ha estat objecte de diverses accions de la Crida i, al capdavall, ha anunciat la propera instal·lació de deu mil rètols en català a les cabines. Amb Renfe, en canvi, la Crida ha tingut els coneguts enfrontaments de Sant Jordi; la companyia ferroviària s’ha dolgut de les pèrdues econòmiques dels indicadors víctimes de l’esprai, i la Crida s’ha dolgut dels seus empresonats. Ara és Ibèria el proper objectiu de la comissió lingüística de la Crida.\nNosaltres no som sociolingüistes, però seguim amb atenció els seus estudis i enquestes i en traiem conclusions pràctiques per a l’acció catalanitzadora. Tampoc no tenim cap càrrec oficial i, per tant, no hem de callar res del que és veritat, ni hem de patir cap prudència política que ens limiti.\nBarcelona, 10 de maig de 1985


Una llei gatopardesca - Gustavo Martín Hernández - Illa Global\nGustavo Martín Hernández\nUna llei gatopardesca\n29/de des./2020 educació Llei d'educació Llei Celaá LOMCE Wert\nEn els darrers 40 anys de democràcia Espanya ha tingut fins a set lleis educatives sent la primera la de 1980 i sent la darrera la d’Ignacio Wert de l’any 2013. I ara s’ha aprovat al Congrés i al Senat el projecte de la vuitena llei educativa, la LOMLOE, més coneguda com Llei Celaá per mor de la ministra que s’ha encarregat de dur a terme aquesta modificació de la Llei Wert. Que tot canviï perquè tot, o quasi tot, continuï igual\nAquest projecte de llei neix, al Congrés, amb 177 vots a favor, 148 en contra i 17 abstencions. Tot i que els 177 vots a favor és poc més que majoria absoluta, aquests vots sí representen un ampli espectre parlamentari favorable al nou projecte de llei, no com la llei Wert que només va tenir el vot favorable del Partit Popular en aquella legislatura on aquest partit polític tenia majoria absoluta (o absolutista?). Així, tenim que els grups parlamentaris de PSOE, UP, ERC, PNB, Más País, Equo i Compromís. Per contra, els grups que donaren un vot negatiu foren PP, Vox, Ciutadans, Coalició Canària, UPN, Foro Astúries i el Partit Regionalista Càntabre. I les abstencions foren de Bildu, Junts Per Catalunya, BNG i Terol Existeix.\nNo obstant aquest suport parlamentari al projecte de llei, aquest neix amb l’estrepitós renou de la dreta i de l’extrema dreta Partit Popular, Ciutadans i Vox. I per què aquest renou? Bàsicament per dos aspectes que, curiosament, no apareixen dins el projecte de llei com aquests partits pretenen fer creure l’opinió pública.\nAixí, tenim el primer aspecte amb la suposada desaparició del castellà com a llengua vehicular (no hem de confondre llengua oficial amb llengua vehicular). Han posat el crit en el cel perquè en teoria el castellà desapareix directament de l’educació en aquells territoris on hi ha llengües cooficials vulnerant la Constitució. I no, el castellà ni desapareix ni desapareixerà. No conec ningú que surti de l’educació obligatòria sense saber parlar i escriure en castellà. Ningú. Per molt que Vargas Llosa publiqui articles dient que l’espanyol està en perill.\nNo obstant això, els partits de dretes mai han posat el crit en el cel per la suposada desaparició del castellà com a llengua vehicular a Madrid quan s’està fent, sense cap ni peus, bilingüisme amb anglès d’assignatures com Història o Biologia, la qual cosa perjudica exclusivament l’alumnat dels barris obrers, que sortiran sense saber ni anglès, ni Història, ni Biologia. El que han de menester els instituts dels barris obrers són més recursos i manco bilingüisme.\nTampoc s’han queixat mai a Balears de que es pugui donar Història amb anglès, la qual cosa em sembla un aberració. I cap govern autonòmic ha intentat desfer aquesta situació. Després ens sorprenem si els alumnes aixequen el braç en pla nazi, canten el Cara al sol o es pensen que el dictador Franco fou l’home que va crear l’Estat de Benestar a Espanya.\nRealment el que pretenen aquests partits ultraconservadors és fer desaparèixer les llengües cooficials i tenir una educació monolingüe en castellà en pla Llei Moyano de 1857, o al manco deixar com a llengües residuals les llengües cooficials. Això, i fer saber a la població quins dels partits és més españolazo.\nEn segon lloc tenim la situació de l’escola concertada. Segons el Ministeri d’Educació, l’educació pública representa un 67%, la concertada un 26% i la privada no concertada un 7%. Si tenim en compte la resta d’Europa, Espanya es situa en el tercer lloc amb més percentatge d’escola concertada només superat per Malta amb un 31%. I d’aquest 26% d’escola concertada a Espanya el 73,8% són centres catòlics segons la Xarxa d’Escoles Catòliques.\nAmb la nova llei l’escola concertada no desapareix (algú es pensa que desapareixerà amb aquesta llei?), però el que sí fa és intentar solucionar problemes que fins ara no s’havien tingut en compte i que tots els governs, o quasi tots, havien passat de llarg fins ara. Així, la llei preveu que l’escola concertada no pugui cobrar de les famílies per rebre cap tipus d’ensenyament que la llei preveu com a gratuït, que s’acabi la segregació per sexes o que el domicili es converteixi en el principal criteri per a l’admissió de l’alumnat. També aquesta llei preveu eliminar la cessió de terrenys públics per construir noves escoles concertades i, així, no es lucrin les empreses privades. Al cap i a la fi del que es tracta és de no llevar diners de l’escola pública i dur-los cap a l’escola concertada i així no perjudicar molt més als barris més desfavorits. Ara bé, també coneixem escoles concertades que estan situades a barris marginats i deixats de la ma de les autoritats polítiques, la qual cosa tampoc és admissible amb la legislació actual.\nEn definitiva mesures que realment no fan desapareix aquesta educació concertada. I mentre continuï vigent l'acord signat entre l'Estat espanyol i la Santa Seu sobre Ensenyament i Assumptes Culturals, signat a la Ciutat del Vaticà el 3 de gener de 1979, l’escola concertada catòlica té assegurada la seva viabilitat, i crec que per molts d’anys.\nDe fet, si tinguéssim un Estat valent que es preocupa realment per l’educació pública el que faria seria estatalitzar tots els centres educatius concertats d’una banda, i d’altra nacionalitzar, prohibir o reduir fins a l'anecdòtic l'educació cent per cent privada. Però no tenim un Estat valent, ni tan sols tenim un Estat amb poder davant el capital.\nJuntament amb aquests dos aspectes existeix un aspecte que no ha aixecat cap tipus de crítica ni de renou –ni des de l’esquerra ni des de la dreta– i que sembla que hi ha consens en aquest sentit i que no és altre que la sempiterna degradació del coneixement dins l’educació obligatòria, la qual cosa no és en absolut nova. I en aquest sentit em fa més mal, per una qüestió de filiació ideològica, el que fa certa esquerra postmoderna que la dreta en sí mateixa ja que de la dreta no em sorprèn la seva visió empresarial de l’educació, però sí que aquesta visió empresarial hagi calat en l'esquerra, o almenys en una esquerra happycrática que sembla haver-se instal·lat als mons de Yupi i que davant qualsevol indici de reivindicació del coneixement a través dels continguts, de la importància de la memòria en l’assimilació de coneixement, de la més que legítima crítica cap a la intel·ligència emocional i del flipped classroom o de no voler acabar un curs de formació de professors donant copets i ballant fent l'idiota davant el guru educatiu de torn, ja et diuen que ets un professor del segle XIX per a alumnes del segle XXI, que ets un mal docent o que, directament, ets un feixista.\nCom deia, un dels aspectes més negatius d'aquesta llei és al que va fer referència la Ministra Celaá amb la disminució dels continguts, reduint d’aquesta manera el coneixement. Així, des d’aquesta òptica, la LOMLOE no és més que una llei hereva de les anteriors en la qual la mercantilització del coneixement, això és donar-li un valor de mercat al coneixement dins l'economia capitalista en la qual ens movem i no donar-li valor al coneixement en el sentit il·lustrat, de la Raó i dels valors republicans en els quals alguns encara creiem i reivindiquem (i que duri), no és més que un pal a la roda contra els fills i filles de la classe treballadora d'aquest país, ja que el que ens queda al fills i filles de la classe treballadora no és ni més ni manco que el coneixement dins una educació pública de qualitat per tenir una vida més digna perquè les nostres famílies no tenen ni els diners, ni un llinatge d’antiga soca, ni el capital social que sí tenen les famílies que poden dur a la seva prole a col·legis privats pagant 1000 euros al mes i que tenen ja la vida més que resolta des del bressol.\nAixí, i tal com diu Gregori Luri el nin ric pot anar a altres llocs quan l’escola està tancada; el nin de classe treballadora, no. Les filles i fills de la classe treballadora necessiten una escola que no sigui ni un circ ni la selva; han de menester professores i professors preparats i professionals i no pedagogs on la seva màxima aspiració educativa la troben en les frases tipus Mr. Wonderful. Han de menester educadors que qüestionin i defensin en tots els fòrums possibles la seva oposició a la happycràcia pedagògica neoliberal que s'ha instal·lat en el nostre sistema educatiu des de fa un munt d’anys.\nEn definitiva, els qui ens reconeixem com a classe treballadora i tenim filles i fills en edat escolar (o quasi), necessitem professors i professores honrats i que facin feina amb mètodes recolzats en evidències i no en el dogmatisme pedagògic al servei del capital. És la nostra única salvació donat que les desigualtats no es volen solucionar des de les seves arrels, que no són altres que les del conflicte capital i treball.\nPS: de l’educació privada no concertada en podríem parlar molt i de la situació laboral del seu professorat i les exigències de les famílies i empreses. Dóna per a una novel·la de ciència ficció.


El Birrasana marxa a Lloret perquè Blanes els va negar la instal·lació al passeig marítim - Diari de Girona\nEl consistori blanenc diu que els van oferir tres opcions a primera línia de mar, però que l'espai era «innegociable» i remarca que «no estan molestos»\nroser albertí 31.01.2017 | 00:22\nEl festival es va presentar ahir al mirador de Mallorca de Lloret de Mar. carles Colomer\nEl festival es va presentar ahir al mirador de Mallorca de Lloret de Mar.\nLa «negativa» de l'Ajuntament de Blanes a celebrar la setena edició del Birrasana al passeig marítim és el motiu pel qual els seus organitzadors han decidit traslladar el festival a Lloret de Mar. Així ho van explicar ahir Kevin i Pep Andreu -els quals també són productors de Cervesa Marina de Blanes- durant la presentació de la nova edició al mirador de Mallorca de la localitat lloretenca.\n«Quan vam començar a negociar amb l'Ajuntament de Blanes, la condició d'entrada va ser que no ho podíem fer al passeig marítim. Per això vam buscar diverses ubicacions que s'ajustessin al que buscàvem: ser un aparador davant el mar» va explicar Pep Andreu. «Estar a primera línia de mar és el nostre tret diferencial respecte als altres festivals de cervesa artesana de tot l'Estat», va remarcar Kevin Andreu.\nPer la seva part, el consistori blanenc va explicar que es va descartar el passeig marítim a causa del «malestar en augment» del Gremi d'Hostaleria i Restauració. Segons l'Ajuntament les queixes eren per tres motius: que la carpa instal·lada al Passeig Cortils i Vieta tapava la vista dels locals de restauració; que el festival suposava una competència; i que el tipus d'usuaris que participaven en l'esdeveniment feien que tot el seu entorn «es veiés brut i deixat».\nPer això, es va convocar una reunió, en la qual aquest sector i alguns grups municipals blanencs van mostrar la seva «disconformitat» amb el conveni signat pel consistori per donar suport a l'esdeveniment, com els 5.000 euros de subvenció que se'ls atorgava. «Els vam oferir quatre ubicacions alternatives, tres de les quals davant el mar, però ens van dir que l'espai era innegociable, cosa que respectem», va explicar la regidora de promoció de la ciutat, Dafne Galvany (CiU), qui va remarcar que no existeix «cap malestar ni amb Lloret ni amb els organitzadors». Aquestes ubicacions alternatives eren: els aparcaments de la zona blava que hi ha a l'esplanada del costat dels pavellons; el passeig Pau Casals; la plaça dels Països Catalans i un tram del passeig de la Marina.\nPer la seva part el grup de C's de Blanes va proposar ahir «buscar una altra empresa que organitzi la festa de la cervesa artesana» i que es revisi la manera en què es donen les subvencions, ja que «no són massa transparents». «Sí que ens hem de plantejar buscar noves fires», va dir Galvany.\nEl festival Birrasana es farà durant el pont del 29 d'abril a l'1 de maig a l'aparcament de Sa Caleta, i ocuparà una superfície total de 4.000 m2, dels quals 1.200 m2 seran coberts amb una carpa de grans dimensions. Amb relació a la programació, els dos germans blanencs van remarcar que el festival «mantindrà la mateixa filosofia» de promoció de la cervesa artesana lligada a la gastronomia, de perfil familiar, i oferint altres activitats paral·leles com un parc infantil, teatre al carrer, o actuacions musicals.\n«Lloret ens dona més possibilitats de promoure el festival i fer-lo més gran internacionalment», va remarcar Pep Andreu, afegint que enguany hi haurà 35 cervesers artesans, molts dels quals seran internacionals, provinents de països com: Holanda, Bèlgica o Regne Unit. «Creiem que hi haurà un pas de qualitat, sense deixar de banda els cervesers de casa» va dir Andreu. «Busquem autenticitat i creiem que el Birrasana ho és molt» va dir l'alcalde, Jaume Dulsat (CiU). El festival tindrà Lloret de Mar com a seu els pròxims tres anys.\nOPINIÓ: Platja, sol i birres. La Selva


Accepta 8 anys i mig de presó per matar l'home de dos trets al cap al Vendrell La República\nACN Tarragona.-La dona processada per matar la seva parella de dos trets al cap al Vendrell, l’octubre del 2018, ha acceptat una condemna de 8 anys i mig de presó […]\nACN Tarragona.-La dona processada per matar la seva parella de dos trets al cap al Vendrell, l’octubre del 2018, ha acceptat una condemna de 8 anys i mig de presó per un delicte d’assassinat amb traïdoria. Arran d’un acord de conformitat amb la fiscalia, la dona ha reconegut els fets i ha evitat el judici amb jurat popular que havia de començar aquest dimarts a l’Audiència de Tarragona. A més de l’atenuant de confessió, la sentència també aprecia l’atenuant analògic de trastorn mental transitori i l’agreujant de parentiu. La dona, que és aficionada a la modalitat esportiva de tir amb arma i sòcia d’un club de tir esportiu, haurà d’indemnitzar la mare de la víctima amb 40.200 euros i a cadascun dels seus fills menors de 20 anys amb 80.400 euros.\nEn el moment dels fets la tiradora tenia diverses llicències d’armes. En concret, comptava amb la TE, caducada; l’F i l’E, actives; i la D, amb autorització temporal. A més, com a conseqüència d’aquesta activitat tenia al seu nom la pistola 9mm marca Infinity model Hybrid amb la qual hauria comès el crim.Meritxell O.P., de 41 anys, convivia amb la parella sentimental en un habitatge del Vendrell. Segons relata la sentència, cap a les dues de la matinada del 12 d’octubre del 2018 es trobaven dormint a l’habitació quan ella es va despertar i es va aixecar per fumar. El moviment va despertar l’home i això va provocar que s’enfadés amb ella.Després d’una discussió breu entre tots dos, ell es va girar en el seu costat del llit cap a la paret, donant l’esquena a la processada, disposant-se a dormir. Aleshores, “per sorpresa i de forma sobtada, impedient qualsevol reacció defensiva de l’home”, la tiradora va agafar l’arma i, “amb evident menyspreu per a la vida aliena”, va apuntar al cap de la parella i va disparar dos trets.Cap a dos quarts de nou de la nit -unes divuit hores després dels fets-, els Mossos van rebre l’avís que hi havia un home malferit en una casa del carrer Joan Alcover del Vendrell. Els Mossos i tres unitats dels serveis sanitaris d’emergències es van traslladar al lloc dels fets i van localitzar l’home agonitzant a l’habitació. Tot i l’assistència, va morir sobre les deu de la nit.Unes hores després, de matinada, els Mossos d’Esquadra van detenir la dona al domicili d’una familiar a Cunit (Baix Penedès) com a principal acusada dels fets. La processada va ingressar en presó provisional comunicada i sense fiança des del 15 d’octubre de 2018 per ordre del jutjat d’instrucció número 1 del Vendrell.La sentència conclou que la dona està diagnosticada d’un trastorn inespecífic de la personalitat, trastorn depressiu en remissió i trastorn per consum de substàncies. Tots aquests trastorns van alterar, de forma lleu, les seves capacitats volitives i cognitives el dia dels fets, segons la sentència. El tribunal destaca que “amb la finalitat d’ajudar al bon funcionament de l’administració de Justícia, ha procedit a reconèixer els fets”.L’Audiència de Tarragona ha condemnat la dona a 8 anys i mig de presó per un delicte d’assassinat amb traïdoria amb l’atenuant analògica de trastorn mental transitori, l’atenuant de confessió i la circumstància agreujant de parentiu. També haurà de pagar les costes processals, i indemnitzar la mare de la víctima amb 40.200 euros i els fills menors de 20 anys de la víctima amb 80.400 euros.


Les Santes 2007 – Déu vos guard!\nAi sí… aquests dies estic missing, entre altres coses, perquè estem al bell mig de les Santes de Mataró! I això vol dir (entre moltes altres coses) anar a dormir tard cada dia. Dillluns vaig anar a l’escenari obert, dimarts a les havaneres, avui toca la nit boja (desvetllament, correfoc i ruixada), demà més concerts, i divendres castell de focs. De tota forma, això és tan sols la punta de l’iceberg. Qui vulgui conèixer les cents d’activitats que es porten a terme aquests 10 dies, que s’ho miri aquí!\nMés coses… si teniu una estona lliure, us recomano que us passeu pel fotolog de la Berta, que al igual de la Clara és la mar de maja. Mireu sinó la cara de pilles que posen en aquesta foto, després d’haver aconseguit El Senyor de Zapp! Són un parell de deuvosguardenques d’aquelles de tota la vida que s’apunten a un bombardeig!\nBé, doncs jo ja desapareixo, que avui tinc nit boja! Tan sols recordeu de repassar els temes més interessants i actuals del DVG, com per exemple el fòrum de les fricades japoneses, de les més grans que heu fet mai, jugar a endevinar Qui és Qui, seguir rajant del Harry Potter, la nova versió de AIRBAGS HUMANS, conèixer les històries d’Enozotam sobre els seus veïns paletes, o la nova portada del jueves que destaquen al Déu n’hi dó.


Pele Blog: 11/22/09\nUn palomar en Gran Tarajal en Fuerteventura\nEl divendres quan anava a recollir el buga al obrir la porta de l'escala vaig veure que ehm esperava el Joaquim que m'habia vist com hem barallaba hem la dichosa superporta, que pesa un collo, per sortir. Van petar una miqueta la xerrada perque tenia el taxi a la porta esperanme. Hem va fer il.lusio trobarmel, les xerrades que teniem a la piscina del gim fira.\nAvui es diumewnge 22 de novbre i m'he aixecat fet una merda de dur amb les cames tivant per tota arreu, a la nit he dormit molt malament ja que tenia espastics a les dues cames i a vegades al mateix temps. Pot eser que feia dos nits que sol prenia mig sirdalud per veure si m'aixecava una mica mes despert. Avui tornare als dos mg un altre cop.\nDespres de esmorzar he fet 35 minuts de exercicis d'estiraments i rotacions de peus, estirament de malucas, aixecar les cames a 90º boca terrosa, etc.Despres m'he possat al sol com els vells i he estat prenen-lo un hora. Dinar , ganyotes amb la menuda que tot i rosegant els efectes de la segona vacuna estaba encisadora.\nEn BCN una mica de tele i llegir el correu del PC\nPublicado por Pele Sasot en 20:30 No hay comentarios:


Casa d'Oficis "Sant Feliu, Ciutat Digital": Ja tenim la inesperada web del curs dirigit a nouvinguts!!\nJa tenim la inesperada web del curs dirigit a nouvinguts!!\nUs recordeu que al Juliol vam realitzar un curs de català a través de les TIC dirigit a nouvinguts? Doncs sí, ara aquí teniu la web que hem dissenyat. En ella podreu trobar:\nUna explicació sobre què és el que vam fer?\nQuins eren els objectius que havíem de complir?\nQuina metodologia vam seguir?\nDe quins recursos disposàvem?\nQuin temari vam oferir?\nLa nostra valoració.\nLes pràctiques que vam realitzar, en les quals trobareu els vídeos de la pràctica amb Movie Maker i els dibuixos amb Picnik.\nAquesta web l'hem dissenyat mitjançant el Page Creator de Google, una eina d'edició web fàcil de fer servir. A més, per poder treballar amb ella només es necessita tenir una compte de gmail. Podeu inserir fotografies i vídeos de bona qualitat o escollir la plantilla amb la qual pots organitzar els teus menús de navegació entre d'altres opcions.\nMentre creeu la vostra web podeu visualitzar com quedaria el resultat final mitjançant “Preview”. També et facilita la feina de pujar la web a un sevidor ja que ho fa automàticament.\nPer si un cas, no heu fet clic als enllaços del text, aquí teniu l'adreça:\nSònia Segalés Santolària\nPublicat per .*.[-Sòn!aH-].*. a 11:40\nEtiquetes de comentaris: Activitats, Dinamitzadors, Edició 2008, Recursos i eines


Ahir dilluns s'executà el pagament de l'última amortització\nVila-seca s'ha convertit ja en la primera ciutat catalana de més de 20.000 habitants amb el deute bancari a zero. Ahir dilluns dia 25 d'abril, la tresoreria municipal feia efectiu el darrer pagament d'1.066.403 euros a l'entitat bancària BSCH. Amb aquest pagament finalitza el procediment de liquidació iniciat el passat mes de desembre i que dona conformitat a l'acord plenari del 30 d'octubre que va acordar l'amortització de la totalitat del deute financer de la Corporació.\nCom a conseqüència del nou context legislatiu, l'Ajuntament de Vila-seca va decidir fa uns mesos liquidar els 13,1 milions d'euros dels préstecs ICO que tenia vigents. A finals de l'any passat quedaven amortitzats un total de 8.697.685 euros i durant aquest mes d'abril s'ha realitzat la resta mitjançant dues liquidacions, una el passat dia 7 i l'altra ahir dilluns dia 25.\nAmb aquesta decisió, l'Ajuntament de Vila-seca podrà ampliar el seu marge per a fer inversions al municipi alhora que podrà incrementar també els recursos al servei dels ciutadans.\nL'alcalde de Vila-seca, Josep Poblet, ha expressat que "el que hem fet és reduir el deute bancari municipal a zero, per tal de poder, d'acord amb la legislació vigent, continuar invertint en les persones, el nostre territori i les seves activitats i així seguir sent més sostenibles socialment i més competitius estratègicament".


Les taxes de matrícula universitària pugen més del doble de l'IPC a Catalunya i Comunitat Valenciana - educaweb.cat\nLes taxes de matrícula universitària pugen més del doble de l'IPC a Catalunya i Comunitat Valenciana\nLes taxes de les matrícules a les universitats públiques han pujat per sobre de l'IPC aquest any. Des de fa un temps, les administracions reivindiquen que cursar un grau, màster o doctorat és molt car, ja que l'alumnat abona entre el 15 i el 20% de la despesa real de la matrícula i encareixen les titulacions.\nLa Conferència General de Política Universitària va limitar l'increment de les taxes en el curs 2011-2012 a la variació interanual de l'Índex de Preus de Consum (IPC), que se situava en el 3,6%, i fins a 4 punts més com a màxim en funció del que decidís cada administració educativa.\nEn algunes comunitats autònomes el preu va pujar per sobre de la inflació, com per exemple el País Valencià i Catalunya, que van incrementar les taxes un 7,5% i un 7,6% respectivament. Encara així, l'augment mitjà va ser del 4,4% en totes les universitats públiques, mentre que en la UNED la pujada va ser del 4,6%. A Astúries i Madrid el preu mitjà de la matrícula va augmentar un 5%, seguides per Castella i Lleó (4,8% en primer i segon cicle i 6,7% en graus), Andalusia (4,3%), Múrcia (4,1% en primer i segon cicle i 5% en graus) i Navarra (4%).\nEls recàrrecs per matricular-se a assignatures suspeses també varien en funció de la regió. Així, mentre que les universitats navarreses no apliquen cap recàrrec per inscriure’s successives vegades als mateixos estudis, la Comunitat Valenciana aplica un increment del 75% en les taxes de la segona matrícula. En el cas de terceres o següents matrícules també hi ha diferències substancials entre comunitats: per exemple, Galícia aplica un recàrrec del 35% respecte a la primera matrícula i Catalunya aplica un 200% si l'alumne es matricula per tercera vegada a una assignatura.


El Terrat anirà a parar a mans de Jaume Roures La República\nEl Terrat anirà a parar a mans de Jaume Roures\nLa productora d’Andreu Buenafuente té un deute de vuit milions d’euros\nImatge conjunta de Tatxo Benet i Jaume Roures, fundadors de Mediapro / ACN\nMediapro i El Terrat es troben en la fase final de les negociacions perquè la productora d’Andreu Buenafuente passi a ser propietat de Jaume Roures. Segons explica El Confidencial Digital, aquest moviment forma part de l’estratègia de creixement del gegant català de la comunicació.\nMalgrat no s’ha donat a conèixer el valor de l’operació, el digital apunta que el deute d’’El Terrat és de vuit milions d’euros i per la seva banda, Buenafuente demanaria uns quatre milions d’euros per la seva participació. Ara mateix, l’empresa del comunicador de Reus produeix programes d’èxit com el Preguntes Freqüents a TV3 o Late Motiv a Movistar.\nAcaba sense acord la segona reunió de mediació entre el personal de terra i la direcció d’Iberia a dos dies de la vaga\nLa Guàrdia Urbana de Barcelona deté quatre persones després de sostreure una bossa amb joies i objectes de valor\nDetinguda la conductora d’un turisme que circulava contra sentit i a gran velocitat per la Ronda de Dalt


La Llibreria Medios és una d’aquestes llibreries que ha apostat per l’especialització universitària de veritat. Des del 1996 es dedica als mitjans de comunicació: Premsa, Ràdio, Televisió, Cinema, Publicitat, Disseny gràfic, Gestió cultural, Relacions publiques, Marketing. Tota aquesta documentació es troba representada en un local petit, molt ben ordenat i subjecte a una atenció exquisida. El seu responsable, Enrique Merino, amb una llarga tradició dins el món del llibre, va apostar per una temàtica molt concreta en un indret rodejat d’espais culturals i universitaris de primer ordre. Ha de satisfer a un públic molt especialitzat, inclòs el de la resta de l’Estat: professionals, estudiants i docents. Clientela que necessita estar al dia de les novetats, moltes publicades i traduïdes de l’anglès. Per tant la pàgina web adquireix una importància indiscutible. En destacarem el catàleg molt desglossat per matèries i naturalment la compra en línia, tot i que s’adverteix que el que hi figura és només una selecció de novetats.\nCal també destacar la seva presència en jornades i congressos oferint exposicions de llibres. Altres tasques que mereixen ser esmentades serien: el servei d’informació bibliogràfica a especialistes, biblioteques i centres de documentació.