Entrevista – Pàgina 2 – Revista Catalunya\nRoger Gras. Edició Redacció Catalunya\nLisa (Alemanya, 1981) fou represaliada l’abril del 2016 a Barcelona. Mantinguda en aïllament a Madrid durant més de dos mesos, sent entregada després a Alemanya, on va ser jutjada i condemnada a set anys i sis mesos de presó, dels quals ha complert tres anys i mig en mòdul tancat i un any i mig més en semillibertat a l’Estat Espanyol, on va ser extraditada, ja que estava casada amb una companya d’aquí.\nL’acusació estatal: un atracament a mà armada a una entitat bancària a Alemanya l’any 2014. Cas amb força peculiaritats. El banc assaltat estava vinculat amb els comptes corrents del Vaticà. Els diners sostrets mai han estat recuperats per l’Estat i l’acusació final cap a la nostra companya es basà en la fràgil prova pericial d’ADN d’una peça de roba trobada prop de l’entitat. Ella es posicionà ideològicament com a anarquista. Durant el judici va mantenir silenci, no assumint cap acusació. Trobant-se presa a l’Estat Espanyol reconeguè els fets.\nDurant l’entrevista vam descobrir una companya íntegra, honesta i valenta en la seva fermesa. Els anys de presidi han portat aparellats moments duríssims (la mort de la seva mare i la negativa governamental a poder-la acompanyar i acomiadar-se d’ella, per exemple) i d’altres de felicitat i orgull al no sentir-se mai sola, sempre i en tot moment acompanyada de l’alè indestructible de la solidaritat.\nActivista d’ençà més de vint anys; a l’adolescència en l’antifeixisme alemany, posteriorment a Catalunya molt activa dins el feminisme autònom. Vinculante-se també al moviment okupa. Sempre amb les idees anarquistes com a manera d’entendre les relacions humanes i les lluites per un món més just i solidari.\nCal escoltar les seves paraules i reflexions, perquè sense transmissió de coneixements i experiències no hi ha lluita possible.\nCom et trobes d’ànims? Quines reflexions creus necessari aportar pel moviment anarquista després de la teva experiència repressiva?\nEm trobo bé i forta d’ànims. La semillibertat no és gens fàcil i tot i que en força ocasions el meu entorn i jo gairebé ens n’oblidem, l’Estat i la presó et recorden constantment que segueixes presa i a les seves mans. Si la gent et veu fora, encara que sigui unes hores -treballant o d’anada o tornada de la presó-, et creuen lliure, i si ja no coneixen gaire la realitat del presidi d’un mòdul tancat, menys encara la vida d’estrès i limitació total de la secció oberta: vivint constantment entre dos mons, complint horaris, exigències, i l’obligació de treballar fins i tot en situació de malaltia, acompanyant a familiars cap a la mort en situació de pandemia global, amb molt control per part dels tutors i la mateixa presó, vivint situacions de pressió i injustícia, tenint moltes possibilitats d’acabar en embolics i per tant retrocedir de grau penitenciari i amb la incertesa de viure sense saber del cert si demà podràs sortir de la presó o acabaràs novament en un mòdul tancat, perdent així una altra vegada la vida que estàs construint a fora.\nSabia que aquí a Catalunya -per ser un cas d’un altre país i gaudir de menor duresa penitenciària- no hauria de fer res més enllà de demostrar el meu arrelament, tenir una feina assalariada, no haver rebut càstigs disciplinaris recents, i senzillament assumir el “delicte”. No he tingut gaires dubtes ni contradiccions a l’hora de fer-ho.\nEl que em costa bastant més és trobar-me en una situació política força dèbil fora dels murs, que, òbviament com sempre, té els seus moments àlgids i de descens. Tinc la sensació que hem perdut bastant terreny els últims anys, i al meu entorn més proper d’abans li ha afectat força això: estan allunyats els uns dels altres, o completament ficats en “altres” històries. Com jo he estat fora durant un temps i la meva comunicació s’ha vist limitada, m’he hagut d’adaptar a un context bastant canviat, i m’ha costat i de fet, em continua costant (i més amb la semillibertat) trobar el meu lloc en aquest nou marc. A vegades és més difícil gestionar la sortida de la presó que l’entrada.\nTanmateix, el que em dóna força és seguir lluitant sempre, de la manera i en les circumstàncies que siguin, continuar posicionant-me ferma i fidel a les nostres idees i pràctiques anarquistes, feministes, antiautoritàries, etc. amb les persones estimades i còmplices a prop meu. I saber que si creiem en quelcom amb molta força no tenim aturador.\nCreus que seria necessària més organització, un “programa” i una actitud unificada davant la repressió?\nEl més important és saber per què, per a qui i fins on lluitem. Sona molt bàsic, però per a mi ha estat sempre molt important saber exactament quines decisions he pres, amb qui he estat i per què. Més encara si hi ha conseqüències, per exemple en clau de repressió i presó.\nCrec que el que més trenca per dins a les persones preses és si cada nit s’empenedeixen dels seus actes, d’errors gravíssims que les han dut a trobar-se entre murs, o si no saben per què ho van fer. En canvi et dona moltíssima força i orgull precisament saber-ho, tant el que vas fer com també quina posició de suport i solidaritat has rebut, i saber que el preu que estàs pagant val completament la pena. No obstant, és clar que tinc autocrítica pels errors comesos; el meu cas no ha estat sempre afortunat. Però resumint: no he tingut cap dubte o el més mínim problema amb els fets i les decisions preses.\nA més, hem de parlar molt més de tot el que ens afecta, de tota la part emocional: pors, límits, etc. per poder generar cohesió i unió. Cal tenir clar que la lluita no és mai un camí de roses, i si ens enfrontem a l’Estat i al seu poder, el més probable és que ens colpegin amb molta força i duresa després de fer-ho. Això té unes conseqüències molt evidents a nivell personal, i s’haurà de poder viure amb elles.\n“és important connectar o referir-se a totes les lluites, sense tanta jerarquia o arrogància o despreci entre elles”\nA nivell repressiu precisament l’Estat combat més l’organització formal, i sota les lleis antiterroristes estant augmentant les condemnes. No tots i totes les militants resisteixen de la mateixa manera la repressió. Jo crec que és necessari organitzar-nos millor, treballant profundament l’aprenentatge i l’afinitat en el grup, però també en l’entorn i el moviment, alimentant-nos recíprocament i horitzontal.\nCreus factible actuar “en tots els fronts” per evitar l’especialització, o contràriament, opines que no és segur barrejar tipus de lluites que comportin riscos legals molt diversos?\nCrec que és important connectar o referir-se a totes les lluites, sense tanta jerarquia o arrogància o despreci entre elles. Potser durant un temps ens haurem de centrar només en una, per necessitat de temps i aprofundiment, renunciant a d’altres fronts. De fet les lluites no s’escullen gaire (dit d’una altra manera: és un privilegi de poca gent poder escollir la lluita o simplement solidaritzar-se amb ella), normalment venen donades, segons el context i l’opressió. Aleshores toca veure com responem.\nEntremurs, amb quines preses polítiques has tingut més afinitat personal i ideològica? Creus o vas sentir que en el particular i únic espai relacional de la presó les fronteres ideològiques es dilueixen?\nJo he estat amb preses “polítiques” d’Euskal Herria, kurdes, turques i anarquistes. És clar que hem tingut diferències polítiques, de fet amb algunes passàvem el temps debatint, en molts aspectes estàvem també molt d’acord. Però bàsicament sempre he viscut un intercanvi molt enriquidor, moltíssim respecte i companyonia, i de vegades molta amistat. No crec que les fronteres ideològiques es dilueixin, també depèn molt del grau de dogmatisme de cadascuna, però la majoria de les preses polítiques (comunistes) amb les que he compartit pati o converses a través de finestres per sort no han estat massa dogmàtiques ni tancades, sinó bastant més properes i afins del que esperava. Malgrat les diferències. També he trobat preses socials molt properes i còmplices, que per a mi han estat també igual d’amigues i companyes.\nQuè has après de la teva experiència repressiva? Com valores la solidaritat i el suport des del carrer?\nSí, la solidaritat i el suport són fonamentals, saber que no ens deixem els uns als altres sols i soles davant les urpes de l’Estat per mi ha estat molt important; poder sentir sempre aquest recolzament. I moltíssim, de totes les maneres possibles, tant de la meva gent més propera, la meva família, com de tants i tantes companyes conegudes i desconegudes de tants llocs diferents. Vaig sentir que això em donava fortalesa, facilitant-me molt la tasca d’afrontar aquest cop repressiu (tot i haver viscut moments molt durs) i m’ha permès tornar aquesta força als companys i companyes.\nCreus necessari un acompanyament psicològic després de deixar els murs de la presó?\nL’acompanyament psicològic depèn de cada cas. Jo sento que per part de les meves amistats i relacions més properes l’he tingut sempre, i no he necessitat rebre’n de manera més formal. Però sí que crec que molts o moltes companyes no han gaudit de tant suport com jo, i haurem de tenir en compte que la presó i la repressió deixen senyals i seqüeles, volguem o no. El tema és com ho podem afrontar i si l’entorn és capaç d’agrupar-se al voltant de la persona represaliada. Més que un acompanyament psicològic cal empatia, no des de la llàstima, sinó ser capaç de sentir o tenir en compte les limitacions i la lluita qüotidiana de la persona represaliada.\nAls anys vuitanta i noranta era habitual trobar als espais afins cartells on s’advertia que no s’hi toleraven “actituds racistes o homòfobes”, s’ha avançat? Com creus que les reivindicacions feministes estan influïnt en el pensament àcrata?\nCrec que el feminisme ha fet una gran feina durant els darrers anys, i que hi ha hagut grans avenços i conquestes, també dins el moviment anarquista. De fet, aquesta és una de les poques batalles guanyades i on s’han fet avenços positius, en la meva opinió. Però encara queda feina per fer. I tot i que han sorgit errors i conflictes duríssims, crec que la lluita feminista ha estat molt important i necessària.\nRespecte l’antiracisme, més o menys el mateix. De fet, avui en dia es plantegen molt més els privilegis i les diferents formes d’opressió que abans. Però per altra banda és molt important no quedar-se només en els espais interns, sinó no perdre la lluita fora, al carrer, dins de la societat, i tot i que no podem evitar intentar crear els nostres “espais segurs”, estem obligades a lluitar i viure fora d’aquests.\nCreus que l’acció directa és compatible amb el feminisme, que preconitza posar les cures al centre i l’apoderament femení? Creus que hi ha formes de lluita més “masculines” i altres més “femenines”?\nSí, evidentment és compatible l’acció directa amb el feminisme autònom que combat el sistema patriarcal. De fet, hi han hagut sempre moltes dones, feministes, lesbianes, trans, etc. en accions directes, també en accions directes feministes. Les dones sempre han participat en revoltes, en guerrilles i en lluites armades, i hi han hagut organitzacions armades només de dones, com les Rote Zora a Alemanya.\n“un cop repressiu és com un desafiament”\nEl que pot allunyar a moltes dones de la participació en accions directes són les actituds masclistes que alguns o algunes poden tenir. L’acció directa per se no és ni masculina ni femenina, sinó una eina de lluita, com escriure un text o organitzar una xerrada; depèn del seu contingut, forma i finalitat. La violència tampoc va lligada al gènere, tenint en compte que si parlem de violència, caldria descobrir-ne qui la provoca, generant morts, gana, misèria, desigualtat, opressió, jerarquies… I no qui la combat. Les dones tenim una lluita més per fer, i fins i tot diria que per això és encara més necessària una contraofensiva.\nPer acabar, què podem aportar al moviment anarquista o antiautoritari les persones que en algún moment de la seva militància han estat reprimides?\nEl més important, com ja he dit, és tenir clar per què ens impliquem en la lluita, i plantejar-nos bé a nivell col·lectiu i individual les conseqüències que pot tenir. Cal tenir molt clar que quan algú cau en mans de la repressió no és perquè aquesta persona hagi tingut mala sort, hagi estat estúpida o incapaç, sinó perquè quan hi ha lluita, o es produeix un desafiament al poder, ells sempre responen amb repressió, i aleshores és lògic acabar a la presó. Òbviament no és el mateix pensar-ho que viure-ho en primera persona, però no hem de permetre que la por ens freni, o ens condicioni, sinó treballar-la per nosaltres mateixes i en col.lectiu. Hi ha moltes coses que es poden preparar i preveure, que es poden aprendre d’experiències d’altres companys i companyes que ja han passat per això, encara que després cadascú respongui a la seva manera, vivint situacions particulars o en altres contexts. Sempre és bo ser suficientment obert i flexible envers noves situacions i no formar-se una imatge tancada de les coses, perquè després gairebé mai transcorren tal com les havíem imaginat.\nÉs fonamental estar segures de les nostres accions, saber assumir-les ara, i si cal, també passats molts anys després de realitzar-les. No existeix la perfecció, però és important entendre la nostra motivació i les nostres temptatives, fent-nos responsables de les mateixes.\nPer altra banda, un cop repressiu és com un desafiament, i si aconseguim estar fortes i unides i ser coherents amb la nostra lluita comuna i la nostra integritat física, aquest ens pot fer encara més fortes, perquè sabem que mai no ens podran trencar.\nSents que podràs tornar a estar activa com abans de la repressió?\nJo he volgut continuar activa com abans, però més que per les meves condicions a presidi, veig que la realitat a Barcelona ha canviat molt, i em costa força trobar el meu lloc aquí. El moviment -si és que encara se’l pot denominar així- és més dèbil i encara més empetitit; s’han produït molts canvis de persones i generacions. Això és positiu per certes coses, però manca una continuïtat i probablement veure com poder seguir de diverses maneres sense que tanta gent desaparegui o quedi completament “cremada”, sense haver tancat conflictes oberts. Que es pugui avançar, però havent conclós els processos que s’endeguen i amb un grau més alt d’aprenentatge i intercanvi generacional.\nDes de finals d’abril del 2021 la companya Lisa es troba en llibertat condicional. Per saber-ne més sobre el seu cas, podeu consultar el lloc web:


Lear, una història d’amor | Francesc Meseguer\nFrancesc Meseguer. Ciutadella.\nFrancesc Meseguer ha guanyat el Premi Born de Teatre, que organitza cada any el Cercle Artístic de Ciutadella de Menorca. El premi es va lliurar el passat dissabte 22 d’octubre al Teatre Calós de Ciutadella, tal com va explicar en una crònica publicada a Núvol Joan Mascaró. Durant l’acte Meseguer va pronunciar un discurs, que reproduïm íntegrament a continuació.\nFrancesc Meseguer amb el port de Ciutadella al fons | Foto: Joan Mascaró M.\nLa primera vegada que vaig venir a Menorca va ser l’any 1989. Jo tenia 13 anys, feia 8è d’EGB i en aquella època era un fanàtic del Batman de Tim Burton. En tenia dues samarretes (l’oficial, amb el logo negre i groc, i una de més hortera, amb el batmòbil a tot color) i en tenia, també, una xapa enganxada a l’estoig. Per ser un fanàtic de Batman, és clar que, el fet de tenir dues samarretes i una xapa no era gran cosa, però com que jo era l’únic nen de la classe que portava gadgets de Batman, les dues samarretes i la xapa a l’estoig van ser el meu tret distintiu i, oficialment, jo era un fanàtic de Batman, tot i que ara penso que segurament als altres nens se’ls en fotia completament i, d’això de ser un fanàtic de Batman, només me n’adonava jo. Jo i un xaval amb qui feia reforç d’anglès extraescolar, el qual, de seguida que em va veure la xapa a l’estoig em va preguntar si havia vist la pel·lícula. Que cabró, vaig pensar. Que cabró perquè al meu poble, Pineda de Mar, l’any 1989 només hi teníem un cinema porno reconvertit en cinema de reestrenes, que només passava pel·lícules actuals quan ja havien perdut tota l’actualitat. De manera que vaig haver de reconèixer que no: de Batman, només n’havia vist el tràiler a la tele.\nPer això, quan l’octubre del 89 vaig venir per primera vegada a Menorca de vacances amb els meus pares (els meus pares tenien una nàutica i només podien fer vacances a la tardor), per això, dic, quan vam venir i, dalt el Land Rover del meu pare (carregat de bicicletes, una zodiac, un motor fora borda, canyes de pescar i un munt de maletes) només arribar, anant cap a l’apartament que havíem llogat a Cala Santandria, vam passar pel davant d’un cinema de Ciutadella i vaig veure que feien Batman, el cor em va saltar d’alegria. Havíem de veure Batman, vaig dir. Havíem de deixar estar les bicicletes, la zodiac, el motor fora borda, les canyes de pescar, les maletes i l’apartament de Cala Santandria, aparcar el Land Rover a qualsevol carreró, i anar a veure Batman. O, com a mínim, havíem d’arribar fins a l’apartament, buidar el Land Rover i tornar corrent a veure Batman. O, com a mínim, havíem de veure Batman durant la nostra estada a Menorca. Perquè si tornàvem de les vacances sense haver vist Batman, sabia perfectament que ja no el veuria fins al cap de molt de temps, quan seria una pel·lícula de reestrena, en aquell trist cinema del meu poble, quan les meves dues samarretes i la meva xapa clavada a l’estoig farien més pena que goig.\nPerò el fet és que, durant aquella setmana, vam anar a l’apartament de cala Santandria, i vam inflar la zodiac, i vam anar en bicicleta, i vam intentar pescar, i vam pujar al Monte Toro per veure el mar per tots costats, i vaig menjar caramels d’Es Mercadal (que estaven boníssims però que em van fer anar de ventre amagat darrere un dels vostres murs de pedra, al costat mateix de la carretera), i vam obrir les vostres tanques per arribar fins a una cala preciosa, i vam entomar el vent de Fornells, i vam veure talaiots, i vam caminar pel paisatge lunar de Favàritx, i vam baixar a la cova d’en Xoroi, i vam sopar gambes fresques comprades aquí, a Ciutadella. De manera que, al cap d’una setmana, vam marxar de Menorca sense haver vist Batman.\nDesprés va resultar que Batman era una bona pel·lícula, però m’alegro de no haver-la vist durant la nostra estada a Menorca. Perquè era evident que no havíem vingut a aïllar-nos ni del mar, ni del vent, ni del mal de panxa, ni de les gambes ni dels talaiots, i substituir-ho per un succedani americà, més exagerat, més tramposament intens, més digerible, més reconfortant, més fals.\nDel teatre, m’interessa aquesta connexió íntima, no necessàriament evident, amb la realitat. Jo escric i vaig al teatre per viure més intensament, no pas per evadir-me, no pas per distreure’m, no pas per ser feliç, no pas per sentir-me intel·ligent. Perquè m’agrada ser feliç però no m’agrada que em vulguin fer sentir feliç. I m’agrada exercir la intel·ligència, però no m’agrada que em vulguin fer sentir intel·ligent. Escric teatre i vaig al teatre, dic, per viure, és a dir, trobar quelcom imprevisible, és a dir, quelcom que no forma part de mi, és a dir, que em costa d’assimilar, és a dir, que em trenca, tal com els primers filòsofs no buscaven una raó constructiva sinó destructiva, és a dir, cruel, que deia Artaud, és a dir salvatge, és a dir, arriscada, difícil, profunda, fascinant.\nTanmateix, aquest tipus de teatre escasseja i abunden més els batmans. Per això Lear és una crítica tan ferotge com he pogut cap al teatre entès com un succedani, com un producte completament inofensiu, i per tant, ofensiu. Per això, Lear està escrit amb ràbia contra tota una civilització infantil, banal i conformista. I em quedo a gust carregant-me tot el que puc, jo que no visc del teatre i que no aspiro a viure del teatre perquè no crec que en aquest país es pugui viure del teatre sinó amb prou feines malviure del teatre, i em sento completament lliure per dir el que vull, per arriscar-me, per tornar-me imprevisible a mi mateix, més estrany, més coherent.\nD’altra banda, i per sobre de tot, Lear és una història d’amor. Però és una història petita i molt íntima, i m’estimo més no parlar-ne gaire i deixar que cadascú hi arribi pel seu propi peu.\nPerquè, en definitiva, el teatre que m’interessa i que defenso aquí és un teatre capaç de recol·locar-nos al nostre lloc i d’ensenyar-nos el món, ja sigui casa nostra, el cosmos, el propi cos o Menorca, com si fos la primera vegada que hi haguéssim vingut, l’any 1989, dalt un Land Rover carregat de bicicletes, una zodiac, un motor fora borda, canyes de pescar i un munt de maletes, i estigués tot per fer.\nFrancesc Meseguer Premi Born de Teatre teatre\nNicasi Camps i Pinós el 25 octubre 2016 a les 17:18 ha dit:\nRebo normalment “Núvol”. M’agrada i el trobo interessant.Pregunto: De quina manera es pot col·laborar? Gràcies.


Periodistes culturals, 'omelettes' i mocadors per a eixugar-se el front - Cultur Plaza\nWalter Matthau i Jack Lemmon en 'Primera plana'\nVALÈNCIA. El periodiste cultural és una espècie urbana fascinant i heterogènia. Sobretot, si l’espècimen concret és encara jove i preserva la il·lusió de canviar el món a través de les arts, de la literatura, de la música… o té la pulsió de donar la vida, si cal, per la llibertat d’expressió, per la primera esmena nord-americana, per l’article 20 de la Constitució espanyola. Sí, la cultura canvia el món, potser per a millor. No és cap milonga; és un fet, per més que a sovint els canvis no siguen perceptibles, o siguen lents, o subtils. I sí, també: la llibertat d’expressió és un dret essencial que cal defendre perquè el poder sempre s’afanya a tractar de retallar-lo, de decapitar-lo fins i tot. I viure sense ella i sense els periodistes que l'exercixen ens abocaria –anava a escriure "ens abocarà", com una terrible premonició– a una nit fosca i tenebrosa de la qual la història ens dóna raó, amb abundància.\nAmb el pas del temps el periodiste –cultural o no– ja farà prou si és capaç de canviar-se a sí mateix per a poder encaixar-se en el món que l’envolta i viure amb una certa dignitat de la seua professió, satisfactòriament, amb algun reconeiximent puntual i –ja seria l’hòstia!– amb un sou que li permeta viatjar tres voltes a l’any –estiu, Nadal, algun pont– i ritualitzar xicotets plaers: vermuts, roba, andròmines tecnològiques, restaurants. En este moment de la seua vida, quan ja ha aconseguit un jornal en sintonia amb l'esforç acadèmic i personal que ha fet per a aplegar a este punt, probablement ja ha assumit que en realitat la llibertat d’expressió és una complexa teranyina d’interessos i que el més funambuliste, el millor a l'hora de bastir equilibris perdurables i sòlids, és qui aconseguix sobreviure més temps i amb major prestigi dins del circ de l'opinió pública, de la informació i de la cultura.\nL'equilibri, un repte per a elegits\nL’equilibri sempre és difícil. En el periodisme i en la vida. En tot. I a més no prova, a curt termini. “Les actituts equilibrades són en general incòmodes, a voltes desagradables i quasi mai pareixen heroiques” deixà dit Benedetti. Sorprén el valor que l’immortal poeta uruguaià atorga al fet que una actitud siga heroica. I és que, realment, l'heroïsme sol trobar-se vinculat amb la constància i la persistència, sense les quals no es pot donar l'equilibri. Molt abans que l'autor del poema Hagamos un trato, Aristòtil, ja reflexionà, en Ètica a Nicòmac sobre la virtut que es troba en el punt mig i la dificultat d'atényer-lo. I és que no debades el de periodiste cultural és un ofici exigent i la búsqueda del punt mig, de l’equilibri des del qual exercir la professió, és un repte que no està, ni molt menys, a l’abast de qualsevol.\nCal tirar-li moltes hores, intenses i a sovint tenses; tindre gran intel·ligència, amb capacitat d’organització i de síntesi; ser de natura d’anguila –"Siats de natura d’anguila / en quant farets", Bernat Metge dixit–; atesorar dots per a la vida social; posseir cert autocontrol –"temprança e mesura"– per a rebre notícies, comentaris i crítiques; i, ja posats, també estómec amb què fer un cafís de menjades setmanals fora de casa, a sovint amb la bilis un tant alterada. Ja sabeu quines són les xicotetes costums que ajuden a viure, "sostiene Pereira", çò és: llegir el diari, no aspirar a molt, les necrològiques, els versos de Lorca i l'omelette a les fines herbes amb llimonada gelada, en el café Orquídea, per descomptat. Tot és poc si el repte és atényer l’equilibri, el punt just des del qual ser capaç d’escriure sobre qualsevol cosa, certerament. I més que d’escriure, de gestionar, amb igual punteria o més que amb les paraules, les vanitats de tots aquells que ronden pels voltants.\nCatàleg quotidià d'insolències\nA voltes ja és marejant el sol fet de pensar que cal estar pendent de l’agenda cultural de la ciutat per a suggerir allò notable que pot succeir i alertar sobre la darrera decepció de tal o qual companyia, d’este o aquell músic, escriptor, actor, artiste…; conéixer les intencions i expectatives de la fauna local per a poder surfejar-les amb solvència; encaixar amb rostre de pòker l’enèssima recomanació d’un nou col·laborador, arribada des de la planta noble del diari; resistir el xantatge subtil en el taulell del bar del teatre; rebre la telefonada incòmoda del responsable polític que pretén ensorrar una mala gestió; llegir de gaidó, com sense intenció, els missatges constants de mànagers i agents per a que sigues la corretja de transmissió entre el representat i el diari, que serà l’altaveu de la iniciativa i que l’abocarà a l’èxit o al fracàs (mentrimentres, ni tan sols ha tingut temps de valorar si mereix la pena); aguantar estoicament al crític musical queixar-se, de forma sistemàtica, que la gent no va a escoltar rock, que xarra i mareja, que es bufa i barreja els exabruptes amb la veu del cantant; anar al metge amb sobredosis variades –de canapés, de vanitats–; sentir que fluïxen amics circumstancials (i funcionals) pertot arreu però tindre alhora la certea que els enemics ho seran per a tota la vida. Etcètera. Un etcètera, de fet, així de llarg, com dos braços estesos. Per no parlar de tantes i tantes amenaces vetlades, de major o menor intensitat però sempre provocadores de la pitjor de les urticàries. Especialment si són exitoses. I ràbia. I impotència.\nL'autocensura, en dictadura i en democràcia\nSí, vivim en democràcia, diuen que, i no en la Lisboa del 38, en ple auge de la dictadura salazarista (1933-1968). No és precís esquivar la censura, com Pereira, al front de la pàgina setmanal de cultura del rotatiu Lisboa, però la premsa també patix moltes pressions, ara i ací. Fins i tot amb el padrinatge d'aquells que atesoren les competències per a la impartició de la Justícia. “En els diaris s’escriuen coses que corresponen a la veritat o que se semblen ad ella” li diu Pereira a Monteiro Rossi per a dissuadir-lo d'experimentar amb coses massa creatives o pertanyents al territori de la ficció i, en realitat, per a estalviar-se problemes. Quan està esmentant la veritat vol referir-se a tot allò que ho és per als qui tenen el control de la llapissera roja. Després s'adonaria que ni tan sols les necrològiques escapen a la subjectivitat de qui les escriu ni a la pressumpta eficàcia dels censors. I així naix la por que aboca a un clar exercici d'autocensura. El periodiste cultural de hui també ha de tindre la capacitat –sense anomenar la paraula censura– de teixir les aliances oportunes per a no importunar a cap dels actors econòmics, socials i polítics que té al voltant. I així naix, també, una altra por, la de no perdre el lloc de treball ni l'estatus conquerit, que duu el mateix camí, cap a l'autocensura, encara que surf, navegació i equilibri són térmens més digeribles per a definir la seua assumpció.\nPietro Aretino i el periodisme com a xantatge\nEn realitat, ser un bon periodiste cultural és complicadíssim fins i tot per als qui ja tenen una agenda de telèfons ampla i valuosa i sobretot el poder de rebre de tornada, en quinze minuts, les telefonades perdudes. Alguns diuen que el toscà Pietro Aretino (Arezzo 1492-Venècia 1556) va ser, a més d'un prolix pornògraf, el primer periodiste cultural de la història. Segur que no fon així, no per res, sinó perquè sempre hi ha algú que estigué per davant del primer, però cert és que els poderosos de l'època li matxacaven el mòbil per a que no escriguera sobre ells. I també ho és que les seues crítiques eren valoradíssimes. A Tiziano, per exemple, el va fer d'or, a pur de paraules. Però… ai d'aquell que apareguera esmentat per a ser satiritzat en els seus fulls volants o cartells! D'immediat perdia tot el crèdit i la imatge se li anava en orris. I la imatge, tant en el segle XV, com en el XVI i en el XXI és fonamental per al progrés social i econòmic. Mújica Laínez, en la seua colossal Bomarzo, convertí a Aretino en un dels seus persontatges: "Pietro Aretino, grueso, barbado, sofocada la cabeza de sileno por las pieles lujosas, solía visitarme y me entretenía con la enumeración de los regalos principescos que sin cesar le mandaban de las cortes remotas de Italia, y de Francia y de Alemania, para sosegar su ironía aniquiladora, y de los tributos que le pagaban los piratas bereberes y el bajá de Argel, como si fuera un soberano temible. Simpático cuando quería, feroz cuando quería también, chantajista incomparable, periodista sin escrúpulos y sin cansancio, multiplicaba las cartas y los impresos, y el oro manaba hacia él para escapar en seguida de sus manos pródigas. Cuando perseguía a alguno, el veneno de sus flechas lo agotaba". Aretino, a banda de ser un mestre de la paraula, era un gran navegant, un surfer audaç i sobretot un doctor en la dificilíssima ciència dels equilibris.\nA banda d'estrés, ansietat, cafens i cigarrets –oh! com oblidar a Walter Matthau en Primera plana vinga tirar fum? Ja és impossible trobar foc pels carrers, que li ho diguen a Sabater o Morera– l'ofici, molt de tant en tant, també depara algun instant de satisfacció. Un artiste plàstic que va molt més enllà del propi melic, que havia sigut ignorat per l’establishment i que de sobte tindrà el seu més que merescut moment de glòria perquè el periodiste cultural -amb el seu talent natural, el qual algun dia també serà descobert pel món- li ha donat l’oportunitat de mostrar la seua vàlua, fins ara amagada per un sistema asfixiant i injust. Una gran història i una oportunitat de sentir-se, de nou, en comunió amb el Cosmos. No és una professió molt encoratjadora, no; per més que done un cert caché, una miqueta de prestigi i accés franc al canapé. No sabria dir, així en general, quant n'hi ha en un periodiste cultural de polític i quant de dinamitzador de la cultura, així en abstracte.\nMastroianni, Salander… Atreviu-vos amb Ignatius Reilly!\nPereira és, com bé saben, el gallec barbut que parà aquell penalti a Rix, del Arsenal, en la final de la Recopa de 1980, en Heysel, i va permetre, així, alçar el seu tercer títol continental al València. El Pereira que va immortalitzar aquell altre toscà, Antonio Tabucchi (Pisa 1943-Lisboa 2012), no és tan conegut ni tan templat com el hipster pioner que feia de la seua presència imponent la més gran virtut baix del travesser. La novel·la tingué el gran recorregut que mereixia la seua qualitat i excepcionalitat, però Pereira i el sostiene es popularitzaren de la mà de l'immortal Marcello Mastroianni, en la versió que del llibre va filmar Roberto Faenza en l'any 1995, quan la va publicar Anagrama. Per molt que s'esforçaren els maquilladors en dissimular-ho, el Pereira fílmic era molt més guapo i atractiu que el que viu negre sobre blanc en les pàgines de Tabucchi. Sempre passa així. I sempre és millor ser guapo, que diria Lahuerta. ¡Quantes voltes, per cert, hem imaginat a Pereira demanant una omelette en Esma, la mítica casa de menjars del carrer Assaonadors (Zurradores)! Després de vore a Lisbeth Salander convertida en una atractiva post-punk i a Pereira en un arravatador i decadent periodiste cultural, falta que es porte a la pantalla gran a l'Ignatius Reilly de Kennedy Toole, intent que ha fracassat ja tres voltes per les més tràgiques circumstàncies.\nLisbeth Salander, idealitzada per al cinema.\nMarcelllo Mastroniani en el paper de Pereira\nPereira, personatge immortal\nEl periodiste cultural viu tan atrafegat que li pot passar com a Pereira –qui en realitat pautava el pas del temps amb una calma proverbial–, que deia que tenia nostàlgia del passat i del futur alhora, una estranya saudade que barreja el "qualsevol temps passat fon millor" amb l'esperança que això canviarà en algun moment i el futur s'assemblarà al passat. El periodiste cultural treballa pendent d'eixe anhel, del dia en que tot allò que haja de fer no estiga absolutament mediatitzat per la tràgica escassesa del temps.\nQui podia imaginar que darrere de l'estampa de Pereira torcant-se el front amb un mocador, en plena canícula estival, podia glatir l'impuls rebel que el conduïx a la seua gran heroicitat –recordem què deia Benedetti, línies amunt–, sense saber massa bé esgrimir un perquè, amb un senzill "perquè sí?" Hi ha històries i aventures que s'esvaïxen en setmanes, però personatges com Pereira, el periodiste cultural lisboeta, que "sostiene", menja omelette, beu llimonada i es torca el front de forma ritual perviuen per a sempre. Perquè amb la seua connexió amb la realitat –encara que ens puga paréixer llunyana en l'espai i en el temps– esdevenen la pura essència de la literatura. Així almenys ho sosté qui signa, encara que no siga ningú.\nDedicat ad ells, clar, als periodistes culturals, tan imprescindibles.\n* Una crònica i un pretext: Sostiene Pereira. Antonio Tabucchi (Anagrama 1995) / Afirma Pereira. Antonio Tabucchi (62, 2001)


El CB Cambrils fa una crida a l'afició a donar suport als equips sèniors, aquest cap de setmana, en el que es juguen els liderats - Revista Cambrils\nEl CB Cambrils posa un bus a disposició de l'afició per acudir al partit de demà a Tortosa on hi ha en joc el liderat del sènior masculí i, per altra banda, demana a l'afició que ompli el pavelló el diumenge al matí en el partit del sènior femení\nPublicat el Divendres, 25 de març de 2022 09:58h\nImatge del partit corresponent a la primera volta entre el CB Cambrils i el Cantaires | Lluís Rovira i Barenys\nEl CB Cambrils fa una crida a l'afició cambrilenca a donar suport als equips sèniors del club en els enfrontaments que han de disputar aquest cap de setmana. Per una banda, el sènior masculí es juga el liderat en el partit que disputarà demà a la tarda a la pista del Cantaires de Tortosa. Els dos equips només han perdut un partit en tota la temporada de manera que el matx de demà es planteja com a decissiu de cara a encapçalar el grup 9 de la Tercera Categoria. El CB Cambrils, per facilitar el desplaçament d'aficionats a Tortosa, ha posat un bus que sortirà de Cambrils a les 16, 30 h i es preveu que a les 21 h ja sigui de tornada a Cambrils. Per a reservar plaça cal posar-se en contacte amb el club a través del telèfon 670 316089\nD'altra banda, aquest proper diumenge 27 de març, el sènior femení, que en aquests moments és el segon classificat del seu grup, rep al Palau Municipal d'Esports al Morell, el líder. L'equip femení es juga la primera posició i el club demana el suport de l'afició a que ompli les grades. El partit comença a les 12,15 h i el CB Cambrils donarà un obsequi als aficionats i jugadors de l'escola que acudeixin al Pavelló amb la samarreta/jaqueta del club.


Sessió plenària aquest dilluns a la Seu d'Urgell\nL'aprovació del compte general del 2017, l'adhesió al memorial Stolperstiene i al pacte per a l'Energia Sostenible i el Clima, a més de tres mocions d'ERC i la CUP, entre els punts de l'ordre del dia\nSessió plenària aquest dilluns a la Seu d'Urgell - Llegir Més\nL'exposició 'Controles?' explica a la Seu els riscos de les drogues i com prevenir-ne el consum - Llegir Més\n'Training Camp' femení de BTT a la Cerdanya amb Clàudia Galícia - Llegir Més\nTres detinguts per robatoris en tres vehicles i una casa a la Cerdanya - Llegir Més\nComença el recorregut de la torxa dels Jocs Special Olympics 2018\nLa flama arribarà a la Seu d'Urgell el 3 d'octubre. Els primers relleus s'han fet a Barcelona, en un acte que s'ha inclòs al programa de les festes de la Mercè\nComença el recorregut de la torxa dels Jocs Special Olympics 2018 - Llegir Més\nNou test del Cadí La Seu a casa, contra el Toulouse Metropole\nEl matx amb l'equip de la lliga francesa es podrà veure aquest diumenge (18.00) al Palau d'Esports. Al triangular de Benasc, l'equip urgellenc ha superat l'Araski i ha perdut amb el Mann Filter\nNou test del Cadí La Seu a casa, contra el Toulouse Metropole - Llegir Més\nLa Seu FC rep el Ponts amb Lluís Espluga com a nou segon entrenador\nCanvis també al Coll de Nargó, que estrena Abel Fernández com a tècnic al duel amb l'Albesa. L'Organyà va a Guissona i l'Oliana a Torà\nLa Seu FC rep el Ponts amb Lluís Espluga com a nou segon entrenador - Llegir Més\nDivina Farreny, nova gerent de la Regió Sanitària de l'Alt Pirineu i Aran - Llegir Més\nLa recerca del boletaire perdut a Alinyà s'estén a Odèn - Llegir Més\nNova xerrada-col·loqui de la campanya 'Demà pots ser tu', a Puigcerdà\nEntre els ponents de l'acte, aquest divendres al vespre al Museu Cerdà, hi haurà els urgellencs Xavier Antich i Jordi Fàbrega. També hi intervindrà per videoconferència el raper Valtònyc\nNova xerrada-col·loqui de la campanya 'Demà pots ser tu', a Puigcerdà - Llegir Més\nPresència pirinenca a la Setmana del Llibre en Català\nEntre les editorials que hi van presentar novetats locals hi ha Salòria, Mesclant, Voliana, Pagès i Edicions Andorra. També hi van assistir l'Associació Llibre del Pirineu i la revista 'Portella', entre d'altres\nPresència pirinenca a la Setmana del Llibre en Català - Llegir Més\nConferència a la Seu de Martí Boada sobre boscos i sostenibilitat - Llegir Més\nL'activitat d'Urban Knitting obre els actes de la Festa de la Gent Gran de la Seu\nDiversos col·lectius han col·laborat en la instal·lació, al passeig de Joan Brudieu, de teixits de color fets a ganxet o mitja. L'acció es repetirà aquest divendres al matí\nL'activitat d'Urban Knitting obre els actes de la Festa de la Gent Gran de la Seu - Llegir Més\nAlp i Toses se sumen a l'interès per divulgar el patrimoni dels búnquers - Llegir Més\n'Camins de Tornada' i excursió al Rosselló per conèixer els escenaris de la postguerra i l'exili\nL'ANC Alt Urgell organitza aquest dissabte al matí una caminada de la Rabassa a Bescaran. El mateix dia, Òmnium fa una sortida guiada per visitar la Maternitat d'Elna, les platges d'Argelers i el Museu Memorial de l'Exili\n'Camins de Tornada' i excursió al Rosselló per conèixer els escenaris de la postguerra i l'exili - Llegir Més\nReconeixement de la Generalitat a una setantena d'esportistes de l'Alt Pirineu i Aran - Llegir Més\nL'edifici de Ràdio Andorra acollirà el Ministeri d'Afers Exteriors i un museu - Llegir Més\nLa Molina i Puigcerdà acolliran una meta i una sortida de la Volta 2019 - Llegir Més


Aprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs | Ferran Correas | barcelona | Barça | L'Esportiu de Catalunya\nAprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs Aprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs Aprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs Aprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs + Aprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs E-mail\nbarcelona - 20 juny 2021 19.18 h\nUna de les votacions de l’assemblea EFE.\nAprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs Aprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs Aprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs Aprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs Aprovat el crèdit de 525 milions amb Goldman Sachs E-mail\nPocs minuts després de ser ratificat per l’assemblea de compromissaris, el vicepresident econòmic del Barça, Eduard Romeu, ha demanat permís a l’assemblea per demanar un crèdit de 525 milions d’euros a través del fons americà Goldman Sachs, un crèdit que permetrà refinançar el deute elevadíssim que té el club. Romeu ha començat la seva intervenció amb dures paraules cap a l’anterior junta directiva. “Assumim la situació i la redreçarem. Dit això i sense voler entrar en un ball de números i fer escarni, vull dir que en el sac de la Covid no hi cap tot. La Covid té molta culpa, però no és la culpable. Les coses ja s’estaven fent malament i anàvem coixos. Puc explicar que els efectes de la Covid de la temporada 2019-20 els rebaixarem de 130 milions d’euros a 42 milions seguint el dictamen de LaLiga. La diferència és imputable al que és gestió”.\nRomeu ha explicat que des del març treballen per redreçar la situació. “Hem iniciat auditories, estem elaborant un nou pla de negoci per incrementar els ingressos, estem establint un control de costos salarials i de gestió. Estem fent la feina per conèixer la tresoreria real del club. Hem hagut de demanar un préstec pont de 80 milions d’euros per cobrir les obligacions que s’han d’afrontar els mesos de juny i juliol. Eren 160 milions d’euros. 75 de transfers de jugadors, 24 d’impostos i 57 de salaris esportius. No teníem prou tresoreria”. El vicepresident econòmic també ha explicat que des del juliol del 2018 al març del 2021 el deute financer ha passat de 158 milions d’euros a 673. Hi ha 452 milions de deute addicional que surten per un negatiu de 347 milions d’euros en la compra-venda de jugadors, 100 milions gastats en l’Espai Barça i 45 en altres conceptes. “No tenim encara acabada l’auditoria, però ja sabem que el deute passarà dels 1000 milions. Entre d’altres coses perquè es van ajornar 161 de salaris esportius i també tenim un deute de 38 milions amb els socis que van pagar el seu abonament aquesta temporada”, ha dit Romeu, confirmant que els socis que van pagar el seu abonament per aquest curs, no el pagaran el vinent. El directiu ha explicat que el crèdit de 525 milions d’euros tindrà uns interessos màxims del 3% i un termini de quinze anys, tot i que esperen poder amortitzar abans. Com a garantia, el club posarà els drets de televisió dels propers anys.\nEl vicepresident econòmic ha explicat que amb aquest crèdit el primer que es farà és cancel·lar el crèdit pont de 80 milions d’euros i després reestructurar els bons de 200 milions d’euros “que no ens deixen fer cap operació. Ens donarà tranquil·litat dos anys i ens permetrà continuar sent competitius”, ha acabat Romeu. Els compromissaris han aprovat que la junta directiva pugui demanar el crèdit per 588 vots a favor, 28 en contra i43 en blanc.


Xavier Soley. Candidat a l'alcaldia per CiU Municipals 2015 - - 17/4/2015\nQuè en farem de Can Rigalt?\nSi comparem Sant Adrià amb altres poblacions del nostre entorn, veurem que la nostra ciutat no té un gran patrimoni històric. No tenim ni restes de poblats ibèrics com Santa Coloma, ni restes de vestigis romans com Badalona... La nostra ciutat, històricament, ha estat una petita població agrícola, que ha viscut d’esquena al mar, mirant de reüll que el riu Besòs que no fes de les seves: negant els camps i les cases pairals del seus marges.\nLa casa de Can Rigalt és un dels pocs vestigis que encara queden d'aquella petita població rural. Adjacent al terme de Badalona i a tocar de l'antiga carretera de Mataró (la N-II), ara la trobem mig amagada a l'ombra d'un enorme rètol de la benzinera que fa cruïlla amb la carretera de Santa Coloma.\nL'Ajuntament de Sant Adrià va adquirir la propietat de l'immoble ara deu fer set anys. Amb un cost de quasi 1'1 M € que varen pagar de les arques municipals. I què s'hi ha fet fins ara? Res de res. Si la casa es manté és gràcies a un petit taller que continua en actiu, i a precari, a la nau del darrere; però aquesta activitat té els dies comptats.\nEl grup de CiU a l 'Ajuntament l'any 2011, va presentar una moció per tal que es duguessin a terme algunes actuacions urgents per mantenir i evitar la progressiva degradació de l'immoble: el sostre i la coberta presenten greus deficiències. A més, com que ningú s'havia plantejat encara què faríem a Can Rigalt, vàrem plantejar estudiar els futurs usos a què es podria destinar.\nPer exemple, perquè no podria servir Can Rigalt per fer-hi un petit hotel d'entitats de Sant Adrià? O be, per exemple, com a espai per acollir l'arxiu històric de la ciutat? O bé com a espai per celebrar-hi actes oficials i casaments civils que ara es fan en el poc atractiu edifici municipal de la plaça de la Vila?\nDes de CiU també hem insistit reiteradament en el fet de, com a mínim, es pogués obrir el jardí a la ciutat, enderrocant el mur existent davant l'avinguda Pi i Margall, permetent que la casa fos visible des de la carretera.\nPerò malauradament, com en tants altres temes, durant aquests 4 anys l'Ajuntament ha perdut el temps. No s'ha promogut cap pla d'usos, ni s'hi ha fet cap actuació. Tot just s'ha començat a moure alguna cosa a 3 mesos de les eleccions.\nL'actual equip de Govern no té ni projectes redactats, ni sap què volem fer amb Can Rigalt. Això demostra la nul•la sensibilitat per la nostra història local ...i el que és més greu: la certesa que es varen llençar més d'un milió d'euros sense això hagi revertit de cap manera en benefici dels ciutadans\nI l'únic testimoni del passat agrícola i rural de Sant Adrià va degradant-se cada dia que passa, amagat rere un rètol d’una benzinera i un mur que no el deixa mostrar-se en tota la seva esplendor.


El Museu Morera prorroga l’exposició “Agustí Centelles i el bombardeig de Lleida” | Bonart\nEl Museu Morera prorroga l’exposició “Agustí Centelles i el bombardeig de Lleida”\nAmb motiu de la bona acollida de la mostra, el Museu d’Art Jaume Morera ha decidit prorrogar l’exposició “Agustí Centelles i el bombardeig de Lleida” fins al dia 4 de febrer (la clausura estava prevista pel dia 21 de gener). La mostra, comissariada per Oriol Bosch i organitzada pel Museu d’Art Jaume Morera amb la col·laboració del Centro Documental de la Memòria Histórica (CDMH) de Salamanca, commemora el 80 aniversari del tràgic esdeveniment, un dels atacs aeris més mortífers de la Guerra Civil Espanyola, juntament amb els de Guernica, Durango o Granollers. En l’ofensiva contra la població civil van morir més de dues-centes cinquanta persones, inclosos mig centenar de nens que en el moment de la funesta envestida de les bombes eren a les aules del Liceu Escolar.\nPer altra banda, i dins del programa d’activitats que acompanya la mostra, el dia 14 de gener, a les 12.00 h, s’oferirà la darrera visita comentada per al públic en general a la mostra. L’activitat requereix inscripció prèvia (Oficina de Turisme de Lleida) i les places són limitades.\nL’exposició presenta per primera vegada el reportatge complet del bombardeig realitzat pel fotògraf català; una setantena d’instantànies que no només revelen els mètodes de treball de l’autor, sinó que posen de manifest que Centelles va saber testimoniar com ningú el drama humà i la violència criminal d’un dels episodis més colpidors de la Guerra Civil a Catalunya. El resultat és una crònica fotogràfica, en sintonia amb el concepte modern de reportatge fotogràfic, que incorpora una nova iconografia de la guerra sense precedents: carrers desolats, edificis esventrats, tasques de desenrunament, cadàvers afilerats i imatges de dolor. La mostra es complementa amb apartats dedicats al ressò nacional i internacional del reportatge i s’acompanya de documents audiovisuals diversos, el contemporani “Alas negras Bombardeos sobre la retaguardia de Aragón y Cataluña” (1937) de l’anarcosindicalista SIE Films i de “Catalunya Màrtir. Le Martyre de la Catalogne” (1938) de Laya Films. Un altre element rellevant que ha centrat l’interès de molts visitants ha estat la projecció del documental “El braç de les fúries” (2007) de Jordi Guardiola i José Carlos Miranda, produït per Lleida Televisió.


cicloturismecat: cicloturisme a Catalunya | El bloc de la Comissió de Cicloturisme de la FCC | Pàgina 3\nNovembre 6, 2017 cicloturismecat\tDeixa un comentari\nDesprés de la celebració de la Marxa Cicloturista Memorial Pelegrí Pi del passat dia 29 d’octubre, el circuit català de cicloturisme més veterà, la Challenge Catalana, ja coneix els seus guanyadors i finalistes.\nUn total de deu cicloturistes han completat les vuit marxes puntuables proposades fent prop de set-cents quilòmetres per carreteres de les províncies de Girona, Lleida i Barcelona. Altres set cicloturistes n’han fet set o sis, fet que els fa finalistes d’aquest Circuit.\nEn quant a la classificació per clubs, el guanyador aquest cop ha estat el Club Ciclista Plana Lladó de Mollet del Vallès seguit del Club Ciclista Tàrrega i l’Associació Esportiva Cicloturista Catalunya.\nNovembre 5, 2017 cicloturismecat\t3 comentaris\nAvui diumenge 5 de novembre, més de 3.500 ciclistes de 175 clubs d’arreu de Catalunya han pedalat fins arribar als peus de la Moreneta i s’han aplegat al Mirador dels Apòstols de la muntanya de Montserrat per celebrar la 69a. edició de la Diada Montserratina, el ja clàssic esdeveniment organitzat per la Federació Catalana de Ciclisme. Aquest acte es remunta al 1948 i serveix per donar gràcies a la Mare de Déu de Montserrat, patrona dels ciclistes catalans, per les fites de la temporada.\nL’acte central ha estat l’emotiva benvinguda i benedicció per part del Germà de l’Abadia Gabriel Solé, que ha estat acompanyat per Josep Bochaca, president de la Federació Catalana de Ciclisme. També destacar la presència de Joaquim Ferri, president de l’AC Montjuïc en l’any del centenari d’aquest club barcelonès, i de Miquel Closa, president de la PC Bonavista de Manresa, un altre dels clubs històrics catalans amb 91 anys de vida.\nDes de la Federació volem donar gràcies a la comunitat de monjos de l’Abadia i Patronat de Montserrat, Mossos d’Esquadra, Servei Català de Trànsit, Ajuntament i Policia Local de Monistrol de Montserrat i a tots els voluntaris i ciclistes per haver fet d’aquesta Diada Montserratina un èxit de participació i un gran dia de la bicicleta.\nEn aquests enllaços podeu veure la galeria de fotos de la matinal ((c) Laura InBianco sports photography): Pujada 1 | Pujada 2 | Mirador\nOctubre 27, 2017 cicloturismecat\tDeixa un comentari\nOctubre 18, 2017 cicloturismecat\tDeixa un comentari\nEl proper diumenge 29 d’octubre es celebrarà una nova edició, la vint-i-novena, de la Marxa Cicloturista Ciutat de Mollet-Memorial Pelegrí Pi, darrera puntuable de la XXVII Challenge Catalana de Cicloturisme i del III Circuit Donabike de Cicloturisme.\nAquest any els companys del Club Ciclista Plana Lladó proposen el recorregut de les passades temporades passada de 94 quilòmetres i 1.600 metres de desnivell que sortirà a les 8:00 hores des del Pavelló Riera Seca de Mollet i continuarà per Gallecs, Polinyà, Sentmenat, Castellar del Vallès i Sant Llorenç Savall.\nSerà aquí on començarà un tram de bandera verda de 10 quilòmetres que portarà als participants fins a Granera on es farà el tradicional reagrupament i esmorzar. Després d’aquest avituallament s’arribarà de nou a Mollet passant per les poblacions de Castellterçol, Sant Feliu de Codines, Caldes de Montbuí, Palau-solità i Plegamans i Gallecs.\nPels més tranquils, hi haurà una variant més curta de 80 quilòmetres que connectarà Sant Llorenç Savall i Sant Feliu de Codines passant per Gallifa.\nLes inscripcions anticipades estan obertes fins el divendres 15 a un preu de 23 euros pels federats. També es podran fer el mateix dia de la marxa a un preu de 30 euros.\nTeniu tota la informació al web www.ccplanallado.cat.\nOctubre 10, 2017 cicloturismecat\tDeixa un comentari\nLa Marxa Cicloturista Solidària arriba a la cinquena edició.\nOctubre 9, 2017 cicloturismecat\tDeixa un comentari\nDos dels quatre circuits de cicloturisme català com són la XXVII Challenge Catalana i el III Circuit Donabike tindran la seva penúltima puntuable el proper diumenge 22 d’octubre amb la cinquena edició d’una bonica iniciativa que va arrencar la temporada 2013.\nEs tracta de la Marcha Cicloturista Solidària, organitzada pels amics del Velo Club Excursionista de l’Hospitalet de Llobregat. Aquesta entitat, amb prop de 50 anys d’història, vol ajudar a la societat més enllà del món del ciclisme i continua en l’organització d’un esdeveniment en favor de l’Asociación Alba Pérez, una nena de 4 anys també de l’Hospitalet a la que se li va detectar un càncer quan només tenia 5 mesos.\nLa V Marcha Cicloturista Solidaria Velo Club Excursionista-Asociación Alba Pérez tindrà de nou com objectiu recaptar el màxim de fons per la investigació de tractaments contra el càncer infantil, labor que desenvolupa l’Asociación Alba Pérez i que cedeix integrament a la Fundació Hospital Sant Joan de Déu de Barcelona, pioner en la investigació i tractament d’aquestes malalties infantils. L’any passat es va aconseguir recaptar prop de 4.000 euros per l’Asociación i, com sempre, l’objectiu d’aquest 2017 és superar aquesta xifra. En els quatre anys de vida d’aquest esdeveniment ja s’han donat prop de tretze mil euros.\nAquesta marxa tindrà lloc el proper diumenge 22 d’octubre amb sortida a les 9:00 hores del matí des de la Rambla Marina de l’Hospitalet. El recorregut de 75 quilòmetres passarà per les poblacions de Cornellà, Sant Just, Sant Feliu, Molins de Rei, Castellbisbal, Sant Andreu de la Barca, Martorell i Santa Maria de Villalba per arribar fins Ullastrell. Allà es farà un reagrupament i un petit refrigeri per recuperar forces. Des d’aquí es tornarà a l’Hospitalet passant de nou per Castellbisbal, Molins, Sant Feliu, Sant Just i Cornellà.\nJa hi ha nombroses entitats i col.laboradors que estaran amb l’Alba el dia 15 per recaptar el màxim de diners possible. L’organització es compromet a donar almenys 10 euros per cada participant. Les inscripcions estan obertes fins el dijous 19 o fins arribar als 400 ciclistes a la pàgina www.marchacicloturistasolidaria.org a un preu de 15 euros pels federats.\nLa Volta a Estenalles, una nova proposta cicloturista pel mes d’octubre\nSetembre 28, 2017 cicloturismecat\tDeixa un comentari\nEl proper diumenge 15 d’octubre el Club Terrassa Ciclisme amb la col.laboració de FeexEvents organitzen la primera edició de la Marxa Cicloturista Volta a Estenalles. Els participants podran triar entre dos recorreguts amb sortida i arribada a Terrassa que recorren les carreteres del Parc Natural de Sant Llorenç del Munt i l’Obac amb un clar protagonisme pel Coll d’Estenalles, que s’ascendirà pel seu vessant nord des de la població de Navarcles.\nLa ruta llarga, de 135 quilòmetres i 2.400 metres de desnivell, passarà per les poblacions de Castellar del Vallès, Sant Llorenç Savall, Gallifa, Sant Feliu de Codines, Sant Quirze Safaja, Castellterçol, Granera, Monistrol de Calders, Calders i Artès. Des d’aquí només quedarà l’ascensió de 19 quilòmetres al Coll d’Estenalles per arribar de nou a Terrassa passant abans per Matadepera.\nLa ruta curta, de 88 quilòmetres i 1.650 metres de desnivell, també arribarà fins a Sant Llorenç Savall però continuarà directament fins a Monistrol de Calders per fer el mateix tram final de la ruta llarga.\nLes inscripcions continuen obertes fins el dia 13 d’octubre o fins arribar als 500 participants a un preu de 40 euros pels federats que inclouen l’obsequi d’un mallot commemoratiu de la marxa.\nTeniu tota la informació al web www.voltaestenalles.com.\nJa es coneixen els guanyadors del XX Circuit de Llarga Distància 2017\nSetembre 21, 2017 cicloturismecat\tDeixa un comentari\nDesprés de la celebració de la Marxa Cicloturista Eutiches Muntanyes de Prades del passat dia 9, la vintena edició del Circuit de Llarga Distància ja coneix els seus guanyadors i finalistes.\nUn total de dotze cicloturistes han completat les vuit marxes puntuables proposades fent prop de mil dos-cents quilòmetres per carreteres de les províncies de Barcelona, Lleida i Tarragona. Altres dos cicloturistes n’han fet sis, fet que els fa finalistes d’aquest Circuit.\nLa classificació provisional completa, amb més de mil ciclistes federats que almenys han completat alguna de les marxes, està disponible al web de la Federació.\nEn quant a la classificació per clubs, el guanyador aquest cop ha estat el Club Ciclista Sprint Bike de Sant Feliu de Llobregat seguit de l’Esport Ciclista Sant Andreu de Barcelona.


La Generalitat i la CVMC constitueixen la Comissió Mixta de Seguiment del Contracte Programa d'À Punt Mèdia\n11:50 am - Sunday, 5 July 2020\nLa Generalitat i la CVMC constitueixen la Comissió Mixta de Seguiment del Contracte Programa d’À Punt Mèdia\nLa Comissió Mixta de Seguiment i Control del Contracte Programa d'À Punt Mèdia ha quedat així constituïda amb l'objectiu d'avaluar el grau de compliment del document que regeix la relació entre la radiotelevisió pública i la Generalitat\nRepresentants de la Generalitat Valenciana i de la Corporació Valenciana de Mitjans de comunicació (CVMC) han mantingut una reunió en el centre de producció de programes d’À Punt, a Burjassot, per a constituir la Comissió Mixta de Seguiment i Control del Contracte Programa de la radiotelevisió valenciana.\nLa comissió està contemplada en el mateix marc del contracte programa, que regeix la relació entre la Generalitat i la CVMC, aprovat pel Consell el 27 d’abril de 2018, fa ara un any, ha informat la Generalitat en un comunicat.\nA la reunió han assistit, per part de la Generalitat, el secretari autonòmic de Comunicació, José María Vidal; la directora general de Relacions Informatives i Promoció Institucional, Marta Hortelano, i el secretari autonòmic de Cultura, Albert Girona.\nPer part de la CVMC, els representants han sigut el president del consell rector, Enrique Soriano, i el conseller Rafa Xambó, a més del secretari del citat òrgan, Ferran Bargues.\nLa Comissió Mixta de Seguiment i Control del Contracte Programa d’À Punt Mèdia ha quedat així constituïda amb l’objectiu d’avaluar el grau de compliment del document que regeix la relació entre la radiotelevisió pública i la Generalitat.\nPrevious articleRibó reitera la intenció de l’Ajuntament de personar-se en el cas Azud quan “siga possible” després del rebuig del jutjat\nNext articleLa Generalitat aprova el nou projecte de transport amb autobús que millora l’oferta i el servei entre La Ribera Alta i València


Flama Roja Blanc, millor vi blanc del XVIII Concurs de la DO Tarragona - Castell d'Or\nEl vi Flama Roja blanc de Castell d'Or, que s'elabora a la Cooperativa de Vila-rodona, ha estat guardonat com a millor vi blanc del XVIII Concurs de la DO Tarragona. El tast professional va tenir lloc ahir dimecres, 2 de maig, a la sala de tast de la Facultat d'Enologia de la URV i està format per un jurat presidit per la professora d’enologia Montse Nadal i integrat per una vintena d’enòlegs i especialistes en el món del vi. En aquesta edició s’han presentat una vuitantena de vins dels cellers de la DO Tarragona que opten als nou premis que es convoquen. Els premis d’aquest concurs es lliuraran el proper dia 1 de juny en un dels actes paral·lels a la propera Fira del Vi de la DO Tarragona que se celebra entre els dies 1 i 3 de juny a la Rambla Nova de Tarragona. Aquí podeu consultar el llistat de guanyadors.\nAquest premi demostra, un cop més, la gran tasca que es desenvolupa a Castell d'Or per poder oferir vins de gran qualitat.\nL'entrada ha estat publicada\tel dijous, maig 3rd, 2012 a 9:36 am\ti s'ha classificat com Notícies. Pots seguir qualsevol reacció a aquesta entrada a través de RSS 2.0 feed. Pots deixar un comentari, o retroenllaç des del teu propi web.


Punta al coixí - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Puntaires)\nPunts de llibre fets amb punta al coixí.\nTrobada de Boixets a Onda, abril 2015\nLa punta al coixí o boixets és un art tèxtil que consisteix a elaborar unes filigranes fines i complexes a partir de l’ús d’un patró de cartolina, fil, boixets, agulles i un coixí. Sembla que té l'origen a Venècia al segle XVI. A Catalunya, la tècnica de la punta al coixí va derivar a partir del segle XVIII en una indústria que va sobreviure fins a mitjan segle XX. Alguns tallers de puntes van tenir molt de renom, com ara la Casa Castells d’Arenys de Mar. Avui en dia l'ofici està vivint un petit reviscolament, amb fires d'artesania, com la centenària Fira de Santa Llúcia de l'Arboç, i concursos.\n2 Història de les puntes\nAmb la desaparició de la indústria de la punta, la tècnica per a fer blondes, punyetes, mocadors, etc. resta en el saber de les puntaires, que continuen confeccionant-ne per a gaudi propi i transmeten els seus coneixements a qui els vol aprendre. Actualment, a Catalunya es fan nombroses trobades de puntaires, algunes de les quals a Barcelona. Més enllà de les realitzacions individuals, les puntaires s’organitzen en associacions, que, al principat, s'integren dins l’Associació Catalana de Puntaires.\nA tot el territori s'organitzen trobades de puntaires. Cal destacar la tasca que fan les escoles de boixets i les associacions, la més important a Catalunya essent l'Associació Catalana de Puntaires. Actualment la indústria del boixet està molt mecanitzada. Tot i així, encara es troben artesans, que converteixen el boixet en un art, combinant diferents fustes i materials per obtenir peces singulars.\nA Monòver (Vinalopó Mitjà), a l'Arboç (Baix Penedès), a Barcelona, etc, hi ha escoles de puntaires.\nHistòria de les puntes[modifica]\nLa majoria d'especialistes situen els orígens de les puntes a Venècia a principis del segle XVI amb el desenvolupament dels treballs a l'agulla. Les primeres puntes són la denominada punta in aria. Els treballs amb boixet es desenvolupen a Flandes i ràpidament s'estenen per tota Europa. França i Bèlgica seran els països més importants i on es desenvoluparan les principals tècniques de punta de tota Europa.\nEls treballs de punta s'introdueixen a Catalunya a mitjans del segle XVII i ràpidament es converteixen en un negoci a partir del segle XVIII i fins a mitjans del segle XX. La influència de França serà molt important, ja que les puntaires catalanes aprendran diferents tècniques de punta francesa que realitzaran amb gran habilitat, com ara la blonda, la punta de Lilla i la de Valenciennes.\nEl segle XIX, les principals cases de punta artesana es concentraran en l'àrea de Barcelona, al Baix Llobregat i la comarca del Maresme, i a l'àrea de l'Arboç, al Baix Penedès. A Barcelona van destacar les empreses de Josep Margarit i Josep Fiter i Inglès, aquest darrer va realitzar una alba per a la celebració de les noces d'or del Papa Lleó XIII. Al Maresme va destacar la Casa Castells d'Arenys de Mar que va treballar des del 1862 fins a l'any 1962 i l'any 1906 va realitzar el mocador per al casament de la reina Victoria Eugenia de Battenberg amb Alfons XIII, el disseny d'Alexandre de Riquer va ser adaptat per Marià Castells i Simón.\n↑ «Punta al coixí». Cercaterm. TERMCAT, Centre de Terminologia.\n↑ 2,0 2,1 «Punta al coixí». Cultura popular de Barcelona. Barcelona: Institut de Cultura de Barcelona Web (CC-BY-SA via OTRS).\nPuntes de la Capella de Sant Jordi\nRet fi català\nPunta de l'Arboç o punta arbocenca\nMuseu de Puntes al Coixí de l'Arboç\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Punta al coixí\nTipus de teixits\nGèneres de punt i altres\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Punta_al_coixí&oldid=20323088»


FeSP – UGT de Catalunya denuncia públicament mancances i irregularitats per part de l’Ajuntament i la Prefectura de la Policia Local d’Altafulla | UGT Catalunya\nFeSP – UGT de Catalunya denuncia públicament mancances i irregularitats per part de l’Ajuntament i la Prefectura de la Policia Local d’Altafulla\nPublicat el 10 maig, 2019\nLa FeSP – UGT de Catalunya denuncia públicament mancances i irregularitats que s’estan duent a terme per part de l’Ajuntament i de la Prefectura de la Policia Local que afecten directament la seguretat dels agents i dels veïns i visitants d’Altafulla.\nActualment, la plantilla de policia local d’Altafulla està composta, en un 25 %, per agents en situació d’interinatge que, per una deficient gestió de l’Ajuntament, en alguns casos no han accedit al lloc de treball seguint les formes legals d’accés que estableix la normativa aplicable.\nAquesta situació, que no és nova i que s’està convertint en l’eina habitual de contractació d’agents, afecta directament la seguretat jurídica de la seva situació pròpia, però a més afecta principalment el nivell de seguretat que pot donar el cos als ciutadans i ciutadanes, atès que l’Ajuntament no ha format degudament aquests agents de policial local i ells mateixos tenen moltes limitacions per poder dur a terme les seves intervencions.\nLa policia local compta amb 3 vehicles tipus turisme i dues motocicletes. Dos dels tres vehicles van ser llogats en règim de renting mitjançant concurs públic, però, per motius d’actuacions en dies de fortes aiguades i, en altre cas, per manca del manteniment oportú (manca de previsió per part de les persones encarregades) han sofert avaries que suposen llargues estades dels vehicles al taller, sense que el contracte prevegi la substitució dels vehicles, qüestió que a d’altres localitats està prevista.\nLes dues motocicletes van ser adquirides de segona mà, procedents d’un ajuntament de la demarcació que les donava de baixa per finalització de la seva vida útil, i ara les utilitza la policia local quan no són al taller, que és la major part del temps. El seu ús diari suposa un veritable perill per a la integritat dels policies locals, atès que tenen peces soltes, frenen de forma deficient i haurien de ser donades de baixa. A més, el manteniment constant que necessiten al taller suposa una despesa excessiva que s’hauria estalviat mitjançant la compra de vehicles nous.\nAquesta situació provoca que la majoria dels serveis de la policia local s’hagi de dur a terme a peu, per la qual cosa en ocasions no es poden atendre a temps alguns serveis i n’hi ha d’altres que, per la necessitat de tenir vehicle disponible, directament no es poder fer (senyalització, trasllat de persones detingudes, etc.).\nMaterial de servei\nEls agents tenen veritables problemes per aconseguir roba de servei, ja que la prefectura constantment indica manca de pressupost quan rep les sol·licituds per part del personal. Quan s’incorpora un nou agent de servei habitualment és equipat amb roba usada i, a vegades, no coincideix amb la uniformitat de la resta del cos (com és el cas dels agents que són contractats per cobrir el servei de platges). Fins i tot se’ls obliga a fer us de cascs utilitzats per altres agents, que estan bruts, suats i en condicions deplorables.\nDes de fa mesos, la policia local no disposa d’etil·lòmetre evidencial per fer proves d’alcoholèmia, una eina imprescindible per tal d’acomplir la funció de vigilància en la seguretat del trànsit i que habitualment és el Servei Català del Trànsit el que la lloga o lliura en un altre règim als ajuntaments. FeSP-UGT de Catalunya desconeix el motiu pel qual la prefectura de policia local no dota els agents d’aquest aparell. Són els agents, durant el servei, els que han de demanar el suport del cos de Mossos d’Esquadra-Trànsit i la col·laboració de la Policia Local de Torredembarra quan han de fer una prova d’alcoholèmia, depenent de la seva disponibilitat, motiu pel qual, a la majoria dels casos, resulta impossible o, si més no, retarda i entorpeix el servei normal de cara a la resta de la població.\nLa deficient planificació de serveis per part de la prefectura suposa que als matins només hi hagi 2 agents de servei i al torn de nit també 2 agents, i que si per qüestió d’incapacitat temporal o d’haver d’anar qualsevol acte un d’aquests agents, el servei es cobreixi només amb 1 agent. A més, si la patrulla ha de desplaçar-se puntualment fora de població (judici, tir oficial, trasllat de detingut) la població resta sense patrulla durant tota l’estona que duri el desplaçament.\nA vegades, aquesta patrulla està composta per dos d’aquests agents interins que no disposen d’arma (recordem que ens trobem en nivell 4 d’alerta terrorista) i que resta sol un o una agent interí o interina quan es dona la circumstància indicada.\nManca de planificació de serveis als esdeveniments\nÉs habitual que, davant d’esdeveniments amb afectació al carrer, no hi hagi una planificació suficient per part de la prefectura (com és el cas de la cursa de l’1 de maig de 2019) i que ni tan sols hi hagi un cap de torn o responsable de servei: es senyalitza tard i malament, es deixa en mans de la única patrulla tota la planificació, no es fan reunions de planificació prèvia amb les entitats participants, etc. L’èxit del servei depèn en bona mesura de la bona voluntat de la plantilla de policia, que posa tot el seu empeny en la seguretat dels usuaris i en l’èxit dels actes.\nFeSP – UGT de Catalunya recorda que Altafulla ja té una població que supera els 5.000 habitants, però que aquest nombre augmenta considerablement durant l’estiu i la majoria dels caps de setmana per l’arribada de visitants i de famílies amb segona residencia a la vila. Tots aquests problemes minven la capacitat de la policia local de donar resposta a les necessitats del municipi i resten qualitat al seu servei, per causes alienes a la seva voluntat.\nAquesta entrada ha estat publicada a Conflictes laborals amb els tags Altafulla, FESP, policia local, UGT Comarques de Tarragona . Guarda a marcadors permalink.\nLa Gig Economy Pública, ¿puede ser una solución para el conflicto VTC/Taxi en un escenario post Covid-19?\nEstudi per conèixer la nova realitat de treball en els models de negoci emergents en el marc de les tecnologies digitals i possibles actuacions de l’Administració pública local\nManifest Plataforma '+drets +justícia social'\nDossier XASI Assetjament sexual i per raó de sexe a la feina\nDecàleg de Negociació Col·lectiva per l’any 2022


IB3 | Balears rebrà de l'Estat 172M al 2022 d'inversió territorialitzada més 183M del fons d'insularitat\nIB3 Notícies > economia > Balears rebrà de l’Estat 172M al 2022 d’inversió territorialitzada més 183M del fons d’insularitat\nBalears rebrà de l’Estat 172M al 2022 d’inversió territorialitzada més 183M del fons d’insularitat\nLa suma de les dues xifres arriba als 303 euros per capita i ens situa per damunt de la mitjana estatal, que és de 282 euros\nLes Illes Balears rebran de l’Estat al 2022 un total de 172,35 milions d’euros d’inversió territorialitzada, un 14,30% manco que en 2021, quan van percebre 201,11 milions, segons el projecte de llei de pressupostos generals de l’Estat del pròxim exercici.\nNo obstant, als pressupostos de l’any que ve s’incorpora el fons d’insularitat que precisament cerca començar aquesta manca d’inversions. Seran 183 milions d’euros, i la suma de les dues xifres arriba als 303 euros per capita i ens situa per damunt de la mitjana estatal, que és de 282 euros.\nCal precisar, però, que els pròxims anys aquest fons d’insularitat serà menor: un total de 110 milions d’euros, i aleshores ens tornaríem a trobar per davall de la mitjana, no tan a baix, però encara per sota.\n783 milions d’euros pel 75% de descompte dels residents\nLa comunitat que més inversions rebrà per habitant el 2022 serà Múrcia, amb 478 euros. I la que manco rebrà és Navarra, amb 116. És l’estimació d’Hisenda: quan es presenten els pressupostos al Congrés, es fa un càlcul de l’impacte territorial de les inversions a cada comunitat autònoma.\nGairebé 4 de cada 10 euros dels comptes de 2022 serà per pagar les pensions. Els pressuposts inclouen 783 milions d’euros per pagar el descompte als viatges per residents a territoris de fora de la Península, com les Balears. Pel transport de mercaderies, hi ha una partida de 74 milions.\nLa inversió en el sector turístic creix quasi un 30% i serà de 1.727 milions d’euros. La gran majoria venen dels fons europeus de recuperació.\nEls 172,35 milions d’euros suposen l’1,30% de totes les inversions del conjunt de les comunitats autònomes: 2.267,07 milions d’euros. Andalusia i Catalunya, les dues comunitats més poblades, rebran un 17,4% i un 17,2% de la inversió territorialitzada de l’Estat en 2022, mentre que les dos següents, Madrid i la Comunitat Valenciana, es quedaran en el 8,9% i el 9,3%.\nAquests percentatges són similars als de població en els casos d’Andalusia, Catalunya, pròxims al 17%, i de la Comunitat Valenciana, al voltant del 10%, però no en el de Madrid, on viuen al voltant del 14% dels espanyols.\nSobre aquest tema, la ministra d’Hisenda, María Jesús Montero, ha explicat, en una roda de premsa després de lliurar en el Congrés el projecte de llei dels pressupostos generals de l’Estat, que el repartiment de la inversió es consigna en dos epígrafs, un específic per a cada territori i un altre “no regionalitzable”, on figuren les infraestructures que afecten més d’una regió, un apartat que té un “impacte molt important en la Comunitat de Madrid” per ser un node de transport.\nAra s’inicia la tramitació parlamentària dels pressupostos en què el govern central confia que puguin ser aprovats abans que acabi l’any. La primera votació serà la d’esmenes a la totalitat, el pròxim 4 de novembre.\nEls comptes públics tenen la major inversió i despesa pública de la història, gràcies als Fons Europeus. Montero ha destacat els increments a les partides destinades a joventut, tant en habitatge com en educació, a més de la pujada de sous dels funcionaris i de les pensions. La ministra ha subratllat la despesa destinada a polítiques socials.


Les eleccions de Taiwan i la cantant Chou Tzu-yu com a símbol de les relacions amb la Xina - Nationalia\nLes eleccions de Taiwan i la cantant Chou Tzu-yu com a símbol de les relacions amb la Xina\nTsai Ing-wen (esquerra) i Chou Tzu-yu (dreta). Autor/a: David Reid (esquerra/left), Den Oppa (dreta/right)\n"El nostre sistema democràtic, la nostra identitat nacional i el nostre espai internacional han de ser respectats. Qualsevol forma de repressió danyarà l'estabilitat de les relacions a ambdós costats de l'estret". Qui parla és Tsai Ing-wen després d'haver estat elegida, aquest dissabte, la primera presidenta de la història de Taiwan. Tsai pertany al Partit Demòcrata Progressista (PDP), contrari a la reunificació de l'illa amb la Xina. El PDP per primer cop a la història tindrà la majoria absoluta a l'assemblea legislativa taiwanesa, el Yuan.\nA l'elecció presidencial, Tsai va rebre el 56% dels vots, molt per sobre del seu gran rival, el candidat del Kuomintang -partit favorable a reunificar Taiwan i la Xina-, que es va quedar al 31% dels vots. Pel que fa al Yuan, el PDP va sumar 68 dels 113 escons, suficients per a garantir-se la majoria absoluta. El Kuomintang s'ha quedat amb 35, gairebé la meitat dels que tenia fins ara. Una altra força independentista menor, el Partit del Poder Nou, ha aconseguit 5 escons.\nDurant la campanya electoral, Tsai va deixar clar que volia mantenir l'statu quo entre Taiwan i la Xina. És a dir: l'existència de dos estats independents de facto però que mantenen la ficció que són, tots dos, el govern legítim de tota la Xina, Taiwan inclosa.\nEls analistes afirmen que els votants taiwanesos han donat l'esquena al Kuomintang perquè temien que les polítiques dutes a terme per aquest partit -al govern des de 2008- d'aproximació a la Xina desemboquessin a mig i llarg termini en la dissolució de Taiwan dins del gegant asiàtic. I amb ell, el règim de llibertats i de democràcia que mantenen els taiwanesos, per comparació amb els xinesos.\nUn esdeveniment que va tenir lloc el dia abans de les eleccions exemplifica aquestes pors. La cantant taiwanesa Chou Tzu-yu, de 16 anys, va aparèixer en un vídeo divendres disculpant-se per haver enarborat una bandera taiwanesa. La qüestió va arribar fins a les més altes instàncies: la presidenta electa Tsai va afirmar que "sostenir una bandera de Taiwan és una expressió legítima d'identitat nacional".\nEl camp independentista opina que Chou va ser obligada per la companyia sud-coreana que dóna suport al seu grup musical a enregistrar el vídeo de penediment. Pels independentistes, és clar que l'empresa no vol problemes amb Pequín i tem que accions destinades a mostrar l'orgull de ser taiwanès puguin desembocar en la prohibició d'actuar a la Xina -i així, perdre el mercat més gran del món.\nLa identificació amb Taiwan, a l'alça\nEl darrer període de govern del Kuomintang (2008-2016) ha coincidit amb una pujada sense precedents del nombre d'illencs que s'identifiquen exclusivament com a taiwanesos. D'acord amb les enquestes anuals -es fan des de 1992- de la Universitat Nacional Chengchi de Taipei, el 60% dels entrevistats van dir que se sentien únicament taiwanesos, mentre que el 33% es consideraven tan taiwanesos com xinesos. Els que només es definien com a xinesos no arribaven al 5%.\nLes dades contrasten amb les de 2007, quan les dues primeres opcions estaven frec a frec amb un suport proper al 45% cadascuna. I encara més amb les xifres de 1992. Llavors, els qui s'autoafirmaven com a xinesos i taiwanesos alhora eren el grup més nombrós, amb prop del 50% de les respostes. Els únicament xinesos eren segons, amb el 25%, i els únicament taiwanesos eren tercers, per sota del 20%.\nPerò aquestes xifres no es tradueixen necessàriament en un suport tan massiu a la independència. Una enquesta de 2015 publicada pel diari taiwanès United Daily News apuntava a un 55% de suport per al manteniment del statu quo a llarg termini, mentre que el 28% es posicionava a favor de la independència. La reunificació era l'opció preferida del 13%.\nAquestes dades indiquen que, a curt termini, els taiwanesos s'estimen més cimentar la seva estatalitat de facto i consolidar la seva identitat diferenciada de la xinesa alhora que eviten una possibles escalada de tensions amb la Xina -amb amenaces militars i econòmiques incloses- si fessin passes concretes per a declarar formalment la independència de Taiwan. És la posició, també, de la nova presidenta.


Reacció tardana del CF Vilanova | Diari de Vilanova\nEl CF Vilanova va empatar a 2 contra el Júnior, però segueix líder\nIker Latre i Ignasi Valldosera van ser els autors dels dos gols vilanovins\nRedacció, Vilanova i la Geltrú | 13/11/2017 a les 11:16h\nArxivat a: Esports, CF Vilanova, Líders, Futbol, Segona Catalana, Reacció, Empat\nIker Latre va protagonitzar un gran gol contra el Júnior. | YPD\nEl CF Vilanova va sumar dissabte el segon empat de la temporada, en aquest cas al petit camp del Júnior amb un resultat final de 2 a 2. No va ser un dels seus millors partits, però els blanc-i-blaus van ser capaços de remuntar un resultat advers de 2 a 0 amb gols d'Iker Latre i Ignasi Valldosera.\nEls primers minuts de partit van estar marcats per la dinàmica habitual dels vilanovins, intentant sortir des de darrere amb la pilota jugada. Els locals, però, van treballar molt bé defensivament, amb una alta pressió i sense deixar espais que no deixava que el CF Vilanova oferís el seu joc fluid. La primera gran ocasió va arribar de la mà d'Oriol Codina, amb un xut llunyà que a priori no tenia cap dificultat però que va acabar relliscant-li al porter del Júnior. En aquesta jugada els àrbitres van considerar que la pilota no va entrar. Tot i ser superior, el CF Vilanova no va saber fer una bona lectura del partit i va fer moltes imprecisions, tant en tasques ofensives com defensives. Per la seva banda, el Júnior va aprofitar aquestes imprecisions per recuperar pilotes i intentar generar problemes a la porteria d'Arnalot.\nEn la segona meitat, l'equip d'Agus Isabel va començar relaxat i el Júnior va marcar dos gols en quatre minuts. El primer va arribar al minut 47 de penal, i el segon al minut 51. Els visitants van haver de tenir el resultat en contra per reaccionar i al minut 60 Iker Latre va marcar un gran gol que retallava distàncies. Vuit minuts després el golejador Ignasi Valldosera va marcar el segon, que suposava la igualada en el marcador. En els darrers minuts de partit, Arnalot va fer grans intervencions que van evitar la derrota del CF Vilanova. Finalment, el marcador no es va moure i el resultat final va ser de 2 a 2.\nAquest empat és un petit pas enrere després d'aconseguir ampliar distàncies amb els seus perseguidors la setmana passada. A més, l'Espluguenc va guanyar ahir i se situa a dos punts del CF Vilanova, encara líder. En la pròxima jornada els vilanovins rebran el Sant Joan Despí, un equip de la zona baixa necessitat de punts. La cita serà diumenge a les cinc de la tarda.


El fons marí de Calella, net de residus | Ràdio Calella Televisió\nEl fons marí de Calella, net de residus\nEl Club Esportiu Subaquàtic Calella, juntament amb voluntaris, han fet avui al matí la neteja del fons marí per tal de treure residus de les platges de Calella.\nA les 9 del matí, una vintena de submarinistes i voluntaris s’han reunit al local del Club Esportiu Subaquàtic Calella. El motiu era la dotzena neteja del fons marí, la qual es fa cada any per tal de netejar les costes de Calella i promoure una millora en els residus que s’aboquen.\nUn dels membres del club ha fet una xerrada als participants per donar les instruccions bàsiques per a la recollida; què es pot treure i que no cal extreure. Seguidament han procedit a posar-se els equipaments, i a les 10 del matí s’han llençat a l’aigua per començar a fer la recollida. Manel Bolivar, biòleg i membre de la Junta del Club Subaquàtic Calella, ha explicat que “s’intenta treure del fons tot allò que hem tirat a mar o que hi ha baixat per la riera i que no hi hauria d’haver anat mai. Llaunes, ploms de pescar i envasos de plàstic, això és el que més.”\nBolivar ha explicat a RCTV que no tot el que es troba al fons marí s’ha de treure. “Si l’objecte està colonitzat, la tendència és a no treure’l a no ser que sigui una audalita o plom que és tòxic. Si per exemple hi ha una ampolla de vidre que hi ha un pop a dintre que és molt típic, doncs, aquesta es deixaria perquè una ampolla de vidre no té cap efecte negatiu dintre el medi, només visual”, ha comentat.\nEnguany és la dotzena edició de la neteja del fons martí que organitza l’entitat local. Cada any es treuen al voltant de 30 quilos de brossa.\nSegüent 19 barques van participar a la processó de la Mare de Déu del Carme\nAnterior Audició de sardanes\nAquest mes acaba el termini per sol·licitar subvencions pel lloguer


CASSOLADES PELS NOSTRES DRETS: Les nostres propostes\nL’Assemblea Ciutadana aprova quatre demandes inicials en clau local, concretes i assumibles per la Paeria\nDurant l’assemblea de la cassolada del 27 de maig, es van aprovar quatre demandes concretes, en clau local, i que volen ser un punt de partida de noves demandes al govern municipal per fer front a la crisi des de la ciutat:\n1. Exigim a la Paeria el transport, aigua i llum gratuïts per les persones aturades.\n2. Exigim que es doni suport institucional i polític a les persones que, degut a la crisi, no poden fer front a les hipoteques i es troben immerses en processos d'embargament: renegociació del deute sense interessos.\n3. Demanem que la Paeria faci de mediadora per aturar el desnonament d'aquelles persones afectades per la crisi que no puguin pagar les seves hipoteques.\n4. Requerim que es plantegi la necessitat de recuperar (o negociar amb els constructors la recuperació) tots aquells pisos desocupats de la ciutat per cedir-los en usdefruit a les persones necessitades.\nLes cassolades contra les retallades socials i la crisi van naixer amb la voluntat de “generar un espai d’expressió ciutadana on tothom pugui manifestar el seu malestar i les seves propostes enfront una situació que ja ha provocat més d’un milió d’aturats als Països Catalans i enfront la que els polítics estan responent retallant la despesa social per pagar un deute que nosaltres no hem provocat”. Vegeu el manifest de les cassolades.\nLes demandes inicials de les cassolades van ser:\n[extretes del manifest de les cassolades]\n1- No pagar un deute que no hem generat: No al pagament del deute.\n2- El retorn de tots el milions pagats als banquers. Hi ha moltes necessitats per cobrir.\n3- L’incautament de tots els béns dels causants de la crisi. Són grans fortunes que han de responsabilitzar-se del que han ocasionat.\n4- Una reforma fiscal d’urgència: cal que els que més tenen paguin més.\n5- La recuperació de l'espoli que s’ha realitzat a través de la corrupció dels alts càrrecs públics.


500 cuines sense fum pel Nepal | Diari de Tarragona\n500 cuines sense fum pel Nepal\nEl projecte El Camí de la Solidaritat, impulsat pel cambrilenc Roger Solà, s’ha transformat en una ONG que acaba d’engegar la seva primera gran iniciativa internacional\n07/06/2020 16:21 | Actualizado a 07/06/2020 16:21\nUna dona nepalesa cuinant en una de les cuines amb xemeneia construïda en el marc del projecte impulsat per Awasuka. FOTO: CEDIDA\nL’any 2013 Roger Solà, iniciava un projecte solidari sota el nom de El Camí de la Solidaritat. El cambrilenc, que aleshores tenia 17 anys, va organitzar una cursa per aconseguir diners pels nens i nenes amb discapacitat psíquica de l’espai municipal El Gripau Blau. Aquesta primera edició va ser tot un èxit i al larg d’aquests anys se n’han celebrat d’altres centrades en els xiquets amb risc d’exclusió social o a favor de la visibilització d’associacions de malalties minoritàries.\nSet anys després d’engegar aquesta iniciativa, Solà ha decidit fer el pas de convertir-la en una ONG. «Fins ara erem una organització petita, amb pocs voluntaris, però ara l’equip està format per 19 persones, hem apostat per la internacionalització i això ha fet que ens transformem en una ONG. Tot l’equip és jove, excepte l’advocada i el tresorer. Ho hem fet per tenir una major transparència econòmica», exposa el cambrilenc. La plantilla compta amb gent de França, Itàlia, Estats Units o l’Índia que han sumat esforços per posar en marxa una ambiciosa campanya internacional: aconseguir 500 cuines sense fum pel Nepal.\nL’ONG cambrilenca compta amb un equip format per 19 persones de diferents països\nCom explica el Roger, la causa s’ha vist obligada a reorganitzar-se per la crisi sanitària de la Covid-19. Inicialment estava previst fer diferentes esdeveniments per recaptar els diners necessaris per construir aquestes cuines en 500 llars de la zona rural de Bhimphedi, però el confinament va fer que s’apostés per un projecte de crowdfunding a la pàgina GoFundMe, amb el títol de A breath for nepalí women (un respir per les dones nepaleses), que va començar el passat 16 de maig. L’objectiu és conseguir 8.000 euros i en poc més de tres setmanes ja ha hi han participat 132 persones que han donat 4.076 euros. Més tard es faran altres accions virtuals i presencials per arribar als 50.000 euros que es necessiten per poder construir les cuines.\nSolà apunta que aquesta iniciativa s’ha fet en col·laboració amb el programa catalano-nepalès anomenat Awasuka, dirigit per l’arquitecta i cantant Mònica Sans Duran. Aquest nom està format a partir d’unes paraules nepaleses que signifiquen programa de millora de l’hàbitat. «El projecte de cuines sense fum vol ajudar a aquestes famílies de Bhimphedi que inhalen gasos i substàncies toxiques perquè fan servir la llenya com a combustible», afirma el cambrilenc, que afegeix que, segons l’Organització Mundial de la Salut (OMS), al Nepal hi ha 226.000 persones, la majoria dones i nens, que es veuen afectades per malalties respiratòries cada any i 24.000 d’elles moren prematurament.\nLes famílies nepaleses han de pagar deu euros, l’equivalent al 10% del cost de cada cuina\nUnes xifres que enguany odrien incrementar a causa del coronavirus. L’emergència sanitària que estem vivint aquest 2020 fa que aquest propòsit obtingui, si s’escau, encara més urgència perquè els habitants de les zones rurals del Nepal no disposen d’una casa saludable on confinar-se. Les llars estan plenes de fum i no s’hi pot respirar ni, gairebé, obrir els ulls. Mitjançant aquest crowdfunding, es pretén que les cases d’aquests nepalesos siguin llocs més saludables. En definitiva, un refugi on puguin respirar tranquils durant el confinament.\nCada cuina costa 100 euros\nPer aquest motiu, l’ONG cambrilenca s’ha mobilitzat per construir aquestes cuines millorades amb una campana interior i xemeneia exterior que milloren notablement la salut de les persones. El cost de cada cuina és de 100 euros. A més suposa una millor qualitat de vida i també ajuda a reduir les despeses familiars. L’organització compta amb un equip de nepalesos que se’ls hi ha ensenyat com fer el muntatge i alguns treballadors més per a solucionar problemes tècnics derivats del manteniment.\nPer poder acollir-se a aquest projecte, les famílies han de pagar el 10% del preu de la cuina, és a dir, 10 euros. La resta ho paga Awasuka, que ja ha construït 333 equipaments a les llars més necessitades. Amb la contribució d’El Camí de la Solidaritat, la comunitat nepalesa arribarà a tenir 833 cuines.\nDe moment ja hi ha 60 famílies que han demanat aquesta ajuda que s’executarà quan s’aixequi el confinament.\nSolà exposa que un cop es pugui viatjar al Nepal, una part de l’equip es desplaçarà per fer una auditoria per veure que tot funciona correctament. «Volem fer aquest estudi i treballar en la possibilitat de poder extendre el projecte a altres zones del Nepal que també ho necessiten», conclou.


La nau 4 del Museu Trepat acull la mostra Pedrolo i els escriptors americans, novel·les traduïdes, on s’hi poden contemplar algunes de les novel·les d’autors anglosaxons de la primera meitat del segle passat que foren traduïdes per l’autor més prolífic de les lletres catalanes\namb els units museu antiga factoria\nExposició de vehicles clàssics americans en el McTrepat @McTrepat\nEl Museu Trepat de Tàrrega es torna a omplir aquest cap de setmana d’activitats culturals i lúdiques. L’equipament celebra la cinquena edició del McTrepat, esdeveniment que es reprèn enguany després de l’aturada de l’any passat a causa de la pandèmia i que vol promoure entre el públic el patrimoni històric industrial que alberga l’antiga factoria targarina.\nEls visitants tenen a l’abast una àmplia programació de conferències, exposicions, audiovisuals, concerts, tallers i gastronomia sota el denominador de la cultura popular vinguda dels Estats Units.\nEl museu rememora així els orígens nord-americans de la dalladora J. Trepat que es fabricà a Tàrrega durant la primera meitat del segle XX, inspirada en la dalladora McCormick de Chicago\nEl McTrepat 2021 s’ha obert aquest dissabte amb una xerrada sobre la tasca com a traductor de Manuel de Pedrolo a càrrec d’Alba Pijuan, alcaldessa de Tàrrega i Doctora en Teoria de la Traducció per la UAB. Especialista en la tasca traductora de l’escriptor lleidatà, Pijuan ha donat a conèixer aquesta vessant de l’escriptor de l’Aranyó davant el públic assistents.\nUs proposo un viatge pels corrents literaris de principis del segle XX per veure quina mena d’autors i quin tipus de poesia traduïda Pedrolo, cosa que va molt de bracet dels seus gustos personals i de la seva ideologia\nLa nau 4 del Museu Trepat acull la mostra Pedrolo i els escriptors americans, novel·les traduïdes, on s’hi poden contemplar algunes de les novel·les d’autors anglosaxons de la primera meitat del segle passat que foren traduïdes per l’autor més prolífic de les lletres catalanes. Durant l’acte inaugural, el director del Museu Trepat, Jaume Espinagosa, s’ha mostrat molt satisfet que la cinquena edició del McTrepat se celebri gairebé en el format habitual després d’ajornar-se l’any passat.\n* Podeu descarregar en aquest enllaç el programa d'activitats\nEn l’apartat de concerts, els amants de la música podran gaudir avui dissabte d’una doble proposta: el grup coral d’arrel lleidatana Veus.kat delectarà amb interpretacions inspirades en la música negra (17:30h) i Mi & Me oferiran un concert de swing i jazz (21h). La programació musical del McTrepat continuarà el diumenge 3 amb dues actuacions musicals més: The Cavalieri Trio (13h) i Airstream Swing Band (17:30h). Durant tot el cap de setmana, a més, el recinte acull food-trucks amb elaboracions típiques dels Estats Units. En paral·lel, les naus museïtzades romanen obertes als visitants durant tot el dia proposant un viatge en el temps cap al passat industrial del territori. A l’igual que el festival d’art contemporani Embarrat, el McTrepat vol establir un diàleg entre el patrimoni del Museu Trepat i el seu entorn social i cultural.\nTàrrega visibilitza les empreses del municipi amb un directori propi


Riberaonline Móra la Nova: La cuinera reusenca, Mariona Quadrada, serà la pregonera de la Fira Intercomarcal de l’Oli de Móra la Nova\nLa cuinera reusenca, Mariona Quadrada, serà la pregonera de la Fira Intercomarcal de l’Oli de Móra la Nova\nLa reconeguda cuinera reusenca i estudiosa de la gastronomia, Mariona Quadrada, serà l'encarregada d'inaugurar el dissabte 30 de gener, la XIV Fira Intercomarcal de l'Oli (FIO) de les comarques de la Ribera d'Ebre, la Terra Alta i el Priorat organitzada per l'Ajuntament de Móra la Nova, del 29 al 31 de gener.\nSegons ha explicat la regidora de Fires, Míriam Vinaixa, "hem escollit Quadrada perquè està directament relacionada amb el producte estrella de la fira, imprescindible en la gastronomia de casa nostra, l'oli d'oliva. A més, hem volgut continuar la línia encetada en les fires de l'octubre de defugir d'inauguradors estrictament polítics".\nLa inauguradora té una llarga trajectòria dins del món culinari, hi treballa des de l'any 1984, que avala el seu prestigi. Està especialitzada en la cuina del sud del país i realitza una cuina elaborada, amb els sabors de sempre i amb tocs actuals. Quadrada es dedica també a la docència culinària i fa xerrades i conferència sobre el món de l'alimentació i la gastronomia.\nL'acte d'obertura i inauguració de la FIO 2016 tindrà lloc dissabte de la setmana vinent a les 17.30 hores. Seguidament, hi haurà una visita dels expositors i una degustació dels diferents olis exposats al certamen. La inauguradora Mariona Quadrada oferirà a les 18.00 hores el Taller "La cuina de l'Oli", a l'espai actiu del recinte de la FIO, el Pavelló firal.\nEl canvi de rumb del personatge convidat a la inauguració no és l'única novetat de la FIO que ha transcendit, aquesta setmana també es publicava un vídeo promocional del certamen firal que es pot visualitzar a la plataforma Youtube, a l'enllaç: http://youtu.be/ykNgiGe1-zs.


Aquest nou curs escolar 2019/2020 comença amb l'execució de diverses actuacions perquè els col·legis estiguen a punt per a començar les classes\nDes de la Regidoria d'Educació s'ha treballat perquè els col·legis estiguen en condicions òptimes, el Regidor d'Educació Jesús Ruiz considera que és primordial mantenir els centres educatius en bones condicions i que no s'ha de deixar abandonat un aspecte tan important com és el manteniment d’aquest entorn.\nCom ja es va informar anteriorment, en col·legis com "Mestra Pilar *Ruíz" "Francisco Candela" i "Cardenal Belluga" de Sant Felip Neri, s'han realitzat diverses obres, com les reformes de sevicis i el reforç de les estructures danyades del col·legi "Cardenal Belluga".\nA més de les reformes dins dels centres s'han adequat els voltants, s'han revisat els accessos a tots els col·legis i s'han fet tasques de jardineria, tals com la poda d'arbres i neteja dels jardins dels col·legis. També s'està fent una neteja exhaustiva en els centres, especialment en els quals s'han realitzat obres.\nD'altra banda es va actuar en la desinfecció de les instal·lacions de tots els col·legis i es repintarà tota la senyalització, com són els passos de vianants, que dóna accés als col·legis. Tot això amb la finalitat d'adequar els centres educatius i el seu entorn perquè pares, mares, alumnes i professors tinguen un bon inici de curs.


Peregrinació :: Libelista\nFernão Mendes Pinto, navegant portuguès del segle XVI, va escriure un llibre enlluernador, clarament distant de les moltíssimes pàgines cronístiques, descriptives i testimonials, l’anomenada literatura de viatges generada per l’experiència oceànica portuguesa al llarg de les dècades renaixentistes. La Peregrinació és un llibre desbordant i valent que s’acosta, amb gran modernitat, al que serà la futura i romàntica novel·la d’aventures i que és perfectament comparable en audàcia a molts passatges de l’epopeia Els Lusíades del també aventurer i gran poeta Luís Vaz de Camões. La Peregrinação és l’Aventura, així, en genèric, ja que és la interpretació d’un enorme compendi no només de les experiències del seu autor, sinó de les experiències dels molts aventurers occidentals per l’Orient encarnades en un mateix personatge-narrador que conta allò que en veritat va viure i també trasllada a la seva peregrinació personal allò que va sentir explicar i va adoptar com a propi o allò que va llegir en altres obres. Alhora, la Peregrinació és un llibre d’estirp marcopoliana, i no només per la seva gairebé inabordable quantitat d’informació i el seu exotisme, sinó també per la sorpresa i la incredulitat que va provocar la seva recepció, com així va ocórrer, més de tres-cents anys abans, amb el Llibre de les meravelles del viatger venecià. Fernão Mendes Pinto (Montemor-o-Velho, c. 1510 – Almada, 1583), soldat, navegant, descobridor, mercader, metge, diplomàtic, espia, corsari, captaire, presoner, esclau, nàufrag i, fins i tot, novici de la Companyia de Jesús, és autor d’una única obra, la Peregrinació, on consigna les seves vivències, aventures i desventures, durant vint-i-un anys pels territoris orientals, des d’Etiòpia fins al Japó. Publicada pòstumament (1614), la Peregrinació és l’obra més destacada dins el gènere de la literatura de viatges, propi del Renaixement portuguès. S’ha discutit la veracitat de moltes de les coses que hi conta, però des d’un punt de vista exclusivament literari és una obra monumental que fa del seu autor un dels més grans noms de la literatura portuguesa.


Locazione turistica Orchidea Siracusa Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n4 llits dobles i 2 sofàs llit\nMida de l'habitació: 230 m²/2476 ft²\nMés informació sobre Locazione turistica Orchidea\nSituat a Riserva Naturale, Orchidea és el lloc perfecte per gaudir de Siracusa i els seus voltants. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Orchidea, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen instal.lacions de barbacoa.\nTotes les instal.lacions per als clients, ofereixen comoditats destinades a assegurar tot el comfort possible. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Orchidea és una elecció inteligents per a viatgers a Siracusa, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nCal que informeu el Locazione Turistica Orchidea.1 de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. Interhome t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus. En arribar, cal abonar un dipòsit de 150 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.