Mosses, del carrer al cim - LA MIRA - Magazín\nMosses, del carrer al cim\nSón policies que han treballat de valent, han fet camí perquè les dones siguin visibles dins del cos de Mossos d’Esquadra. No és un trajecte fàcil, però a poc a poc escalen cap amunt\nLa Rut, l'Esther i l'Elena al complex central dels Mossos d'Esquadra a Sabadell. Són mosses de la segona, desena i divuitena promoció. El pati interior de l'edifici rep, popularment, el nom de Pentàgon perquè recorda la seu del Dept. de Defensa dels EUA. (Fotografies de Jordi Borràs Abelló)\nLes dones entren al cos de Mossos d’Esquadra de la Generalitat de Catalunya el 1985 (segona promoció). Són les que obren la porta en un terreny, fins aleshores, restringit als homes. L’Esther Fornas va veure com el seu germà entrava al cos en la primera convocatòria de places (1983), però ella va haver de continuar esperant. I no va tirar la tovallola. En la següent promoció es van reservar unes places per a dones i va ser una de les 43 elegides per convertir-se en una de les primeres mosses. Tenia molt clar per què volia entrar al cos: “Em feia il·lusió formar part de la policia de la Generalitat. Hi havia un component de país”. Hi va aterrar quan encara hi havia molta feina per fer, però ara explica amb orgull els avenços aconseguits.\nL’Esther va ser una de les primeres 43 dones que van entrar al cos l’any 1985. Més de 30 anys després valora els canvis que s’han anat produint dins de la policia catalana.\nTot té un inici. I el de l’Esther comença quan entra a l’acadèmia per formar-se com a mossa. Arriben i els entreguen l’uniforme: els homes, pantalons; les dones, faldilles. “Vam entrar al setembre i a l’octubre ja ens moríem de fred amb les faldilletes. Vam aconseguir que ens donessin unes mitges. I anàvem també amb sabates de taló. Què va passar? Doncs que quan vam entrar a treballar, de seguida ens vam adonar que no podíem córrer darrere d’algú amb faldilles i talons. Entre totes vam fer un escrit i vam aconseguir canviar-ho”, explica la sergenta. Havien superat un primer obstacle. Però en van venir d’altres.\n“Quan, per primera vegada, una companya va comunicar que estava embarassada, no sabien què fer amb ella. Els primers anys tot depenia del comandament que tenies. Havies de negociar com gaudies del teus drets, perquè encara no estaven normalitzats”\nFins en aquell moment ningú havia pensat que les dones podien quedar embarassades. “Quan una companya va comunicar que estava esperant, no sabien què fer amb ella. Primer van dir: ‘Posem-la a la porta, a atendre el públic’. Però no podia fer aquella tasca. Què passava si arribava algú exaltat? I quan va tenir el fill, tampoc tenien clar com organitzar les hores de lactància. Per gestionar els temes relacionats amb la maternitat, els primers anys tot depenia del comandament que tenies. Havies de negociar com gaudies del teus drets, perquè encara no estaven normalitzats”.\nNomés hi ha tres comissàries, tres intendentes o 11 inspectores, respecte els 26, 36 i 120 homes respectivament\nEstablir regles i mecanismes de funcionament que facilitin la integració de les dones dins del cos. Aquest ha estat un trajecte llarg i amb revolts. Perquè encara avui (2019) poques mosses arriben en les posicions més elevades. Només hi ha tres comissàries, tres intendentes o 11 inspectores, respecte els 26, 36 i 120 homes respectivament. En total hi ha 3.489 dones, que representen el 21% del cos, respecte els 12.961 homes.\nÉs una de les 11 inspectores que hi ha als Mossos d’Esquadra. L’Elena marca perfil propi i exerceix un càrrec que, encara ara, ocupen més homes que dones.\nI l’Elena Martínez (10a promoció) és una de les dones que ha ascendit dins del cos. És inspectora, però sap que això és encara, i malauradament, una excepció: “Hi ha dones que són agents de la ciutat on han aconseguit una plaça i on han volgut formar una família. Però no han crescut dins del cos, s’han quedat al mateix lloc. També, de vegades, és un home. Però són menys casos. Anem fent, però molt a poc a poc”. De fet, les dades són objectives i parlen per si soles. Fonts dels Mossos d’Esquadra expliquen que s’estan desenvolupant diferents estratègies per promoure que les dones ascendeixin, però també perquè n’hi hagi més que vulguin presentar-se en les convocatòries de places. I, per això, impulsen activitats formatives i participen en jornades o fires per guanyar visibilitat. Perquè altres dones expliquin la feina que fan dins del cos. Alhora, ja estan treballant per crear una comissió d’igualtat, que sigui representativa i que permeti buscar i aprovar mesures en aquest sentit.\n“Durant els primers anys, hi havia llocs on no podies entrar si eres dona. Per exemple, a fer d’escorta. No tenia cap raó de ser”\nPerò ja hi ha dones que trenquen estereotips, esfondren murs i escalen, en sentit metafòric i literal. Aquest és el cas de la Rut Grau (18a promoció), la primera dona que va entrar a formar part de la unitat de muntanya dels Mossos d’Esquadra. “Quan vaig entrar sabia que aquesta era la feina de la meva vida, però no era benvinguda entre els meus companys. Havia de demostrar que també podia, com ells. Després tot s’ha normalitzat i ara dins de la unitat em valoren molt”, explica la Rut. Demostrar i continuar demostrant, així és com l’Esther també veu que ha estat l’evolució de les mosses: “Els primers anys, hi havia llocs on no podies entrar si eres dona. Per exemple, a fer d’escorta. No tenia cap raó de ser”.\nLa Rut és l’única dona que forma part de la unitat de muntanya dels Mossos d’Esquadra. Una plaça que s’ha guanyat amb esforç i dedicació. Després de treballar molts anys com a autònoma, aquesta feina li va canviar la vida.\n“Quan era sergenta a Barcelona, de vegades, m’acostava amb un company de pràctiques a algú i sempre es dirigien a ell. Com passa amb una doctora i un infermer”\nHi ha coses que, malgrat ser inexplicables, passen. Els clixés són difícils de capgirar. Per exemple, aquells relacionats amb l’autoritat. I, sobretot, quan s’exerceix una professió que durant molts anys va ser eminentment masculina. “Quan era sergenta a Barcelona, de vegades, m’acostava amb un company de pràctiques a algú i sempre es dirigien a ell. Com passa amb una doctora i un infermer”, comenta l’Elena. I amb el seu somriure determinat i ferm afegeix: “Recordo situacions que membres d’algun col·lectiu m’havien dit: ‘Jo no parlo si no és amb un home’. La meva resposta era: ‘No hi ha cap home, t’ha tocat, hauràs de parlar amb mi’. Això sí que he vist que ha anat evolucionat”.\n“En aquesta feina, el teu melic desapareix. Una cosa que, de seguida, em va esglaiar va ser la solitud de la gent gran. Veure una persona morta que ningú havia trobat a faltar”\nParlant de l’autoritat, la Rut etziba un comentari que sorprèn i et deixa garratibada: “Nosaltres, sovint, anem a fer aixecament de cadàvers. Per tant, no tenim aquest problema”. Elles, de vegades, arriben en els moments més crítics. Com s’agafa distància per poder treballar de forma serena, impertorbable? Segons diria l’escriptor Truman Capote, en aquesta feina també cal sang freda. “Anar a buscar una persona morta fa que normalitzis el fet de veure un cos. M’afecta molt quan és algú amb qui m’identifico, per exemple, perquè ha realitzat una excursió que jo hagués pogut fer. Quan vaig començar, la majoria de cossos eren de persones més grans que jo, però ara ja no”. És en aquest moment de la conversa quan l’Elena i l’Esther, que havien restat en silenci escoltant la seva companya, indiquen que també volen explicar les situacions que més les han corprès. I arrenca l’Elena: “En aquesta feina, el teu melic desapareix. Veus i coneixes històries que mai hauries imaginat. Per exemple, quan has d’actuar en un accident de trànsit”.\nTotes tres han seguit camins diferents, cadascuna desenvolupa una tasca dins dels Mossos d’Esquadra. Però saben que gràcies a la seva feina han fet evolucionar el rol de la dona en un cos que, fins als anys 80, va ser eminentment masculí.\nL’Elena, abans de ser mossa, treballava en l’empresa privada i, segons assegura, vivia en una realitat paral·lela. “Una cosa que, de seguida, em va esglaiar va ser la solitud de la gent gran. Veure una persona morta que ningú havia trobat a faltar. Jo sempre pensava: ‘Els seus fills deuen viure a l’altre costat del Pacífic’. Però no, potser es trobaven en un altre districte de la ciutat de Barcelona. Això em fa molt pena, com també l’atenció a les persones amb brots psicòtics o amb problemes psíquics. I els intents de suïcidi”, narra la inspectora.\n“Impressionen molt els maltractaments a menors. Infants amb cigarretes apagades a l’esquena o amb ferides”\nPerò l’Esther, que porta més anys dins del cos, també n’ha vist de tots colors: “Jo, un any després d’entrar al cos, vaig formar part de la brigada de menors. I impressionen molt els maltractaments. Infants amb cigarretes apagades a l’esquena o amb ferides. Per sort, al llarg del temps vas desenvolupant mecanismes propis de resistència”. I hi ha una cosa que les protegeix, les ajuda a enfortir la seva cuirassa. Segons comparteixen totes tres, l’uniforme fa policia. “Jo sento una cosa especial quan me’l poso. De fet, durant dos anys vaig marxar del cos per exercir de cap de la policia local de Tossa de Mar i no m’hi trobava amb l’altra vestimenta. Em va costar molt acostumar-m’hi”, explica l’Esther. En canvi, l’Elena diu que ja ho ha normalitzat, però que sempre preferix anar uniformada, amb la gorra posada. És una manera de ser visible. “Quan he d’anar en un lloc de paisana no em sento tan còmoda”, assegura. I la Rut, per les activitats que desenvolupa, de vegades, agraeix passar una mica desapercebuda: “Nosaltres no portem galons. I quan anem a entrenar, a fer esquí de muntanya o en un rocòdrom, la gent no s’imagina que som policies i treballem amb més facilitat”.\nLes tres no es coneixien abans d’aquesta conversa amb l’equip de LA MIRA. Per això, la Rut, l’Elena i l’Esther es mostren satisfetes després d’haver compartit experiències i vivències.\nQuan es posen l’uniforme es transformen, però la vida seva va mutar quan van esdevenir mosses. “Aquesta professió m’ha fet millor persona. Em prenc les coses amb més tranquil·litat, observo molt. Dono importància al que realment ho és. I m’ha ajudat a saber escoltar a les persones, a trobar sempre les paraules encertades”, comenta l’Elena. I l’Esther ràpidament afegeix: “Ara sóc més tolerant”. Però també tenen clar que treballen diferent dels seus companys homes. La Rut ho veu cada dia: “La majoria són grans i forts, encara que entrenem igual. Però, per exemple, si entrem en una cova, jo sempre en surto menys cansada, perquè utilitzo molts elements tècnics, en canvi, ells fan més ús de la força”. Està convençuda que més dones s’acabaran incorporant a la unitat de muntanya, però vol que hi siguin aquelles que tenen clar que aquest és el seu lloc i perquè han superat totes les proves.\n“Els homes ens han marcat moltes pautes dins del cos; ara som nosaltres les que estem començant a establir nous patrons”\nAprecien els canvis que s’han anat consolidant promoció rere promoció, però reconeixen que elles no han tingut gaires referents femenins. “Els homes ens han marcat moltes pautes dins del cos; ara som nosaltres les que estem començant a establir nous patrons. Jo vull donar una imatge en positiu, però no puc agradar a tothom. Intento fer la meva feina i ser justa. No podem oblidar mai que som professionals de la seguretat i servidors públics”, comenta l’Elena.\nQuan es vesteixen amb l’uniforme i es posen la gorra, les mosses assumeixen un rol d'autoritat. Tot i així, asseguren que sempre exerceixen amb humanitat i respecte per intentar ajudar a la gent. Elles apareixen, també, en situacions límit.\nLa seva professió combina l’autoritat amb el tracte humà. Per això, quan l’Esther va saber que la seva filla també volia ser mossa li va donar dos consells: “Li vaig dir que es preparés i estudiés molt, perquè no li regalaran res. I també que tingués molt clar on entrava, perquè és un lloc on treballarà per a les persones i haurà de ser generosa amb la seva feina”. Ara toca començar a preparar el relleu. Ella va obrir el camí, ara la filla el pot seguir. Com ho ha fet l’Elena esdevenint inspectora i la Rut treballant a la unitat de muntanya. Pas a pas, fins a escalar el cim. Fins a arribar-hi.\n1 10 de juliol de 2019 21:19h


Especial activitats d'estiu: oci nocturn a Andorra\nEt presentem cinc propostes perquè gaudeixis de les millors nits d’estiu a Andorra.\nUn espai ideal per a compartir un bon vermut i música alternativa en viu. Més de 2.000 artistes han trepitjat l’escenari de la Fada Ignorant. També es realitzen presentacions de llibres, exposicions i festes temàtiques. A més, disposa de jocs de taula i monitors de televisió per a veure documentals, cinema mut i obres teatrals. Consulta l’agenda completa a www.fadaignorant.com\nLa Birreria d’Andorra\nGaudeix d’una excel·lent nit de ‘birras’ en la Birreria d’Andorra. Les millors cerveses del país i d’importació les trobaràs aquí. Situat en ple cor d’Andorra la Vella, pròxim a l’església Sant Esteve. Un espai que promet i en el qual passaràs un moment agradable amb amics.\nBowling en Lounge Andorra\nUn espai per a compartir en família o amb amics per a tots els públics. Disposa de 8 pistes de 16 metres de llarg i per als més petits de la casa té un circuit protegit amb baranes i bitlles més lleugeres. Si no t’agraden les bitlles, podràs optar pels dards i billars. També disposa d’una sala exclusiva per a fumadors.\nGaudeix de les millors pel·lícules del cinema en cinemes Illa Carlemany. Comèdia? Terror? Suspens? Superherois? Acció? Sigui com sigui, la pel·lícula que vols veure, la trobaràs aquí. Descobreix les pròximes estrenes a Andorra en la planta 2a de l’Illa Carlemany. Compra les teves entrades a www.cinemesilla.com\nNit d’estiu als museus\nUn any més, se celebra la nit dels museus a l’estiu. Aquesta nova edició compta amb 45 propostes nocturnes distribuïdes, entre el 15 de juliol i el 10 de setembre. La primera presentació es realitzarà el 15 de juliol, a Cal Pal, amb una proposta de l’ONCA i el Duo Mozart. Finalitzarà el 10 de setembre amb la visita nocturna a l’exposició Art en el vinil, un recorregut per les portades dels discos dels artistes més importants de les últimes dècades. La majoria de les activitats de les Nits d’estiu als museus són gratuïtes i limitades. Es recomana fer reserva prèvia. Descobreix la programació completa a www.museus.ad\nQualitat, serietat i creativitat en la merceria més gran del país


El veguer que va lluitar per la llibertat d'Andorra - FÒRUM.ad\nEl veguer que va lluitar per la llibertat d’Andorra\nOn: 09/04/14 22:25\nCharles Romeu va ser veguer francès amb gairebé mig segle de mandat i sempre va defensar la sobirania d’Andorra. Romeu va aportar modernitat alhora que va evitar que França envaís el país. Una vida plena d’anècdotes, que Ludmilla Lacueva ha recollit en la novel·la “L´home de mirada clara”, d’Editorial Andorra.\nCharles Romeu és l´home de mirada clara. El veguer francès més longeu que ha tingut Andorra va estar 47 anys en el càrrec, del 1887 al 1933 i ara se´n pot saber més gràcies a la tasca de recerca de Ludmilla Lacueva durant 12 anys entre arxius i descendents de l´home que va lluitar per la llibertat d’Andorra fins a l´extrem d´evitar-ne, fins i tot, la invasió. Lacueva explica com l’any 33 Romeu va sentir que França volia intercanviar Llíbia per Andorra i va alertar els andorrans.\nVa tenir un paper destacat en la construcció de carreteres, la línia telegràfica o la participació del país a l´Exposició Universal de París el 1889. Segons l’autora, “amb els seus esforços per portar minerals, vi, teixits i tot el que era típic d’Andorra va aconseguir guanyar el tercer premi”. El seu nomenament va fer desconfiar la mitra per la por que vingués a estendre la seva influència. Però tampoc comptava amb la simpatia dels francesos que li van imposar un adjunt, Josep Carbonell, i altres controls.\nLes dues dones de la seva vida, la tasca com a veguer i l´Andorra en què va viure es recullen en aquesta novel·la històrica que si bé està molt ben documentada també presenta alguna llicència que s´ha permès l´autora.\nPrevious Post: Cinca admet que amb els comuns l’expectativa era més ambiciosa\nNext Post: Una Ofrena floral i la conferència de Jordi Pasques van iniciar els actes del Centenari del naixement de l’Esteve Albert i Corb (1914-1995)


1954-1964 5.5 Evinrude HP Seahorse TNE-OP de la culata Projecte de Manteniment | Reparació del motor del vaixell forabord\nManteniment 1954-1964 5.5 Evinrude HP Seahorse TNE-UP Projecte de la culata\nSi hereteu un d'aquests motors de vaixells antics i no esteu segurs de la història, és una bona idea treure el capçal del cilindre i fer un cop d'ull al que hi ha a sota. Traieu les bugies. Utilitzant una clau 7 / 16, elimineu els deu cargols que sostenen el capçal del cilindre. Retireu suaument el capçal del cilindre del cárter per trencar el segell de la junta del capçal.\nHa de reemplaçar la junta de la culata per una de nova.\njunta de la culata Número de la part de la OMC 303438 NAPA / Sierra Número de la part 18-2885\nAra que el capçal del cilindre està apagat, netegeu-lo, netegeu-lo i inspeccioneu les parets del cilindre, els pistons i el capçal del cilindre. A més, inspeccioneu els passos d'aigua al voltant dels cilindres. Utilitzeu una mànega d'aire, bufar i netejar els passos d'aigua. He utilitzat un petit pinzell per netejar el carboni dels pistons i dins del capçal del cilindre. No deixeu-ho portar netejant aquest carboni. Si netegeu massa i baixeu al metall nu, podeu crear un "punt calent" al pistó. No cal que això sigui totalment net. Alguns de carboni són normals.\nabans de Neteja\nUna de les raons principals per treure els caps de cilindres a la màquina per assegurar-se que el cap no es deformi. Amb el temps, amb calefacció i refrigeració, especialment si el motor estava calent, el capçal del cilindre podria deformar-se. Com que no disposo d'una fresadora, simplement col·loqueixo un full de paper de vidre de gra fi sobre un tros de vidre o alguna cosa plana i moure el capçal del cilindre en un patró circular fins que la superfície d'acoblament sigui plana. Es pot dir quan la superfície és plana, ja que tindrà un metall nu i brillant en tota la superfície del capçal del cilindre.\nLubriqueu la nova junta del cap amb l'oli del cicle 2 i bolqueu el cap del cilindre cap enrere al bloc del motor. Els forats del capçal del cilindre no són simètrics perquè el cap no torni a funcionar correctament. És possible que hagueu de rotar el cap 180 graus si els perns no semblen linear. Assegureu-vos de no apretar més els cargols. Tothom sembla pensar que els cargols del cap necessiten ser molt ajustats. Això només deformarà el cap. De nou, només estreny la cambra a la vegada. Quan estreneu aquests cargols, heu d'acoblar els cargols enfront dels altres per obtenir la uniformitat fins que els tingueu a mà i després torneu a fer-los fins que tots estiguin tensats una quarta part al seu torn. D'aquesta manera el cap estarà unit uniformement al bloc.


Alaquàs torna a l'època medieval amb el tradicional mercat de festes majors :: elperiodic.com\n-Alaquàs torna a l'època medieval amb el tradicional mercat de festes majors :: elperiodic.com\nHistòria, artesania tradicional, art, espectacles, jocs d'enginy i la més variada gastronomia. Un any més l'Ajuntament d'Alaquàs es prepara per a omplir els carrers amb història i rememorar una de les èpoques més evocades en la literatura i el cinema. El Mercat Medieval torna a Alaquàs els dies 25, 26 i 27 d'agost, com sempre a la plaça de la Constitució, Sant Joan de Ribera i rodalies del Castell.\nAquests dies també estaran replets d'espectacles i tallers demostratius que traslladaran als allí presents a l'època evocada. Així, es realitzaran espectacles amb el grup Àrab Al Ibi, hi haurà música i dansa àrab i l'espectacle fix de trapezi "El Hada Estelar" teatre d'animació amb la companyia Luís Oviedo, exposicions de manuscrits segles XV-XVI, d'armes i Nosaltres els Càtars (xerrades), dansa amb l'associació cultural Ahlam d'Alaquàs i tallers demostratius.\nL'horari del mercat serà de 18:00 a 2:00 hores el divendres i dissabte i de 18:00 a 00:00 hores el diumenge.


OTAN, d’entrada vés a saber | Les aigües turbulentes\nOTAN, d’entrada vés a saber\nPublicat el 3 de desembre de 2013 per jordicc\nInsòlita l’enèsima amenaça que ens llança l’unionisme davant la perspectiva de la independència de Catalunya: quedaria fora de l’OTAN i per a ser admesa caldria l’aprovació de tots els estats membres. Ui, quina por.\nFa gràcia que ens diguin això quan va ser Catalunya un dels pocs territoris de l’estat que es va pronunciar nítidament pel “no” en el famós referèndum del 1986. Des d’aquesta perspectiva, sembla clar que el nostre país no voldria pertànyer a aquesta aliança militar quan ja es va pronunciar al respecte en el passat, i per tant l’espantall que mostra Espanya no ens hauria de fer ni fred ni calor. El problema és que el món del 2013 no és el del 1986. La guerra freda, en el context de la qual es va concebre l’OTAN ja és història, de manera que és agosarat donar per bona en l’actualitat l’opinió de la societat de fa 27 anys.\nLi convindria a la Catalunya independent pertànyer a l’actual OTAN, suposant que no li posessin traves? Doncs no ho sé. Sí que sé que la decisió definitiva, la prengués el Parlament o el poble sobirà en referèndum, estaria supeditada a una resposta prèvia, la pregunta de la qual encara no ens hem formulat: quin és el model de defensa que volem per al nostre estat? Catalunya, país de gent de pau però també del flower power, és notòriament refractària a plantejar-se aquest tipus de qüestions, però la defensa del país (exèrcit propi, política armamentística, aliances militars…) també s’haurà d’abordar, encara que faci mandra o no agradi gens. O què us pensàveu que era ser independents?\n[Imatge: papereta del referèndum de 1986; www.todocoleccion.net]\nUn pensament a “OTAN, d’entrada vés a saber”\nJRRiudoms el 4 de desembre de 2013 a les 0:26 ha dit:\nL’OTAN era una organització de caire militar. L’Aliança Atlantica era una organització de caire polític. Totes dues tenien molt estretes conexions, però o eren el mateix. Es podria dir que l’OTAN era l’estructura militar de l’Aliança Atlàntica. Tots els Estats membres de l’OTAN pertanyien a l’Aliança Atlàntica; però hi havien Estats (com França) que, pertanyent a l’Aliança Atlàntica, no pertanyien a l’OTAN.\nVeient l’acord del govern de l’Estat espanyol, i la pregunta que es va fer, les persones que no eren partidàries de l’entrada a l’OTAN (o, el que és el mateix, l’ “estructura militar integrada”) tingueren d’haver votar “sí” (en el suposat cas d’estar d’acord a pertanyer a l’Aliança Atlàntica). Les persones no partidàries de pertanyer ni a l’OTAN ni a l’Aliança Atlàntica, hagueren d’abstenir-se o votar en blanc.\nLiteralment, el “no” suposava un contrasentit i una trampa, ja que el “no” podria haver suposat diferentes “lectures”, totes contradictories unes amb les altres. Vista la facilitat semàntica del PSOE per dir “Diego” on havia dit “digo”, no es d’estranyar que el resultat haguera estat el mateix pel govern de l’Estat (o sia: “OTAN, de entrada sí; y también a la Alianza Atlántica”).\nMolts dels anti-OTAN els hi van posar fàcil les coses al govern fent veure que la pregunta era una cosa per una altre.


Avis legal | Aecat\nInicio > Avis legal\nAquestes condicions regulen l'ús del lloc d'internet www.AECAT.com, que la ASSOCIACIÓ D'EMPRESES CARROSSERES I TRANSFORMADORS, des d'ara AECAT posa a disposició dels usuaris d'Internet.\nwww.AECAT.com es reserva el dret a modificar les presents condicions d'ús amb l'objecte d'adequar a la legislació vigent aplicable en cada moment oa les necessitats derivades del funcionament del lloc web.\nAquestes condicions no exclouen la possibilitat que determinats serveis del lloc web, per les seves característiques particulars, disposin a més d'aquestes condicions generals, de les seves pròpies condicions particulars d'ús.\nLa utilització del web i, particularment, l'emplenament de qualsevol dels formularis en ell disponibles, atribueix la condició d'usuari del web i suposa l'acceptació plena i sense reserves per part de l'usuari de les presents condicions en la versió publicada per www.AECAT.com en el moment en què l'usuari accedeixi al mateix.\nA través del web de www.AECAT.com es facilita als usuaris l'accés i la utilització de diversos serveis i continguts (en endavant "els serveis") posats a disposició de l'usuari per AECAT i / o tercers proveïdors de serveis i continguts .\nwww.AECAT.com es reserva el dret a modificar unilateralment, en qualsevol moment, i sense avís previ, la presentació i configuració del mateix i dels serveis prestats a través d'ell, així com les condicions d'utilització.\nAmb caràcter general els serveis oferts a través del lloc web tindran caràcter gratuït. No obstant la utilització de determinats serveis del portal web estan o poden estar en el futur subjectes a contraprestació econòmica en la forma i termes que es determini en les condicions particulars del servei. Tampoc serà necessari, amb caràcter general, el registre com a usuari del web, però AECAT podrà en qualsevol moment modificar les condicions d'accés als serveis, inclòs el cessament de gratuïtat.\nL'usuari reconeix i accepta que l'ús dels continguts i serveis oferts per AECAT a la seva web es realitza sota el seu únic i exclusiu risc i responsabilitat.\nL'Usuari es compromet a utilitzar el lloc web i tot el seu contingut i serveis d'acord amb el que estableix la llei, la moral i l'ordre públic i d'acord amb les presents condicions generals d'ús i de les condicions particulars que, si escau , se li apliquen. Així mateix es compromet a fer un ús adequat dels serveis i continguts del web ia no emprar-los per realitzar activitats il.lícites o contràries a la moral i l'ordre públic, que atemptin contra els drets de tercers o que infringeixin els drets de la propietat intel.lectual i industrial , o qualssevol altres normes aplicables.\nL'usuari es compromet a no transmetre, introduir, difondre o posar a disposició de tercers qualsevol tipus de material i informació (arxius de so i imatge, fotografies, programari, etc) que siguin contraris a la llei, la moral, l'ordre públic i les presents condicions generals d'ús i particulars que li siguin d'aplicació. A títol merament enunciatiu i sense que tingui caràcter limitatiu o excloent, l'usuari es compromet a:\n* No introduir o difondre continguts o propaganda de caràcter racista, pornogràfic, d'apologia del terrorisme que atemptin contra els drets de les persones i el que estableix la legislació vigent.\n* No introduir o difondre a la xarxa programes de dades (virus, programari, etc.) Susceptibles de provocar danys en els sistemes informàtics del proveïdor, els seus proveïdors, clients o tercers usuaris de la xarxa d'internet.\n* No difondre, transmetre o posar a disposició de tercers qualsevol tema, informació, element o contingut que constitueixi publicitat il.lícita.\n* No transmetre publicitat no demanada o autoritzada, material publicitari escombraries, "cartes en cadena", "estructures piramidals" o qualsevol altra similar.\n* No introduir o difondre informació i continguts falsos o inexactes, que puguin induir a error en els receptors de les mateixes.\n* No suplantar a altres usuaris utilitzant les seves claus d'accés.\n* No difondre, transmetre o posar a disposició de tercers qualsevol informació, element o contingut que suposi una violació dels drets de la propietat intel.lectual i industrial, patent, marques, copyright, que corresponguin al portal oa tercers.\n* No difondre, transmetre o posar a disposició de tercers qualsevol tema, informació, element o contingut que suposi una violació del sector de les comunicacions i la legislació de protecció de dades de caràcter personal.\nAECAT no serà responsable dels errors que poguessin produir en les comunicacions, inclòs l'esborrat, transmissió incompleta o retards en la remissió, no comprometent-se tampoc a que la xarxa de transmissió estigui operativa en tot moment. Tampoc respondrà AECAT en cas que un tercer, trencant les mesures de seguretat establertes per aquest, accedeixi als missatges o els utilitzi per a la remissió de virus informàtics.\nAECAT no pot garantir la invulnerabilitat absoluta dels seus sistemes de seguretat, ni pot garantir la seguretat o inviolabilitat d'aquestes dades a la seva transmissió a través de la xarxa.\nAECAT no garanteix la licitud dels continguts de tercers als quals s'accedeixi a través del portal, ni la veracitat, exactitud, fiabilitat i utilitat dels continguts de què disposa el mateix.\nAECAT no controla, ni garanteix l'absència de virus informàtics en els serveis prestats per tercers a través del seu lloc web que puguin produir alteracions en els sistemes informàtics, equips, documents o fitxers electrònics emmagatzemats en el sistema informàtic.\nEls dispositius d'enllaç que el lloc web posa a disposició dels usuaris tenen per únic objecte facilitar als mateixos la recerca de la informació disponible a internet.\nAECAT no controla la utilització que els usuaris fan del seu web, ni garanteix que ho facin de manera conforme a les presents condicions. Tampoc garanteix els productes i serveis disponibles als llocs enllaçats ni assumeix cap responsabilitat per aquests productes o serveis.\nAECAT es reserva el dret a denegar o retirar l'accés al lloc web i / o als serveis en qualsevol moment i sense necessitat de preavís a aquells usuaris que incompleixin aquestes condicions.\nEn allò no previst en aquestes condicions generals, així com en la interpretació i resolució dels conflictes que poguessin sorgir com a conseqüència del mateix serà d'aplicació la legislació espanyola. AECAT i l'usuari, amb renúncia expressa a qualsevol altre fur, es sotmeten als Jutjats i Tribunals de Lugo per a qualsevol controvèrsia que pogués derivar de la prestació de serveis objecte d'aquestes condicions.\nAmb la informació que li proporcionem a continuació AECAT vol que vosté conegui quina és la política de privadesa aplicada pel que fa al es seves dades personals.\n¿Qui és el Responsable del tractament de les seves dades personals ?\nASSOCIACIÓ D'EMPRESES CARROSSERES I TRANSFORMADORS\nDomicili social: Floridablanca 55-57 Entlo. 08015 Barcelona\nTractem la informació que ens faciliti amb la finalitat de prestar els serveis contractats i, si escau, enviar-li les comunicacions informatives que puguin ser del seu interès.\n¿Quant temps conservarem les seves dades ?\nLes dades personals proporcionades es conservaran mentre no ens sol·liciti la seva supressió i quant les dades ja no siguin necessàries per a la finalitat que van ser recollides.\n¿Quina és la legitimació per al tractament de les seves dades ?\nLa base legal per el tractament de les seves dades és el seu consentiment i, si escau, l'execució contractual dels nostres serveis de gestoría i assessoria.\n¿A quins destinataris es comunicaran les seves dades ?\nLes seves dades no es cediràn a cap altre entitat, llevat d'obligació legal o consentiment exprés previ.\nPot exercir el seu dret d'accés a les dades personals, així como sol·licitar la rectificació de les dades inexactes o, si escau, sol·licitar la seva supressió quan les dades ja no siguin necessàries per a les finalitats que van ser recollides. També podrà sol·licitar la limitació, portabilitat i oposició del tractament de les seves dades, en determinades circumstancies i per motius relacionats amb la seva situació particular.\nEn el cas que no obtingui una resposta satisfactòria i desitgi formular una reclamació o obtenir més informació al respecte de qualsevol d'aquests drets, pot acudir a l'Agència Espanyola de Dades (www.agpd.es - C/Jorge Juan, 6 de Madrid).\nDarrera actualització de dilluns, 28 de maig de 2018 14:07


L’Hospital de Bellvitge va presentar un pressupost amb reducció de la despesa de un 5% en el que es contemplava: tancar la meitat de les unitats assistencials de l’hospital (en total en té 16 i la mitja de llits a cadascuna és de 28), 2 de les 3 UCIs, entre 15 i 20 quiròfans, tots els quiròfans de tarda, fusionar unitats creant-ne de pluripatològiques (amb la pèrdua de qualitat assistencial que això comportarà), mantenir només un quiròfan de urgències durant la nit, no renovar cap contracte a partir del 1 d’abril, etc. Es calcula que tot això suposaria l’acomiadament de més de 700 treballadors i cal tenir en compte que degut a que la taxa de temporalitat a la sanitat és del 30%, aquests es realitzaran sense indemnitzacions en la majoria dels casos. La resposta del govern davant aquestes propostes ha estat qualificar-les de insuficients i exigir una reducció del 13%. A l’Hospital del Mar se li ha exigit una retallada del 20%.\nEn el conjunt d’hospitals també s’ha plantejat disminuir la despesa en aigua, llum, calefacció, gases, bolquers, material quirúrgic i productes de neteja, reduir els dies de vacances i els d’assumptes personals, rebaixar els plusos per caps de setmana i guàrdies, canviar els llençols dels pacients amb menys freqüència, col•locar menys pròtesis i imposar la talla única en els uniformes. La setmana passada, els residents de Bellvitge es van assabentar de que l’hospital pretén no paga’ls-hi les guàrdies treballades durant el mes març.\nEvidentment, tot això es traduirà en un allargament de les llistes d’espera i visites al especialista, empitjorament de l’atenció, saturació de les urgències, etc. Tal i com es podia llegir a una pancarta de la mobilització al Hospital de Bellvitge el passat dijous “retalls a sanitat = morts”.\nLes gerències dels hospitals i la Generalitat estant intentant enganyar a la població dient que aquestes mesures son temporals. El que pretenen amb aquestes afirmacions és debilitar la lluita i crear un precedent històric del qual serà difícil recuperar-se.\nLa veritable intenció del govern, a més de fer recaure sobre la salut dels treballadors el cost de la crisi que banquers i empresaris han creat, es avançar cap a la privatització de la sanitat pública. Cal recordar que l’actual conseller de sanitat, Boi Ruiz, és el cap de la patronal hospitalària privada. Aquesta, amb tot l’atreviment del món, ja ha anunciat que les seves perspectives de negoci han millorat molt gràcies a les retallades. De fet, el propi Boi Ruiz va encoratjar als catalans a contractar una assegurança mèdica privada. A l’Hospital de la Vall d’Hebron ja han derivat pacients de la 5a planta a la Fundació Puigvert, la qual rebrà suculents beneficis sortits dels impostos dels treballadors.\nEl president de la Generalitat Artur Mas també ha demanat sacrificis als catalans per no ser “la generació més egoista de la historia”. És increïble la poca vergonya de la dreta catalana. Mentre els grans empresaris i banquers continuen obtenint beneficis escandalosos, gairebé superem els 5 milions d’aturats al Estat Espanyol, més del 60% de la població activa cobra menys de 1.000 euros (segons Hisenda) i el 20% de la població espanyola viu en condicions de pobresa (segons la OMS). Per si això no fos poc, des de que ha començat la crisi els diferents governs, central i autonòmic, no han fet més que aplicar mesures que han perjudicat als treballadors i han beneficiat als rics: consentiment de l’acomiadament centenars de milers de treballadors firmant els EROs, reforma laboral, reforma de les pensions, retallada en el sou dels funcionaris, la degradació de l’educació pública amb el Pla Bolonya i la LEC, supressió del impost de successions que ja només pagaven les grans fortunes, ajudes multimilionàries a les grans multinacionals i entrega de més de 150.000 milions d’euros a la banca per rescats o com aval. Diuen que no hi ha diners, però si que n’hi ha, els tenen els banquers i els grans empresaris. Només La Caixa, ja ha obtingut un benefici de 4869 milions d’euros durant el període 2008-2010.\nTambé s’ha utilitzat l’argument de que la sanitat catalana està sobre dimensionada, però les xifres demostren el contrari. Catalunya és la penúltima comunitat en inversió sanitària (4’3% del PIB) de tot l’Estat Espanyol (5’7%), el qual es troba molt per sota de la UE-15 (6’7%). També és mentida que Catalunya tingui molts treballadors públics. Tot i ser la comunitat amb més competències, té un rati habitants/treballadors públics molt elevat (24’3 Catalunya, 17 E. Espanyol, 12 França), i el 10’6% de empleats públics respecte la població activa, xifra que no només està per sota de la resta de països d’Europa, sinó fins hi tot per sota dels EEUU.\nQUE LA CRISI LA PAGUIN ELS CAPITALISTES, NO LA SANITAT PÚBLICA!


L'Associació Musical de la Vall d'en Bas reprèn els concerts d'estiu aquest divendres Can Trona - Garrotxa Digital\nComentaris tancats a L’Associació Musical de la Vall d’en Bas reprèn els concerts d’estiu aquest divendres Can Trona\nAquest cap de setmana, comença la divuitena edició dels concerts d’estiu de la Vall d’en Bas. El programa organitzat per l’Associació Musical La Vall d’en Bas s’allargarà tot el mes de juliol amb set concerts repartits en diferents llocs del municipi. El primer serà aquest divendres a Can Trona, a càrrec del grup Arcattia.\nAquest estiu a la Vall d’en Bas, la música tornarà a ser protagonista els divendres i dissabtes del mes de juliol. Arcattia donarà el tret de sortida, el divendres 6 de juliol a Can Trona, amb una proposta de concert centrada en la combinació entre la poesia de Màrius Torres i la música d’autors de referència. El programa comptarà amb artistes com Giulia Valle, GIO Solistes, Eva Fernández o Kebyart Ensemble, procurant repartir-los en els diferents pobles de la vall.\nLa novetat d’aquest any serà l’espai de Can Trona. S’estrenarà com a escenari aquest divendres i acollirà a tres de les set actuacions totals.\nLes entrades per poder assistir als concerts s’hauran d’adquirir al mateix moment de les actuacions i el preu serà de 7 euros. Els socis de l’Associació Musical La Vall d’en Bas tindran entrada gratuïta per a dues persones a tots els concerts.\nEl sector de la moda està actualment a l’alça. L’aparició de petits tallers de costura o empreses de patronatge, com és el cas de la garrotxina Patt Lab, en són un exemple. Una empresa arrelada a la comarca amb un objectiu clar: cobrir la necessitat clara…


Harry Potter en català -> Fanfictions -> Caradoc - Interludi: The Show Must Go On\nCaradoc - Interludi: The Show Must Go On\nEnviat el dia 03/09/2015 a les 11:16:59\nÚltima modificació 03/09/2015 a les 11:16:59\nInterludi: The Show Must Go On\nL'Emmeline va deixar les sabates tirades per qualsevol lloc i es va deixar caure al llit. Quin dia més intens... i encara no s'havia acabat. Però amb una mica de sort, passarien una tarda tranquil·la, que ja s'ho mereixien, ja.\nDesprés de l'enterrament, havien tornat tots tres a Londres i havien anat a dinar a la Marmita Foradada, que bullia de la gent que per fi podia sortir al carrer sense por. S'havien quedat xerrant una estona, però finalment l'Emmeline havia decidit que ja tocava deixar-los sols i havia tornat a casa al·legant que estava cansada. I no era mentida, tampoc. La veritat era que se sentia esgotada com ho havia estat poques vegades.\nI havia tornat a casa sabent que l'Amy i en Caradoc estaven junts, per fi! Semblava impossible... Tant de bo ho pogués veure la Dorcas, que sempre havia advocat per aquella parella. Anys enrere, ella i la Marlene havien fet una aposta perquè la Marlene deia que era impossible. En Benjy també hauria estat content; sobretot, perquè hauria vist la Marlene perdre una aposta. Això sí, que li hauria agradat!\nVa sospirar pensant en els tres Gryffindors i en com els agradava, ser majoria, al grup. Com havien canviat, les coses... ara només quedaven els dos Huffies i ella, la Ravenclaw.\n—Ja ens mereixíem alguna alegria, al grup, eh? Sempre has tingut raó, Dorcas. Sempre has tingut raó.\nA poc a poc, va notar com els ulls se li tancaven i no es va resistir a la son que guanyava terreny per primera vegada en molts mesos. I sabent que ara ja estaven tots fora de perill, va adormir-se sense malsons.\nEs va despertar de cop quan va notar un mussol que li picava el braç amb el bec. Que estrany... era un dels mussols de l'Orde del Fènix. Potser volien organitzar un sopar per celebrar que s'havia acabat i que havien guanyat.\nVa obrir la carta i hi va reconèixer la lletra de la professora McGonagall, tot i que li va ser complicat, perquè es notava que ho havia escrit de pressa i corrents.\nT'escrivim amb l'esperança que siguis a casa i estiguis bé. L'Orde del Fènix acaba de rebre un cop terrible. Uns cavallers de la mort esperaven en Frank i l'Alice a casa seva i els han atacat. Són vius, però no sabem si es recuperaran mai del tot. T'esperem a Hogwarts, on ens reunirem tots els membres de l'Orde per decidir el nostre proper moviment.\nL'Emmeline va notar que li faltava l'aire. No... no se suposava que s'havia acabat? Els Longbottom... havia d'anar a Hogwarts, havia de saber què havia passat. Ho sabien, l'Amy i en Caradoc? Ell hauria d'haver rebut el mussol... però els havia de passar a buscar.\nVa ser davant de la porta del pis de l'Amelia al cap de dos minuts. En Caradoc va obrir la porta ràpidament.\n—T'estava esperant. Anem?\n—I l'Amy? No ve?\n—Jo no sóc de l'Orde del Fènix, Em.\n—Ja no hi ha res que t'ho impedeixi. Els teus pares i el teu germà t'ho tenien prohibit, però... ara és diferent. Vine amb nosaltres a Hogwarts.\n—L'Orde és el vostre lloc, no el meu —va dir l'Amelia, tallant—. Me'n vaig a la Conselleria.\n—Però els hem d'anar a buscar!\n—No, Em. Seré molt més útil a la Conselleria. Ja estic a punt d'acabar els meus cursos de formació i aviat seré una integrant més del Wizengamot. I els penso posar a tots entre reixes. Aquest és el meu lloc.\n—I com els posaràs entre reixes si són en un altre país? Primer els hem de trobar!\n—I per això hi ha gent per tot. La Conselleria s'està reestructurant després de la guerra i caldran persones per portar-la on cal. I una d'aquestes persones seré jo. Vigileu.\nDit això, es va sentir un espetec i va desaparèixer.\n—M'hauries pogut ajudar!\n—No, Em. Hauries d'haver vist la seva cara quan s'ha adonat que no estàvem segurs. Ara no la penso deixar marxar perquè torni a pensar que la mataran i em farà mal. Si vol anar a la Conselleria, anirà a la Conselleria. I nosaltres hem de trobar aquests mal nascuts, i portar-los a l'Amy i ella els fotrà a Azkaban. I no sentiré una paraula més sobre aquest tema.\nL'Emmeline es va haver de mossegar la llengua. No servia de res, el sistema judicial. Si volien justícia, l'havien d'anar a buscar ells i no llepar el cul del Conseller. Però si això era el que volia fer l'Amy... endavant.\nElla buscaria la seva pròpia justícia.\nLlegit 426 vegades\nAntares_Black Enviat el 14/09/2015 a les 00:37:23\n#26129 He escrit 9 fanfics amb un total de 43 capítols\nQue curtet!! Minicapi ^^\n«Tant de bo ho pogués veure la Dorcas, que sempre havia advocat per aquesta parella». Em quedo amb això. El fet que en el passat la Dorcas i la Marlene haguessin fet una aposta al respecte... M'ha agradat. Jo crec que la Dorcas, com la Marlane, en Benjy i els altres, ho han vist. Els morts estan tan contents com els vius...\n«va adormir-se sense malsons», per fi.\nMcGonagall!!!!! Ooooh!!! Ai, en Frank i l'Alice!!! Ahir estaven bé...\n«(...) i aviat seré una integrant del Wizengamot. I els penso posar a tots entre reixes. Aquest és el meu lloc». Aquí l'Amelia ha estat bé. I ho ha dit molt sentidament.\nVal, ja hem plantejat un nou incident. Espero que la Molly li fes molt de mal, a la mala bruixa de la Bellatrix... I el seu marit, que es fes molt de mal quan va relliscar amb el sabó i es va matar... (això passa en la meva ment). Arriben al nivell de la gripau rosa... Als centaures!!!\n*Com la Gee no ho has mirat: Consellera. Millicent Bagnold. Però naturalment pots dir conseller, no té marca de gènere.\nmarta_ginny (Moderador/a FF) Enviat el 22/09/2015 a les 10:48:38\n#26163 He escrit 10 fanfics amb un total de 162 capítols\nEm fa MOLTA ràbia no haver mirat això de la Consellera, perquè mira que em vaig estar documentant sobre tot l'entorn de l'Amy i l'Em... i no sem va acudir de mirar això >.< Dishonor on me, dishonor on my cow!\nHe intentat fer que coneguéssim una mica els personatges que ja estan morts, per això hi he anat introduint aquests detalls. M'alegro que t'hagin agradat! I jo també crec que ho han vist... i estan molt contents del que ha passat!\nM'ha semblat important recalcar la diferència entre com veu la vida l'Amelia i com la veu l'Emmeline. Una creu en la justícia, l'altre la va a buscar fora dels tribunals. I l'afer d'en Frank i l'Alice també m'ha semblat que calia posar-lo i no passar-ho per alt entre el funeral dels Potter i la nit en què desapareix en Caradoc.\nVinga, més, més, que sóc a la uni i estic tenint una classe fructífera xDDD\nginny loovegod Enviat el 30/09/2015 a les 22:31:29\n#26198 He escrit 1 fanfics amb un total de 8 capítols\nAquí va el comentari del segon capítol!\nLa veritat és que ha estat curt però intens! Per una banda tenim el Caradoc i l'Amy junts, cuuuuuuquis ^^ M'encanta l'Em fent de celestina, i com pensa en el que haguéssin dit els seus companys. Em fa una peneta, aquest grup! :'(\nI obviously, la carta. Jopetitas. Se m'ha oblidat de dir-ho al comentari anterior, sempre havia cregut que l'embogiment dels Longbottom havia sigut anterior a la mort dels potter! Probablement ets tu qui tens l'ordre correcte (O potser la Rowling no ho ha aclarit mai? no idea), però se m'ha fet estrany llegir coses dels longbottom quan encara estan bé... Estrany bo, per això. Molt trist. Però bo.\nI és que em sembla que t'haurem de donar el títol de l'experta en drama! Jopetillas tu sí que saps crear situacions heavys, d'aquelles que fan que et vulguis ficar al llit i no sortir fins l'endemà. Els contrasts que has creat en aquest capítol m'han semblat molt guais. I has representat molt bé el patiment de tots els personatges, tot i que la guerra ja s'ha acabat... pff :(\nbueno, vaig a llegir el següent! espero de veritat que tot acabi bé :)


En el període comprès entre l'estiu de 2004 i l'estiu de 2005 les precipitacions són molt escasses a tota la península Ibèrica. Aquesta situació meteorològica deriva a la sequera més extrema mai registrada des de 1947, quan s'inicià la recollida sistematitzada de dades a l'Estat. La falta d'aigua genera múltiples problemes socioeconòmics i ambientals que afecten tot el territori català. Al maig la Generalitat aprova el Decret de sequera per estalviar aigua. A partir de la tardor de 2005 la sequera s'alleugereix, gràcies a les pluges, per bé que no solucionen del tot els problemes de dèficit hídric acumulats des de 2004.\nA grans trets, el clima de Catalunya és mediterrani temperat. Pluviomètricament es caracteritza per uns hiverns i uns estius secs, llevat del Pirineu, i una primavera i una tardor plujoses. Analitzat amb més detall a Catalunya s’hi distingeixen quatre variants climàtiques: són mediterrani litoral, a la costa, mediterrani amb tendència continental, a l’interior, d’alta muntanya, al Pirineu, i atlàntic, a la Vall d’Aran. Aquesta diversitat presenta una gran variabilitat pluviomètrica. La precipitació oscil·la entre els valors inferiors als 400 mm de mitjana anual, a la Depressió Central, i els valors superiors als 1.200 mm de mitjana anual, al Pirineu. El clima mediterrani té una variabilitat pluviomètrica interanual important, amb alternança d’anys de sequera amb anys plujosos.\nLes precipitacions de l'any 2005\nEn climatologia, quan es parla de precipitació, el període temporal de referència és l’any hidrològic, que va del dia 1 de setembre d’un any al dia 31 d’agost de l’any següent. En l’informe de l’any hidrològic 2004-2005, elaborat pel Servei Meteorològic de Catalunya (SMC), destaca que cap de les estacions meteorològiques de la xarxa del SMC assolí la seva corresponent mitjana climàtica de precipitació. Amb aquest situació de dèficit hídric es trencava amb la tendència apuntada els quatre anys hidrològics anteriors, en els quals els valors de precipitació acumulada eren iguals o per damunt de la mitjana climàtica.\nL’any hidrològic 2004-2005 només va ser normal (precipitació d’entre un 90 i un 110% respecte a la mitjana climàtica) a la Vall d’Aran, al nord del Pallars Sobirà i al nord del Ripollès. Va ser sec (precipitació d’entre un 30 i un 90% respecte a la mitjana) a les comarques del litoral i a les de l’interior gironines, i molt sec (precipitacions per sota el 30% de la mitjana) a les comarques centrals, a les de ponent i a les del Prepirineu. En moltes de les poblacions dels darrers àmbits geogràfics esmentats la precipitació acumulada d’aquell any hidrològic fou per sota els 200 mm; és a dir unes xifres similars a la mitjana climàtica del litoral d’Almeria, de clima àrid. És exemplar el cas extrem d’Alcarràs (Segrià) que, l’any hidrològic 2004-2005, només recollí 137,8 mm de precipitació.\nA l’hivern de 2005 les nevades van ser escasses a gairebé tot el Pirineu. Això impedí acumular reserves d’aigua en els embassaments més importants, els quals s’omplen amb els rius nascuts a l’àmbit pirinenc. La pluja de la primavera fou molt escassa i va marcar en molts casos rècords històrics per la seva migradesa. El mes d’abril, amb precipitacions mitjanes altes per tot Catalunya, va ser molt sec arreu. A Lleida es van recollir 3 mm, quan la mitjana climàtica del mes és de 48 mm; a Barcelona es van recollir 15 mm, quan la mitjana és de 51 mm, i a Girona 20 mm, quan la mitjana és de 73 mm.\nA l’estiu les pluges, a diferència de les estacions precedents, es van ajustar al patró pluviomètric de Catalunya, és a dir, va ser sec arreu però amb precipitacions normals en relació amb la mitjana al Pirineu. Per tant la sequera tingué continuïtat. A la tardor, en canvi, la tendència canvià de signe. Segons l’informe de l’any hidrològic 2005- 2006 del SMC, que recull la pluviometria de la tardor de 2005, la precipitació s’acostà a la mitjana d’aquesta estació de l’any a gairebé tot Catalunya. Les comarques menys beneficiades van ser el Pallars Jussà, la Vall d’Aran, la Cerdanya i la Noguera on la precipitació va estar entre el 70 i el 90% respecte a la mitjana. Les comarques més beneficiades van ser les més orientals amb superàvits de precipitació que superaren en un 190% a la mitjana. Les precipitacions van ser especialment abundants a la costa gironina, amb inundacions al Baix Empordà. La població empordanesa amb més precipitació de la tardor va ser Castell d’Aro, amb 587,8 mm. Les pluges de l’Empordà es registraren molt concentrades en l’episodi de l’11 al 16 d’octubre i del 9 al 16 de novembre. Les precipitacions de tardor ajudaren a fer que moltes mitjanes anuals de precipitació de les comarques de la costa s’acostessin a la mitjana climàtica normal. Malgrat aquesta consideració la pluja de la tardor fou una solució parcial, ja que la terra estava molt eixuta i les reserves dels embassaments molt minvades perquè la sequera s’arrossegava des de l’estiu de 2004. A més a més, les precipitacions abundants de final de 2005 van ser a la costa i no al Pirineu, és a dir, on cal que plogui per omplir els embassaments.\nLa resta de l’Estat, segons el Resum Anual Climatològic de l’any 2005 de l’Institut Nacional de Meteorologia (INM), també es caracteritzà pel dèficit hídric. Segons l’informe va ser sec o molt sec, a tota la península, incloses les comunitats autònomes de l’angle nord-oest peninsular, de clima atlàntic. Al setembre M. Teresa Fernández de la Vega, vicepresidenta primera del Govern de l’Estat, informà que la insuficiència de pluges va fer que l’any hidrològic 2004-2005 fos el més sec des de 1947 a tot l’Estat, quan s’inicià la recollida sistematitzada de dades.\nEl dèficit hídric implicà un ampli ventall de conseqüències socioeconòmiques i ambientals que afectaren tot el territori. Entre les més importants hi hagué pèrdues econòmiques en el sector primari, restriccions del subministrament d’aigua per a ús domèstic en alguns municipis, restriccions del subministrament d’aigua per usos agrícoles i industrials a més del 90% de municipis de Catalunya, amenaça de restriccions d’aigua per a ús domèstic a les grans ciutats i diversos problemes ambientals.\nConseqüències en el sector agrícola, ramader i forestal\nLa sequera derivà en pèrdues econòmiques molt importants en el sector primari. En les activitats agrícoles la sequera afectà tant els conreus de secà com els de regadiu. En els primers per l’absència de precipitacions i, en els segons, per la manca de reserves d’aigua en els embassaments. Els cereals de les comarques lleidatanes van ser els primers conreus perjudicats, amb pèrdues, en alguns casos, del 100% de la collita. La fruita seca, l’oliva i la vinya quedaren afectades per la insuficiència de pluges, tant a les comarques tarragonines com a les lleidatanes.\nDe regadiu, la xarxa de canals de les comarques de ponent que reguen camps de fruita i horta adoptaren diferents estratègies per dossificar les reserves d’aigua dels pantans. Per exemple, la Comunitat de Regants del Canal d’Urgell a la primavera tancà alguns dies el canal per allargar la temporada de reg. L’adopció de totes aquestes mesures extremes va fer que la producció dels conreus de regadiu minvés notablement. El mes de juliol el Departament d’Agricutura Ramaderia i Pesca (DARP) estimà que la producció agrícola de 2005 disminuiria un 7%. Segons la mateixa font, les comarques del Bages, el Solsonès, Osona, el Gironès, la Segarra, l’Urgell, el Segrià, el Pallars Jussà i l’Anoia, al juliol, eren les més perjudicades.\nEn el sector de la ramaderia, la manca d’aigua per abeurar el bestiar en les comarques del Prepirineu i de ponent comportà el transport d’aigua en camions cisterna. Aquest fet apujà molt els costos d’explotació del bestiar. Els sectors més perjudicats van ser l’oví i el cabrum. En l’àmbit pirinenc la transhumància estival s’hagué de fer fins a la Vall d’Aran, la comarca menys afectada per la sequera. A la resta del Pirineu, les pastures estaven molt seques. L’eixut afectà també els boscos i derivà, d’una banda, en un elevat risc d’INCENDIS i, de l’altra, en l’assecament de molts arbres a causa de l’estrès hídric, tal com succeí a la serra del Montsec. Aquests problemes forestals van anar en detriment de la producció silvícola.\nLa minva de les reserves d'aigua i les restriccions\nA mesura que avançava l’any, les reserves d’aigua dels embassaments i dels aqüífers decreixien gradualment. Això comportà restriccions en el subministrament, sobretot, per a usos agrícoles i industrials. A final de gener, més de quaranta nuclis de població lleidatans ja patien restriccions d’aigua. El mes de maig ja eren setanta-quatre nuclis de població de vint-i-dos municipis de les comarques de Lleida. Aquest fet comportà que camions cisterna subministressin aigua tant per al consum humà com per al bestiar. Paradoxalment, les comarques més afectades van ser l’Alta Ribagorça, el Pallars Jussà i l’Alt Urgell, és a dir, demarcacions, segons els climatòlegs, plujoses.\nAtès que a la primavera no va ploure, època en la qual es confiava a recuperar la normalitat pluviomètrica, el Govern aprovà el decret de sequera (Decret 93/2005, de 17 de maig), amb el vistiplau de l’Agència Catalana de l’Aigua (ACA), ens públic adscrit al Departament de Medi Ambient i Habitatge (DMAH). El decret tenia la finalitat d’adoptar amb immediatesa mesures d’estalvi i d’aprofitament més eficient de l’aigua emmagatzemada per tal d’abordar el dèficit de pluges a totes les comarques. L’aplicació del decret va permetre, a final d’agost, estalviar l’aigua equivalent a quaranta- tres dies de consum.\nA la primera setmana de juny la sequera ja afectava el 95% dels municipis de Catalunya. Aquest fet comportà que l’ACA, aplicant les mesures del decret de sequera, restringís parcialment els subministrament d’aigua en els usos agrícoles i industrials per estalviar-la. S’arribava a aquesta situació en una setmana en què els embassaments de les conques del Ter i del Llobregat, que subministren aigua a les comarques de Barcelona i Girona, estaven per sota del 45% de la seva capacitat. En aquell moment, el conjunt de conques hidrogràfiques també estava per sota del 50%, excepte les conques de la Muga i del sistema Siurana-Riudecanyes.\nA l’estiu les reserves van continuar decreixent. Les pluges de tardor van alleugerir la sequera. El retorn de les precipitacions van evitar restringir el subministrament per a l’ús domèstic a més de la meitat de la població de Catalunya. Tot i així, el mes de novembre encara hi havia una seixantena de poblacions amb restriccions. Els embassaments, a final de novembre, es van situar al 47% de la seva capacitat.\nLes reaccions i les mesures de les administracions públiques\nEl Ministeri de Medi Ambient (MMA) va fer els primers tocs d’alarma per la sequera a final de 2004. El gener de 2005 Cristina Narbona, ministra de Medi Ambient, ordenava a les confederacions hidrogràfiques i a les comunitats autònomes que enllestissin els plans especials per afrontar la sequera. Les reaccions polítiques es multiplicaren a final de la primavera, quan la sequera s’agreujà per l’absència de pluges primaverals.\nAl maig Narbona acusava el govern anterior, del Partit Popular, d’endarrerir els plans especials contra la sequera. A més a més, afegia que la situació extrema del 2005 era una “magnífica ocasió” per “reconsiderar el model de consum de l’aigua” de l’Estat (PLA HIDROLÒGIC NACIONAL. La ministra anunciava que en aquell moment s’estaven fent inversions per un valor de 300 MEUR per pal·liar el problema. Segons Narbona, l’aplicació de mesures previstes en el Programa Agua, com per exemple la inversió en plantes dessaladores, ja donaven el fruit. En aquest context, la ministra titllava d’”inútil” el transvasament de l’Ebre perquè el riu no podia cedir aigua en casos com la sequera de 2005.\nL’aprovació, al maig, del decret de sequera fou la mesura més important presa pel Govern català. El decret preveia diferents nivells d’emergència i prioritzava el subministrament domèstic de l’aigua, un ús prioritari segons la legislació. El decret obligava les companyies d’aigua i tots els municipis a presentar mesures d’estalvi d’aigua i a aplicar-les, fet que no s’acomplí al 100%. El decret de sequera es modificà (Decret 187/2005, de 6 de setembre) per dossificar encara més les reserves i garantir, així, l’aigua per a ús domèstic fins a la primavera de 2006. El decret era d’aplicació fins a final de 2005, per bé que es derogà a final de novembre gràcies a les precipitacions i a la millora dels embassaments.\nL’ACA aplicà moltes mesures perquè es complís del decret de sequera. Entre altres coses, ordenà el transvasament d’aigua de l’embassament de Sau al de Susqueda per aprofitar més bé els recursos. Sancionà diferents hidroelèctriques per fer un ús intensiu de l’aigua que va fer que alguns trams de rius importants s’assequessin i que això generés una elevada mortaldat de peixos. Va reptar les companyies d’aigües a aconseguir un aprofitament millor de les aigües subterrànies. Aquesta darrera mesura derivà en una agra polèmica entre l’ACA i Aigües de Barcelona (AGBAR) per l’explotació dels aqüífers del delta del Llobregat. L’ACA retreia que aquesta companyia, per interessos empresarials, prescindia de l’aprofitament de les aigües del subsòl. I AGBAR, per la seva part, replicava que l’aprofitament dels aqüífers comportaria una sobreexplotació de pous, amb el perill consegüent de la contaminació i la salinització de l’aigua. A la tardor l’ACA proposà construir una tercera planta dessaladora, a més de la ja existent a Blanes i la projectada DESSALADORA DEL PRAT DE LLOBREGAT.\nAl maig molts municipis lleidatans, a través dels consells comarcals, reaccionaren a la sequera i els seus efectes amb sol·licituds al Govern de Catalunya. Per exemple, Xavier Pont (Convergència i Unió (CiU)), president del Consell Comarcal del Pallars Jussà, demanava a la Generalitat la declaració de zona catastròfica a la comarca pels danys a l’agricultura i a la ramaderia, petició que des del DARP es desestimà. També des de ponent el president de la Diputació de Lleida, Isidre Gavín (CIU), sol·licitava ajuts econòmics a la Generalitat per poder pagar part del cost dels camions cisterna amb què se subministrava aigua als municipis amb restriccions. La resposta del Govern fou positiva i dotà amb el doble de recursos econòmics previstos la iniciativa perquè els municipis de Lleida poguessin assimilar els costos extraordinaris derivats de la sequera extrema.\nEl DARP, el mes de maig, duplicà l’import dels préstecs que concedia l’Institut de Crèdit Agrari a agricultors i ramaders per afrontar les pèrdues per la sequera. No obstant això, aquestes mesures es consideraven insuficients pels diferents sindicats i organitzacions de pagesos. Una bona mostra del descontent del sector van ser les diferents manifestacions que van fer els agricultors per posar de manifest la manca d’ajuts de les administracions celebrades a Lleida i a Barcelona durant l’estiu.\nA mitjan juliol Salvador Milà, conseller de Medi Ambient i Habitatge, durant una visita als terrenys de la futura dessaladora del Prat de Llobregat i a la planta potabilitzadora d’Abrera, explicà que gràcies a les inversions el país, a partir de 2008, podria suportar qualsevol sequera. Per aconseguir aquest objectiu el Govern preveia invertir 1.535 MEUR, el 60% dels quals sortirien dels fons europeus de cohesió. Segons el conseller, aquests diners s’havien de destinar a la millora de l’aprofitament dels aqüífers i a la construcció de noves dessaladores i depuradores. Milà afegia que calia estalviar aigua tot fent-ne un ús responsable.\nEl Ministeri de Medi Ambient, en la línia de l’estalvi d’aigua que proclamava Milà, endegà al juny una campanya publicitària que donava tota una sèrie de consells per reduir-ne el consum. La campanya afegia que, si tothom seguís els consells, a Espanya es podrien arribar a estalviar fins a 2.500 milions de litres a l’any. La campanya també advertia que un 25% de l’Estat ja estava desertitzat. En relació amb la desertització, durant unes jornades celebrades per la Fundació Santander Central Hispano i la Fundació Diversitat, Narbona declarava que totes les comunitats autònomes patien risc de desertització, excepte Astúries, Galícia, Cantàbria i el País Basc. També afegia que gairebé el 50% del territori català patia el risc de esdevenir un desert.\nhttp://www.mma.es/secciones/total/agua.htm - enllaç trencat?\nLA SEQUERA (2005)


L'illa de Lesbos: Quan calmin els mals vents, tornaré\nPortada del llibre de la Pilar Francés, "Quan calmin els mals vents, tornaré"\nDes de fa temps, i ho saben la meva família i amics, vull visitar alguns dels indrets del sud de França que conformen la "ruta de l'exili" republicà. Començaria per trepitjar la sorra de la platja d’Argelers, on els francesos van instal.lar de pressa i corrents alguns dels mig mil.lió de refugiats republicans; després continuaria amb la visita a la Maternitat d’Elna, i acabaria al Museu Memorial de l’Exili de La Jonquera.\nCada any penso a apuntar-me a les rutes que organitza el Museu d'Història de Girona però, quan m'adono, ja ha passat el dia o aquell diumenge tenia altra cosa a fer. I no he trobat ningú prou interessat en el tema que em vulgui acompanyar quan ho he demanat. Es tracta d’una excursió especial i emotiva, i no vull anar sola. Entre aquestes i d'altres excuses no he anat encara, i mira que tinc ganes!.\nAlguns amics em pregunten el motiu del meu interès per l'exili republicà, si no tinc cap familiar exiliat. Jo tampoc ho entenc, la veritat.\nPerò tal com la protagonista del llibre “El azul de la Virgen” de Tracy Chevalier, que pateix i viu en el seu propi cos els dolors físics i mentals d'una noia del segle XVI, jo també vaig plorar sobre la tomba d'Antonio Machado, el nostre poeta estimat i desgraciat, quan vaig visitar-la ja fa uns quants anys. No sé què em va passar. Suposo que va influir l'estat de deixadesa en què es trobava. També tinc altres moments "blaus de verge", com quan travesso la frontera de La Jonquera direcció França. En el cotxe i mirant a través de la finestra no puc evitar pensar, en blan i negre, en les caravanes d’exiliats, soldats d'Incerta glòria derrotats, mares amb nens, avis, embarassades...Els imagino fugint l’any 1939 sota els avions italians i alemanys que els bombardejaven. Total, per anar a caure... a l'infern d’Argelers.\nAmb tots aquests antecedents, quan la Pilar Francès em va dir que havia escrit un llibre sobre el seu avi i l’exili a França, vaig pensar que segur que m’encantaria, i així ha estat. "Quan calmin els mals vents, tornaré" és el llibre que havia estat esperant sobre aquest tema. I no m'ha defraudat en absolut.\nEl llibre és un autèntic homenatge als seu avis Josep i Pietat, a tota la seva família, i de retruc als exiliats del la guerra civil . I també als que es varen quedar a Catalunya. No va ser fàcil per a ningú. A través d’en Josep Francès els lectors vivim en primera persona totes les misèries que els exiliats varen patir en el seu dia a dia als camps de concentració i les de després com a treballadors forçosos i fugint del nazisme. Amb el llibre he après també que va haver exiliats que varen marxar en vaixell.\nHe pogut posar nom a les fotografies i imatges tantes vegades vistes. Com va dir l'escriptor Jaume Cabré a la presentació del seu llibre “Jo confesso” a Gerri de la Sal, a la qual vaig tenir la sort d’assistir, necessitem els personatges dels llibres, que donen veu i ànima a totes aquestes persones. L’avi Josep, però, no és un personatge inventat, sinó que va existir. I tal com diu la Pilar Francès, tot el que s’explica en el llibre és autèntica veritat. No hi ha res inventat. A través d’en Josep coneixerem els patiments i misèries de les persones senzilles, que varen participar en la guerra civil espanyola, perquè era el seu deure, que van perdre aquesta guerra i que varen pagar un preu massa alt sense haver tingut gaire a veure en el conflicte.\nAquest llibre també m’ha fet pensar en el personatge real de "El monarca en les sombras” de Javier Cercas. Com la Pilar Francès va fer, també Javier Cercas va investigar sobre la vida del tiet de la seva mare, Manuel Mena, i va intentar esbrinar per què un noi de 18 anys va decidir allistar-se al bàndol en aquest cas el nacional, i morir per les seves idees, equivocades, però les seves.\nRetornant al llibre de la Pilar Francés, haig de dir que m’ha agradat també perquè ens transporta a un Sant Feliu de Guíxols d’altres temps, al poble mariner que un dia va ser, al temps dels primers turistes de famílies burgeses, i a la meva estimada Conca. Jo també estimo aquell Sant Feliu que vaig conèixer quan anava a l'Institut, i que ja no existeix.\nQuan acabeu de llegir el delicat llibre, que conté també unes precioses i entranyables fotografies i cartes familiars que la Pilar ha tingut el gust de mostrar-nos, quan hagueu tancat la contraportada, només us demano una cosa: dediqueu un petit instant a pensar que aquesta història no s’ha acabat. L’avi Josep viu encara. Es troba a l’illa de Lesbos...\nPerrymason a 3:28\nEspero que 2019 ( 2016 , 2017 i 2018 no ha estat possible) sigui l'any que que l'Illa de Lesbos torni a ser un referent per a les lesbianes i no per als refugiats. Desde noviembre de 2016 podréis leer todos las entradas en catalán y en castellano. Lilladelesbos.blogspot (catalán) Laisladelesbos2.blogspot (castellano)


Alfonso Méndiz: La nostra és una professió que pot canviar el món, omplir-lo d’esperança\n/ Alfonso Méndiz\n"La nostra és una professió que pot canviar el món, omplir-lo d’esperança"\nPer Miquel Marín, 13.09.2018\nA l’Alfonso Méndiz li agrada parlar. No en va és el degà de la Facultat de Ciències de la Comunicació de la nostra universitat, des de fa dos anys i mig. I vam xerrar –una conversa de deixeble a mestre– d’aquest període al capdavant de la Facultat: de la gestió diària per millorar la docència i impulsar la internacionalització, de generar recerca i establir xarxes amb altres facultats; del comunicador d’avui, obert al món, i de l’ètica que hauria d’imperar, si busquem fer un món millor: almenys, és a què volem tendir els que hem decidit emprendre l’aprenentatge d’aquesta professió. I també vam parlar d’històries, ja que així va començar a ‘fer-se’ aquest degà: passant del cinema a la publicitat –és catedràtic en aquesta disciplina–, començant, encara que pugui semblar estrany, per la Filologia.\nCom és això que va començar per la Filologia?\nSí. Així és, en certa manera… Des de sempre m’ha agradat molt llegir i escriure. Amb 17 anys havia escrit diversos contes i una obra de teatre: m’encantava explicar històries i em semblava que la Filologia era el camí per aprendre a explicar-les. Però amb el temps vaig descobrir que on de veritat se n’aprenia era en la comunicació. Ho vaig tenir clar i vaig decidir reenfocar-hi el meu futur.\nDe Navarra, a Màlaga, acabant de nou a la seva ciutat natal, amb una escala a Los Angeles…\nAmb escala, concretament, a la Universitat de Califòrnia, UCLA. Volia fer un postgrau relacionat amb el cinema i em va semblar que el millor era cursar-lo a prop de Hollywood, oi? Hi vaig fer un diploma de guió i producció cinematogràfica, però el millor de tot va ser que vaig poder fer pràctiques a la productora de Jerry Ziesmer, ajudant de producció de Francis Ford Coppola. Hi vaig aprendre com es fa una pel·lícula, de principi a fi.\nParlant de cinema, li agrada el d’avui?\nM’agrada el cinema que explica històries, tant l’actual com el clàssic. El cinema clàssic té l’avantatge d’haver decantat les pel·lícules i haver-se quedat només amb les que ens diuen alguna cosa, independentment que llavors l’escenografia i els efectes especials estiguessin encara a les beceroles; l’important són les històries que expliquen aquests films i l’evolució dels personatges que hi veiem. Però això també es troba en el cinema actual, tant en pel·lícules innovadores com Dunkerque o El gran showman, com en les que segueixen tenint un gust clàssic: com el musical La la land o la pel·lícula muda que va triomfar també als Oscars, The Artist.\nDesprés d’haver tocat tots els camps de la comunicació –cinema, periodisme i publicitat–, què creu que els uneix?\nJo diria que conflueixen en el desig de comunicar quelcom rellevant a través d’una història. Un comunicador és un narrador d’històries interessants i humanes: la gran història periodística del que avui ha passat a Síria, o la petita de com viu una castanyera d’Olot, a la qual tothom explica els seus problemes; la història d’una sèrie fictícia i allunyada en el temps, que ens parla, però, de temes molt propers (la família, l’amistat, el dolor, la solidaritat); o la d’una marca que ens involucra i ens promet un canvi rellevant en les nostres vides. Totes són comunicació.\nHistòries que, de vegades, no són veritables: em refereixo a les fake news, tan en voga, últimament… Està en crisi la comunicació?\nJo diria que està en crisi la comunicació que no respecta el públic. Ja no interessen les notícies que destil·len acidesa i visió negativa. La gent no va als mitjans per omplir-se d’amargor. La gent n’espera informació objectiva i enriquiment personal: llegeixo coses per saber, per despertar noves idees, per buscar optimisme; per ser millor persona, en definitiva. Per què es parla tant de fake news? Perquè molts s’han desentès de la veritat, i destil·len escepticisme, ironia, desencís. El periodisme ha de recuperar la il·lusió i la missió de servei.\n“Aquesta no és una professió per a cínics”: ho va citar recentment.\nEn efecte, ho vaig voler recordar als estudiants que acabaven l’any passat: és el títol de l’obra més coneguda de Kapuscinski. Ho deia després d’una llarga experiència en llocs variats i de vegades inhòspits (també va ser corresponsal de guerra). Sens dubte, Kapuscinski ha estat un dels grans periodistes del segle XX, i al final dels seus dies no apostava per la crítica ni per la ironia. Apostava per la il·lusió i per considerar l’informador com un servidor dels seus conciutadans. Aquesta és una gran professió que pot canviar el món, omplir-lo d’esperança, fer-lo millor… Fake news? El problema, potser, és que hi ha un excés de vanitat, de confiança en el propi judici (que porta a no contrastar les fonts), i una falta de rigor i de valors ètics.\nPer què aquesta preocupació seva per les qüestions eticojurídiques de la comunicació?\nPerquè la nostra professió afronta, en tots els seus àmbits, molts dilemes ètics cada dia. És clar que totes les professions influeixen d’una manera o altra, però aquesta afecta els 7.500 milions de persones que vivim al planeta. Tots ens comuniquem amb moltes persones cada dia: enviem missatges per les xarxes socials, rebem i aportem idees a Internet, llegim notícies a la premsa i mirem pel·lícules i sèries de televisió, etc. Els professionals que estan darrere de cada un d’aquests mitjans poden aportar optimisme o desencant, esperança o desil·lusió, solidaritat o egoisme. Per això sempre m’ha semblat que cal enfocar l’aprenentatge i la formació dels futurs comunicadors des de la responsabilitat ètica, molt abans que des del coneixement tècnic. El que ha de tenir molt clar un comunicador és que la seva actitud i visió sobre les persones influeix poderosament en el públic, i que el món serà millor o pitjor segons com sigui ell, com a persona i com a comunicador.\nAixò és un repte per als estudiants d’aquests graus, oi?\nSí, és clar! Per això, necessiten formar-se bé, forjar un criteri propi basat en conviccions i en un aprenentatge reflexiu, i no en les modes o en el que és políticament correcte; buscar sempre la veritat; respectar les persones per sobre de la pròpia llibertat d’expressió; i concebre la tasca de la comunicació com un servei als seus iguals, molt per sobre de l’èxit professional.\nPensa que és la direcció presa per la comunicació en general?\nSeria el desitjable. La realitat és que la comunicació cada vegada està més tecnologitzada i fiscalitzada. Els cercadors i les xarxes socials ho saben tot sobre nosaltres i ens ofereixen comunicacions a mida, ofertes comercials ajustades al nostre perfil. Precisament per això, la comunicació necessita ser cada dia més humana. Perquè, o serveix per a què siguem millors persones, més solidàries i obertes als altres, o no serà comunicació sinó incomunicació.\nEn realitat, estem parlant de reptes que valdrien més enllà de la nostra facultat. Després de tants anys en la docència, com veu l’estudiant d’universitat?\nI tant que són reptes per a tothom! En aquest sentit, jo diria que l’universitari –qualsevol–, a més de formar-se un criteri propi, ha de tenir un afany gran per saber coses: primer, fent créixer la il·lusió de conèixer a fons la pròpia especialitat, i després, obrint la ment per dialogar amb professors i estudiants d’altres àrees. I tot això, en un clima de convivència i de servei a la societat. És compatible aquest desig de servir amb el de destacar, de deixar empremta en els altres. Perquè la ciència que un adquireix només aconsegueix la seva plenitud quan serveix per crear i consolidar un món millor. En definitiva, el veig com algú que s’esforça per saber, per conviure i per servir.\nQuin creu que és el repte d’un degà i, concretament, d’un degà de Comunicació?\nJo diria que, en el meu cas, és un repte triple: primer, col·locar cada persona –des del professorat, fins a l’alumne, passant pel personal d’administració i serveis– en el lloc on pugui ser més útil i més feliç (i per això és important saber escoltar); segon, anticipar els canvis acadèmics i professionals per mantenir actualitzada la formació que els estudiants requereixen; i tercer, impulsar una millora constant en la docència i la investigació. Això exigeix comprendre que el que és urgent és la docència, que mira sempre al present i és font de nous estudiants; però el futur està en la investigació: és la que permet l’avanç del coneixement, i també la que posiciona les universitats en els rànquings. Però totes dues són importants i han de compenetrar-se. Un degà ha d’impulsar les dues dimensions, sense deixar que cap de les dues es quedi enrere.\nMés de vint anys a la Universitat de Màlaga, a punt d’aconseguir la càtedra i amb un grup de recerca consolidat i un bon equip de doctorands: per què va acceptar el lloc de degà de Comunicació a UIC Barcelona?\nSi et dic la veritat, em va seduir la idea d’impulsar un projecte de facultat apassionant que estava en un moment clau: a punt de sortir de l’ou. Vaig pensar que podia aportar la meva experiència i tots els meus contactes amb els degans i els catedràtics de Comunicació (alguns dels quals ja han vingut per aquí). Volia també internacionalitzar la facultat, amb l’establiment d’acords amb universitats estrangeres de prestigi i el foment de la mobilitat dels estudiants. I, finalment, impulsar la recerca, creant un doctorat sòlid, amb línies de treball ben definides, i possibilitant que el professorat s’acredités i aconseguís sexennis. A poc a poc estem treballant en aquesta direcció: temps al temps.\nEl periodisme ha de recuperar la il·lusió i la missió de servei\nUn comunicador és un narrador d’històries interessants i humanes\nEl que ha de tenir molt clar un comunicador és que la seva actitud i visió sobre les persones influeix poderosament en el públic\nEl món serà millor o pitjor segons com sigui ell, com a persona i com a comunicador\nCal enfocar l’aprenentatge i la formació dels futurs comunicadors des de la responsabilitat ètica, molt abans que des del coneixement tècnic\nL’universitari, a més de formar-se un criteri propi, ha de tenir un afany gran per saber coses\nPer què es parla tant de 'fake news'? Perquè molts s’han desentès de la veritat, i destil·len escepticisme, ironia, desencís\n'Fake news'? El problema, potser, és que hi ha un excés de vanitat, de confiança en el propi judici (que porta a no contrastar les fonts), i una falta de rigor i de valors ètics\nO la comunicació serveix per a què siguem millors persones, més solidàries i obertes als altres, o no serà comunicació sinó incomunicació\nVaig decidir venir aquí perquè em va seduir la idea d’impulsar un projecte de facultat apassionant que estava en un moment clau: a punt de sortir de l’ou


El govern reactiva l'homenatge a Montserrat Carulla després de la crítica pública del fill\tEl govern reactiva l'homenatge a Montserrat Carulla després de la crítica pública del fill\nCultura anuncia una nova ajuda per a adaptar obres literàries valencianes en projectes audiovisuals\tCultura anuncia una nova ajuda per a adaptar obres literàries valencianes en projectes audiovisuals\n[VÍDEO] Troballa única a la Mediterrània dins les àmfores d'un vaixell romà enfonsat a les illes Formigues\t[VÍDEO] Troballa única a la Mediterrània dins les àmfores d'un vaixell romà enfonsat a les illes Formigues\nUnides Podem acusa el PSOE de no negociar la llei de l’audiovisual i amenaça de tombar-la\nEl president del grup parlamentari d’Unides Podem al congrés espanyol, Jaume Asens, ha assegurat que la seva formació “està més a prop del no que del sí” en la votació de la llei de l’audiovisual. En aquest sentit, ha acusat el PSOE de no haver negociat el contingut de la normativa i d’haver-la portat de manera unilateral al consell de ministres d’ahir.\nEn declaracions als mitjans als passadissos del congrés, Asens ha lamentat que el PSOE hagi decidit de no fer cas les peticions d’Unides Podem de negociar el contingut de la llei. De fet, ha criticat que la formació de Pedro Sánchez hagi preferit parlar “amb un partit de l’oposició”, en referència a ERC, abans que amb el seu soci de govern.\nPrecisament ahir, després d’aprovar-se el projecte de llei al consell de ministres, el portaveu d’ERC al congrés, Gabriel Rufián, va refusar públicament el redactat de la llei i va acusar el PSOE de fer servir trampes per no complir l’acord sobre les quotes de català, gallec i èuscar a totes les plataformes de streaming, no només a les establertes a l’estat.\n“El que ha de fer el PSOE és negociar aquesta llei perquè estem més a prop del no que del sí”, ha insistit Asens, que ha detallat les propostes d’Unides Podem no han entrat al redactat del projecte de llei. De totes maneres, ha dit que el partit intentarà d’incloure-les durant el termini d’esmenes al congrés.


Esports – MANIFEST\nTennistes professionals, aficionats, entrenadors, àrbitres, en conjunt, part activa i present del tennis català, volem manifestar que no som aliens als problemes ni als canvis socials i polítics que viu Catalunya. De la mateixa manera, volem manifestar que tenim la voluntat de posar-hi el nostre gra de sorra per trobar solucions. La reivindicació esportiva de […]\nVersió resumida del manifest que es va llegir a l’acte de presentació del 18 de juliol: Tots els sota signants i convocants d’aquest acte, així com molts que no han pogut firmar-lo ni ser-hi presents per evitar que la seva activitat esportiva professional se’n vegi ressentida, tots, en conjunt, part activa i present de la […]\nLa reivindicació esportiva de Catalunya ve de molt lluny. De fet, Catalunya va participar del naixement de l’esport modern al segle XIX amb la creació d’entitats i de diverses competicions, així com amb la fundació d’algunes de les primeres federacions internacionals, com les de rugbi i excursionisme. I possiblement n’hagués participat de més si no […]


Tu Decideixes: M'agradaria agrair a...\nPublicat per Artur Grau a 10:30\nAnònim 25 d’abril de 2013, a les 11:20\nMoltes felicitats per aquesta activitat! Tot el blog a mesura que te'l vas llegint es molt interessant i hi han entrades veritablement importants com per reflexionar en moltes coses. Però concretament aquesta, segons el meu parer, és molt important tenir-la present i treballar-ho amb els infants. Sempre volem que ens agraeixin les coses , però pocs cops o menys dels que s'hauria agraïm als altres el que fan per nosaltres. Per tant enhorabona! Segueix amb aquesta proposta del blog que és molt enriquidora per tots aquells qui el llegim.


Barcelona Rossini Opera Festival - UPCArts, amb la complicitat del TRESC\nUPCArts amb la complicitat del TRESC\nTEATRE I MÉS CINEMA CONCERTS MUSEUS MENJAR I BEURE ACTIVITATS I RUTES ESPAIS LLIBRES CULTURA&TECNOLOGIA\nBarcelona Rossini Opera Festival\nDel 3 de maig al 20 de juny\nTeatre Romea - Barcelona\nQuè passa quan dues persones que s'acaben de conèixer obren el cor i es confessen obertament els seus anhels i, després de parlar una estoneta, entreveuen que comparteixen un objectiu comú? Doncs passa que les il·lusions es materialitzen en projectes i allò que semblava quimèric i llunyà, esdevé realitat. En poques paraules així va ser.\nEl Barcelona Rossini Opera Festival és fruit de la capacitat d'expressar els somnis en veu alta. I ara, el Grup Focus veu com, després de molt temps, es reobre la fossa del Teatre Romea i es reprèn una llarga tradició lírica interrompuda i l'Òpera de Cambra de Barcelona aterra per compartir i celebrar al cor de la ciutat, la música de Rossini i el talent dels seus artistes.\nConferència: Rossini al Romea amb Ramon (Gener)\nRamon Gener farà les funcions de mestre de cerimònies del BROF, ens descobrirà secrets i l'evolució de l'òpera bufa.+ Info\nDimarts 8 de juny a les 20:00h\nÒpera en un acte estrenada a Venècia l'any 1812. Luigi Prividali, va adaptar una comèdia d'Eugène Scribe i Gioachino Rossini.+ Info\nDel 10 al 13 de juny\nRecital de peces de concert, àries i duets semirepresentats, escollits entre els personatges còmics i lírics del catàleg rossinià.+ Info\nDivendres 11 de juny a les 18:30h\nFou la tercera de les cinc farses que l'empresari Antonio Cera va encarregar Rossini pel teatre San Moisè de Venècia.+ Info\nDel 17 al 20 de juny\nTaller: L'òpera bufa de Rossini\nEl ballarí, coreògraf i director d'escena Xevi Dorca aporta la seva experiència en el gènere bufo.+ Info\n17 i 18 de juny\nArts Escèniques Òpera\nC/Hospital 51, 08001 Barcelona\nDates: Del 3 de maig al 20 de juny\nde dimarts a diumenge de 16:30h i fins a una hora abans de l'inici de la funció\nTeatre Romea - Barcelona Afegeix a calendari Afegeix a calendari de Google\nPresentació de la Temporada 21/22 del LICEU\nSorteig de 5 Invitacions dobles per a la presentació de la Temporada 21/22 del LICEU\nRamon Gener farà les funcions de mestre de cerimònies del BROF, ens descobrirà secrets i l'evolució de l'òpera bufa.\nÒpera en un acte estrenada a Venècia l'any 1812. Luigi Prividali, va adaptar una comèdia d'Eugène Scribe i Gioachino Rossini.\nRecital de peces de concert, àries i duets semirepresentats, escollits entre els personatges còmics i lírics del catàleg rossinià.\nFou la tercera de les cinc farses que l'empresari Antonio Cera va encarregar Rossini pel teatre San Moisè de Venècia.\nEl ballarí, coreògraf i director d'escena Xevi Dorca aporta la seva experiència en el gènere bufo.\n"Speer" és una obra que posa la política i Europa davant del mirall de la seva història recent.\nFins al 30 de maig\nRecordem les activitats que ens han acompanyat aquest 2020!\nJa entrats al mes de març i, agafant una mica de distància de la inèrcia boja del 2020, volem fer una última mirada enrere per fer balanç tot recordant aquells moments que, malgrat tot, també ens han aportat unes bones dosis de benestar.\n26 DE FEBRER per TRESC


Per Josep PorcarDivendres, 6 abril, 2012gener 26th, 20225 Comments\nInici » Entrades » Si són de dolor\nDos quarts de vuit del matí. Camí de l’Hospital Provincial de Castelló, prenc nota mental d’un home alt, repentinat i estirat, amb posat de maniquí dins d’un trage gris amb corbata verda. Contempla fixament el seu gos, concentradíssim a escorporar-se (el gos, no l’amo) a la soca d’una agònica palmera de la ciutat. Endormiscat encara, cabdelle estranyes sensacions i idees per enquadrar aquest bodegó insuls que presencie, amalgama d’elegància i dejecció, com a llòbrec emblema de la negació de la lluita de classes o de la imminent desaparició del Fons de Garantia de Dipòsits, exhaurit a cops de rescat [saqueig] bancari…\nQuina cobertura tindran ara els nostres dipòsits? No cap. Inert, el gos del maniquí té la mirada dels cadàvers, buida i freda, a l’infinit esbatanada. La visió dura cinc passes meues, però arribe encara a comprovar la resurrecció del cadellet que, alleujat, mou la cua. Heus? Com Rajoy després d’un retall. Camí de l’hospital, pense en una altra ponada: m’inspeccione el dit que tinc inflamat des de fa mesos, que em fa mal des de fa mesos, que em té de baixa des de fa mesos, i que m’han hagut de suturar per segona volta, aquesta en un quiròfan. Calcule inútilment el que encara em queda d’una rehabilitació que, a diari, em fa gairebé plorar de dolor. Em vaig prometre que, si més no, deixaria ben anotada la negligència del metge inepte –i barat, probablement, per a la Generalitat– de l’Hospital General de Castelló que va ometre l’ecografia, que va sargir aquest dit meu de manera superficial i que, per dins, tenia el tendó central seccionat. A la sala de rehabilitació, mentre espere el físio, el wifi de l’hospital em permet llegir que «la Iglesia católica no sufre recortes». De puta mare, em dic. Em mire desdenyosament les cicatrius del dit sempre tumefacte i em pregunte quanta serà la morfina que, dues plantes més amunt, deixaran de rebre o hauran d’implorar els malalts de càncer. És en eixe moment que s’han esvanit els meus dubtes: els ciutadans estem del tot legitimats per a l’acció directa si el governants continuen indiferents i inconseqüents amb els crits de dolor.\nEntrada anteriorNo és austeritat, és opressió\nEntrada següentLa vaga pixel·lada\nJoan Andrés ha dit:


Què has de saber per aquestes eleccions? - Unió Patronal Metal·lúrgica\nUnió Patronal Metal·lúrgica / Actualitat / Què has de saber per aquestes eleccions?\nS’ha publicat la normativa de participació per a les eleccions del 14 de febrer, una data que serà la definitiva després de la darrera decisió del TSJC. Així doncs, recollim els diferents aspectes a tenir en compte per a les nostres empreses. Les instruccions remeten també a la participació de les persones treballadores, mitjançant l’Ordre TSF 19/2021 de 27 de gener, (DOGC de 29 de gener).\nDiumenge dia 14 de febrer de 2021, les empreses concediran a les persones treballadores que tinguin la condició d’electors un permís retribuït de com a màxim 4 hores dins la jornada laboral que els correspongui perquè puguin exercir el seu dret a vot en les eleccions al Parlament de Catalunya de 2021.\nAquest permís té caràcter no recuperable, serà retribuït amb el salari que li correspongui com si hagués prestat els seus serveis normalment, i s’ajustarà al següent:\n• Si la jornada laboral coincideix parcialment amb l’horari d’obertura dels col•legis electorals, i la coincidència és com a màxim de 2 hores, no cal concedir l’esmentat permís.\n• Si la jornada laboral coincideix amb més de 2 hores i menys de 4 amb l’horari d’obertura dels col•legis electorals, es concedirà un permís de 2 hores.\n• Si la jornada laboral coincideix amb 4 o més hores amb l’horari d’obertura dels col•legis electorals, es concedirà un permís de 4 hores.\n• Si la jornada laboral no coincideix ni total ni parcialment amb l’horari dels col•legis electorals, les persones treballadores no tindran dret a cap permís.\n• Si el dia de la votació, la jornada laboral és inferior a l’habitual, legal o convinguda, es reduirà proporcionalment la durada del permís.\n2.- Determinació del moment d’utilització de les hores\n• Correspon a l’empresari/a, determinar les hores d’utilització per a la votació que han de coincidir amb l’horari dels col•legis electorals.\n• Si el salari a percebre per a les persones treballadores amb dret al permís està constituït en part per una prima o incentiu, la part esmentada es calcularà d’acord amb la mitjana percebuda per a les persones treballadores pel concepte esmentat en els 6 mesos treballats immediatament anteriors.\n• Per a l’abonament del salari pel temps utilitzat per votar, les empreses tenen dret a sol•licitar als seus treballadors l’exhibició del justificant acreditatiu d’haver votat, expedit per la mesa electoral corresponent.\n• Les persones que el dia 14 de febrer de 2021, no gaudeixin de descans laboral, i acreditin la condició de membres de mesa electoral o d’interventors, se’ls concedirà el permís retribuït corresponent a la jornada completa del dia 14 de febrer. A més, un permís corresponent a les 5 primeres hores de la jornada laboral del dia immediatament posterior (15 de febrer).\n• Aquests permisos, de caràcter no recuperable, es retribuiran per l’empresa un cop justificada l’actuació com a membre de mesa o interventor. La retribució es portarà a terme en els mateixos termes que en l’apartat anterior.\n• Les empreses han de concedir un permís retribuït per tota la jornada del dia 14 de febrer de 2021, a totes les persones que acreditin la condició d’apoderats.\n• Si alguna de les persones que acreditin la seva condició de membre de taula, interventor i/o apoderat, hagués de treballar en el torn de nit en la data immediatament anterior a la jornada electoral, l’empresa, a petició de la persona interessada, ha de canviar el torn perquè pugui descansar la nit anterior a les eleccions.\nEs concedirà un permís, retribuït i de caràcter no recuperable, de com a màxim 4 hores lliures, dins de la jornada laboral que els correspongui, a l’efecte de poder emetre el vot per correu, a les persones treballadores que realitzin funcions lluny del seu domicili habitual o en altres condicions de les quals es derivin dificultats per exercir el dret de sufragi el dia de les eleccions, d’acord amb el que estableix la normativa laboral vigent