Nicolau II de Rússia - Revista CriTeri\nHome Cort d'Apel·lació Nicolau II de Rússia\nNicolau II Romanov, assassinat el 1918 juntament amb tota la seva família i alguns servidors, fou el darrer tsar de Rússia. El 1981 va ser reconegut com a màrtir per l'Església russa a l'exili, i fou canonitzat el 2000 juntament amb tota la seva família: una canonització molt discutida per l'església (tant la catòlica com l'ortodoxa), fet que no ens ha d'estranyar si tenim en compte que pels seus súbdits fou Nicolau el sanguinari.\nHaver estat ‘el darrer de' sempre dóna a un personatge certa aurèola tràgica, i encara més el fet d'haver estat assassinat. Un no pot evitar certa aprensió davant l'escena: tota la família és reunida als soterranis d'un casalot a Ekaterinburg, i allà un grup d'homes armats els maten a trets. Maten el tsar Nicolau (de 50 anys), la tsarina Alexandra (46), les seves filles Olga (22), Tatiana (21), Marie (19), Anastàssia (17) i el tsarèvitx Alexis (13). Després, rematen els cossos a cops de baioneta, i segons alguns testimonis amb trets al cap (els detalls són discutits). Juntament amb la família reial maten també la gent que aleshores acompanyava la família del tsar: el doctor Ievgeni Botkin, la minyona Anna Demidova, el criat Alosisius Trupp i el cuiner Ivan Kharitonov. La història és farcida, malauradament, de personatges que ha patit morts tràgiques, que eren ben innocents, i que no per això han estat canonitzats. És clar que no eren Tsars...\nLa Rússia actual és una república, si més no formalment, però no es pot evitar la sensació que és una república que enyora l'època que tenia una família reial. Com moltes altres repúbliques, d'altra banda. Si encertadament o equivocadament, és tot un altre afer. La pregunta és, doncs, si Nicolau és un personatge digne de ser enyorat.\nUn viatge a Rússia fet fa un parell d'anys, que va incloure una visita al Palau de Sant Petersburg (el Peterhof), em va deixar bastant parat. No per la profusió d'ostentació de la riquesa del tsar – que podia arribar a extrems extravagants – sinó per l'atmosfera de recuperació del personatge a nivell popular. L'època soviètica no s'estava de qualificar el personatge com un autèntic enemic del poble rus. Ara, el poble rus sembla entestat a redimir-lo. La botiga de souvenirs era farcida de tassetes, platets, records amb l'anagrama imperial i l'escut dels Romanov, reproduccions de la vaixella del palau. També, llibres en anglès i també en rus (lectura per als propis russos, per tant!), àlbums de fotografies de la darrera família imperial. En tinc un a casa, i llegir-se'l deixa bastant atònit; no pas pels detalls que explica de la vida familiar del tsar – molts d'ells bastant normals i casolans, llevat naturalment dels que fan referència a l'hemofília del tsarèvitx Alexis –, sinó més aviat pel to general. El lector té la sensació de llegir un ‘Hola!' a la russa, una mena de reportatge de la casa d'Isabel Preysler però amb els personatges canviats. Les qualitats humanes de tots i cadascun dels membres de la família reial hi són descrites abastament; en surt un quadre de conjunt que cal qualificar d'encisador. Però llavors, per què la revolució de 1917? Tots els fets explicats pels panegiristes de la família reial són coneguts i comprovats, i de les qualitats humanes del tsar no en dubta ningú; la qüestió és com fer-ho encaixar amb el sobrenom de Nicolau el sanguinari, que li van donar els russos de la seva època.\nEls historiadors actuals estan dividits. Tots estan d'acord a qualificar-lo de personatge obtús i inadequat per al càrrec. Tothom li reconeix les seves qualitats humanes – de les quals també parlarem –, però insisteixen que per un historiador són irrellevants davant el fet que fou un mal Tsar, i el seu regnat una època de sofriments per al poble rus. De fet, els testimonis contemporanis de Nicolau II eren molt durs amb el seu monarca.\n‘Què serà de mi? I què serà de la pobra Rússia?'\nConsta que aquestes van ser les paraules que va exclamar Nicolau II quan, el 1984, es va veure convertit en tsar, per la mort del seu pare, Alexandre III. Com si s'adonés del pes immens que li acabava de caure al damunt. Potser al capdavall, malgrat la seva intel·ligència tirant a mitjaneta, era conscient que havia heretat un país que es trobava en una situació molt dura. Per jutjar un rei sempre cal parlar de quina herència ha rebut. I això que és vàlid per a qualsevol rei, ho és encara més per Nicolau II. Podríem arribar a la conclusió que difícilment se'l pot acusar de res, atès que va rebre un país que ja no tenia solució, un país en allò que ara anomenaríem un punt de ‘no-retorn'. Més aviat seria just dir que no havia heretat una situació fàcil; però va tenir autèntiques oportunitats per redreçar el seu país, que va desaprofitar d'una manera estúpida.\nU. Una herència dramàtica\nLa Revolució Francesa es pren normalment como el començament de l'anomenada Edat Contemporània, l'edat de la industrialització, del proletariat, del maquinisme i del desenvolupament científic i tecnològic. L'Edat en la qual (almenys a Occident) l'Església ha vist desaparèixer bona part del seu poder temporal, si no tot, i on – encara més important, encara que molts no se n'adonin – ha crescut més que en qualsevol altra època un segment de la població per al qual el mot Déu no té cap significat.\nA aquesta Edat, els diferents països d'Europa hi han arribat més o menys preparats. D'alguns països es pot ben dir que la seva entrada en aquesta era ha estat sobtada i dolorosa, en el sentit que els seus habitants s'han trobat de sobte amb un món que no entenien, del tot diferent del que els seus pares i avis havien conegut i per al qual els havien preparat. Rússia n'és un exemple. Un país que entrava al segle XIX amb un fort endarreriment respecte dels seus veïns europeus – França, Anglaterra, Holanda, Itàlia –, no només pel que feia a l'economia sinó també pel que feia a la seva estructura social i política. Tan europeu en tantes coses – una noblesa refinada i afrancesada –, tan medieval en altres – per exemple, encara existien els serfs de la gleva. Un país marcat per una religió pròpia – el cristianisme Ortodox – que el feia independent de les autoritats eclesiàstiques de la resta d'Europa, començant pel papat, l'autoritat del qual no era reconeguda per cap rus, i menys pel Tsar. Un país amb una estructura social esclerotitzada, del tot inadequada per enfrontar-se als reptes d'aquella nova època. I al capdamunt de tot, un autòcrata amb poders absoluts, que precisament garantia de continuïtat d'aquell ordre social i econòmic responsable de l'endarreriment del seu país.\nEls primers emperadors russos del segle XIX no van fer altra cosa que empitjorar-ho tot. Alexandre I, vencedor de Napoleó, estava impregnat d'ideals liberals i humanitaris, però només com a impuls humà i sobretot estètic: mai no va dur aquests ideals a la pràctica. En molts aspectes fa pensar en Carles III d'Espanya, un altre monarca impregnat d'una modernitat més estètica que no pas real. Rússia era alguna cosa més que un dels països més endarrerits d'Europa, social i econòmicament: era, a més, un autèntic estat policial. Alexandre I compartia la paranoia – magistralment retratada per Stendhal, sobretot a El Roig i el Negre – que a tot Europa feia veure al poder polític, nobles i clergat, conspiracions revolucionàries a cada cantonada. Però mentre que a Europa les tensions es van traduir en canvis polítics, a Rússia no. Un canvi polític és una esperança de millora, la plasmació que treballar per millorar les coses té eventualment alguna utilitat. Un nou règim promet llibertat i justícia, i sobretot pa. Potser després no voldrà – o no podrà – complir del tot el programa; però la impressió generalitzada que un país va endavant, encara que no es converteixi en Xauxa, és un antídot contra la desesperació col·lectiva. França va patir diversos canvis de règim el segle XIX, i no diguem Itàlia o Alemanya, que es van crear com a estats precisament durant aquest segle. Anglaterra gaudí d'una estabilitat remarcable, però es tracta d'un cas apart: amb totes les limitacions que vulguem, es tractava d'una monarquia parlamentària, on els diferents actors dels conflictes socials (almenys, molts d'ells) tenien vies d'expressió. Aquest no fou el cas de Rússia, país immens on l'immobilisme polític, la repressió policial sistemàtica, impossibilitaven els canvis i s'oposaven a la resolució dels problemes del país.\nNicolau I (regnat: 1825-1855), germà petit d'Alexandre I (que no va deixar cap fill legítim), fou el paradigma d'aquesta manera de governar. Tot just arribat al poder va haver de reprimir una revolta. Durament, és clar. La por paranoica a la Revolució (en sentit ampli: qualsevol ànsia de canvi) el feu crear un cos policial, l'anomenada Tercera Secció de la Cancelleria, que controlava des de l'alta política fins la correspondència privada dels ciutadans. Una mena de Stasi, en definitiva. El cap d'aquesta policia era un dels personatges polítics més poderosos del país. Nicolau I buscava l'aïllament del seu país respecte d'idees revolucionàries o liberals provinents d'Europa, i la manera més òbvia de fer-ho era mitjançant l'aïllament físic, pur i simple.Va restringir fortament l'entrada d'estrangers, i va reduir-ne dràsticament el nombre a les universitats. La censura fou fortíssima, no només pel que feia a les idees (quelcom que fou catastròfic per a universitats, diaris i revistes), sinó també pel que fa a la religió. Ortodòxia, autocràcia, nacionalisme, fou el lema d'aquest rei. La implantació forçosa del cristianisme ortodox a un país tan catòlic com Polònia va provocar en els polonesos un ressentiment ferotge. Pel que fa al nacionalisme, no cal dir que es va expressar en forma d'expansionisme militar. Guerres contra Pèrsia, contra Turquia, guerres per afavorir la revolta grega (cal recordar que culturalment parlant la Rússia ortodoxa era la gran hereva de l'Imperi Bizantí), i després, el 1853, la Guerra de Crimea, també contra Turquia. Però aquesta vegada havia anat massa lluny: Anglaterra, França i Austria es van alarmar, i van recolzar Turquia en contra de les aspiracions hegemòniques del Tsar. Aquesta guerra va tenir un aspecte interessant: fou la primera on es va evidenciar que l'exèrcit rus era d'una qualitat més que discutible. Un anunci premonitori dels desastres militars que costaran la corona al seu besnét, Nicolau II.\nLa construcció dels primers ferrocarrils russos fou potser l'únic fet positiu (per als russos) del regnat de Nicolau I. Per la resta, fou un tsar desastrós. I va deixar al seu successor una Rússia que era el més semblant que puguem imaginar a una olla a pressió. Un país esgotat de guerres (la guerra de Crimea encara no s'havia acabat quan Nicolau I va morir), esclerotitzat per una repressió brutal que havia buidat les universitats, amb una majoria de la població a la misèria, amb tensions als països ocupats (Polònia, països bàltics, Finlàndia), sotmesos a una russificació forçada i ferotge.\nLa família del tsar Alexandre II (avi de Nicolau II). El tsar és assegut. El seu hereu Alexandre III és el segon començant per la dreta. Mentre que Alexandre II va intentar conduir Rússia cap a una via de reformes (que incloïa una Constitució), Alexandre III fou decididament retrògrad, i va fer marxa enrere a pràcticament totes les iniciatives del seu pare. Alexandre II va morir en un atemptat, fet que Nicolau II no va oblidar mai.\nDOS. Una oportunitat per a Rússia\nPerò amb el seu fill, Alexandre II (1855-1881), va semblar que el país s'auto-concedia una oportunitat de sortir del cul de sac on estava ficat. L'exèrcit rus havia estat derrotat a Sebastopol el 1855, l'any de la mort de Nicolau I, i Alexandre III es va adonar que el país estava literalment exhaust. Va signar la pau de París (1856), amb el resultat humiliant que Rússia no estava autoritzada a tenir flota de guerra al Mar Negre; va renunciar a totes les conquestes del seu pare. Al capdavall, quin sentit tenia tenir un imperi tan gran si el país es trobava al límit del col·lapse econòmic? Alexandre II es va adonar que calia ocupar-se del país, d'una vegada.\nEra un home benvolent; sembla que de jove va anar a Sibèria, on es va entrevistar amb exiliats de tota mena; és possible que aquest viatge el fes adonar-se que el seu país es trobava en un carreró sense sortida. El problema era que el país estava en una tensió tal que qualsevol moviment en el sentit que fos podia desencadenar una tragèdia. Va oferir a Polònia certa autonomia, però era massa tard, i per als polonesos era massa poc: no volien només una mica d'autonomia, sinó treure's del damunt el jou rus. Una llei de reclutament forçós dels joves polonesos per incorporar-los a l'exèrcit rus fou el detonant: Polònia es va revoltar, i Alexandre II va haver d'abocar-se a fons a la repressió subsegüent.\nPerò llevat d'aquest fet lamentable, en conjunt el regnat d'Alexandre II fou un intent de millorar les coses a Rússia, acostant-la als models europeus. La paranoia policial es va moderar molt, i això es traduí en un esclat de la premsa i de la creació literària. Les universitats van revifar, i es van crear noves escoles superiors, on per primera vegada s'admetien noies. El país es va obrir: permisos per viatjar a l'estranger, autoritzacions dels estrangers per viatjar a Rússia, i quedar-s'hi una bona temporada si calgués – quelcom de molt important per a les universitats, no cal dir-ho. Conscient de la debilitat econòmica de Rússia, el tsar va reduir l'exèrcit, una de les despeses més oneroses de l'estat. Sobretot, va intentar una veritable reorganització de l'estat en el sentit de descentralitzar-lo: la creació dels Zemstvos, assemblees de districte, fou el fet essencial d'aquesta política.\nLa més rellevant de totes les reformes d'Alexandre II fou l'alliberament dels serfs. Cal recordar que Rússia era l'únic país europeu (o que pretenia ser europeu) on encara existia la servitud de la gleba, estructura social netament medieval (feudal, caldria dir) que fixava la pagesia a un tros de terra propietat d'un noble. El noble no només posseeix la terra: també posseeix els pagesos (mujiks), que poden ser objecte de compra, venda o cessió – com ens retrata Gogol a la seva obra mestra Les Ànimes Mortes. L'alliberament d'aquests serfs, als nostres ulls, és un gran què. Però als ulls dels mateixos serfs no ho va ser. Els alliberava de l'obligació de treballar la terra dels senyors, però no els donava terres pròpies. Si en volien les havien de comprar al senyor, que n'era el propietari. Però amb quins diners? Davant la impossibilitat de gestionar les seves terres com havien fet fins aleshores, bona part dels propietaris les van vendre a nous rics, als membres de les noves classes mitjanes que aleshores començaven a treure el cap en la societat russa. Difícil d'imaginar el daltabaix que tot plegat va provocar en la pagesia; i un exemple aclaparador que les reformes mal fetes, o no prou ben pensades, poden resultar pitjors que la malaltia.\nAlexandre II no era un home d'una voluntat de ferro com ho havien estat Ivan IV, el Terrible, o Pere I, el Gran. Per dur a terme totes les reformes que havia engegat hauria calgut algú d'aquesta mena, qui sap. El fet és que les reformes tenien sovint resultats negatius. Alexandre II es va crear enemics pertot arreu, tant de la banda dels ultraconservadors com dels revolucionaris. Fou objecte de diversos intents d'assassinat, i finalment un d'aquests intents va reeixir. El 1881 una bomba el va destrossar. I cal esmentar que els revolucionaris que van dur a terme el magnicidi tenien totes les simpaties de la població. Per nosaltres, vist amb perspectiva, això fou una tragèdia per a Rússia, que amb aquest tsar reformista perdia la seva darrera oportunitat d'encarrilar-se en un camí de futur que li estalviés la radicalitat d'una revolució com la de 1917.\nTRES. Alexandre III\nAlexandre III, fill d'Alexandre II, va succeir el seu pare al tron, el 1881. I d'Alexandre III cal parlar-ne: fou el pare de Nicolau II, i involuntàriament, un dels causants de la seva desgràcia.\nAlexandre III estava ben lluny del tarannà del seu pare, Alexandre II. Ja ho havia estat quan encara era tsarèvitx, l'hereu imperial, i havia manifestat la seva oposició a moltes de les mesures reformistes. Quan es va trobar al tron, no va anar amb contemplacions. S'havia acabat el bròquil de les polítiques diguem-ne progressistes, i el seu regnat fou una marxa enrere generalitzada en tots els àmbits. Alexandre II havia deixat a punt una constitució per a Rússia: Alexandre III la va arxivar sense pensar-s'ho. Ortodòxia, autocràcia, nacionalisme, van tornar a ser la columna vertebral de la política imperial. Seria injust no reconèixer-li algun mèrit: lleis per alleujar la situació de la pagesia, fundació del Banc de la Pagesia (1882), abolició de taxes, lleis que limitaven les hores de treball per hores i nens (1882). Però altres disposicions eren decididament retrògrades: abolició de l'autonomia de les universitats, intensificació de les mesures policials – fet en part comprensible, degut al trist final del seu pare –, abolició de bona part de les capacitats d'actuació de les assemblees locals, els Zemstvos. Algunes de les seves mesures provoquen certa repugnància: per exemple, la prohibició als fills dels criats domèstics d'estudiar a les escoles, decisió d'Ivan Delyanov, ministre d'Educació. O, per posar un altre exemple, la creació d'un cos de vigilància, els anomenats capitans de la terra, que tenien com a missió controlar la població camperola, i que van ser una arma de repressió formidable en mans dels terratinents.\nAlexandre III fou, a més, un individu decididament obtús. Digne pare del seu fill, avancem-ho. Estava obsessionat amb l'ortodòxia religiosa: creia que no hi havia salvació possible fora d'aquí. Es va entestar a perseguir els catòlics (polonesos, sobretot), a russificar les nacionalitats que havien caigut sota el jou rus, i sobretot a perseguir els jueus. Els pogroms massius que hem vist retratats a El Violinista a la Teulada són d'aquesta època. Sovint eren increïblement violents, i no eren producte de la ignorància de quatre eixelebrats, sinó resultat de plans meticulosament establerts per l'autoritat imperial. L'emigració massiva de jueus russos cap a Amèrica fou precisament a l'època d'aquest tsar.\nVa enviar el seu hereu, el futur Nicolau II, a fer un viatge pel món, per instruir-se, a bord del vaixell El record d'Azov. Però atenció, un viatge controlat. El tsarèvitx anava acompanyat del seu germà petit (malalt), d'altres joves aristòcrates i de tot un seguici de criats i assistents. Arreu on anava, el tsarèvitx trobava que l'ambaixador o el cònsol rus havien rebut instruccions detallades sobre quines diversions li eren permeses al tsarèvitx: què podia veure i què no podia veure. Fins i tot els discursos que el tsarèvitx havia de fer en actes oficials havien estat escrits o supervisats pel seu pare.\nL'interès, en el nostre context, és observar que Nicolau II va fer estades a països europeus, i concretament va assistir a sessions del Parlament britànic. Per altra banda cal recordar que Nicolau II era, per família, parent de la família reial anglesa: el príncep George, que després fou el rei George V (avi de l'actual reina d'Anglaterra), era el seu cosí germà. Aquesta experiència potser l'hauria hagut de fer veure que una monarquia parlamentària com l'anglesa no era quelcom tan terrorífic com semblava als aristòcrates russos, principal garant del règim autocràtic tsarista. Però si hem de jutjar pel seu comportament posterior, totes aquelles influències el van deixar indiferent. En tot cas, Nicolau va tornar a casa després d'haver patit un intent d'atemptat al Japó. Un altre intent d'atemptat que segurament el va reafirmar en les seves conviccions: fora del puny de ferro per als subversius, cap altra política no era possible.\nUn cop a casa, li quedava una llarga vida com a tsarèvitx: una bona vida, certament, perquè al capdavall el seu pare era fort com un brau, tenia molt bona salut, i no era previsible que morís abans de molts anys. Però s'esdevingué l'inesperat. L'octubre de 1888, el tren imperial amb tota la família reial a dins va descarrilar quan viatjava a gran velocitat cap a Sant Petersburg. Un atemptat? Sembla que no: la causa fou més aviat que el tren imperial era immens, amb més vagons dels que permetia la norma de seguretat, i que a més anava remolcat per dues màquines de tren, quelcom que provocava vibracions excepcionals al conjunt del comboi que, a més, anava a una velocitat excessiva, més pròpia d'un exprés. Una acumulació d'imprudències. Hi va haver 21 morts i un nombre indeterminat de ferits, però miraculosament cap membre de la família imperial no va patir cap rascada. O sí, perquè es va explicar que el tsar, amb la seva força hercúlia, havia aguantat el pes d'un vagó accidentat per permetre que la seva família pogués sortir a l'exterior. Segurament és exagerat – potser no era un vagó sinó un munt de ferralla que obstruïa el pas. No cal dir que la història es va explotar dins una campanya propagandística en favor de la família imperial. Però el tsar en va sortit afectat: sembla que va patir lesions musculars que el van afectar per sempre. No s'ha pogut demostrar mai. El fet és que va morir amb tot just 47 anys.\nEl seu hereu, ai las, encara no havia fet els trenta, i aquest era un detall rellevant. Perquè Alexandre III va tenir una gran influència sobre el seu fill Nicolau, no només en l'aspecte ideològic – el fill fou tan retrògrad i obtús com el seu pare – sinó també en un aspecte addicional: la decisió de mantenir Nicolau fora de responsabilitats públiques fins als 30 anys. Serguei Witte, ministre de finances, insistia davant el Tsar perquè aquest donés responsabilitats al seu fill, a fi que es comencés a entrenar en la tasca diària de gestionar la cosa pública; però fou debades. No sabem el motiu. Potser recordava que ell, quan era tsarèvitx, havia tingut aquesta mena de responsabilitats, s'havia enfrontat a les polítiques reformistes del seu pare, i no volia que l'experiència es repetís amb el seu fill. Comptava amb la seva fortalesa física – formidable, segons tots els testimonis –, una bona salut que li permetia de viure prou anys per poder llegar al seu fill un imperi sòlid i en pau. Si aquesta era la seva estratègia, va fallar: el Tsar va morir molt abans que ningú no hauria pensat.\nNicolau II sempre va parlar del seu pare amb una gran dosi d'enyorança. Però a nosaltres se'ns fa difícil fer una valoració positiva del regnat d'Alexandre III. Fou, per Rússia, una època (dues dècades) de retrocés en tots els aspectes socials i polítics, una època que si d'alguna manera es pot definir és com un temps en el qual el Tsar va optar, davant els reptes als quals el seu país s'havia d'enfrontar, per una política de tancament total, d'una fugida cap endavant (mes aviat caldria dir fugida cap enrere) basada en la repressió policial i l'anorreament de qualsevol iniciativa presa per allò que ara anomenaríem la societat civil – per diferenciar-la de la societat diguem-ne ‘oficial', dirigida directament i personalment per les autoritats polítiques. Una època de persecució contra jueus, contra catòlics, contra intel·lectuals i escriptors. Certament que la repressió policial ferotge va acabar amb el terrorisme nihilista; però aquest fou un dels pocs resultats de la seva política que es poden qualificar de positius. Llegava al seu fill un país desesperançat, esgotat del tancament total imposat des del règim autocràtic.\nQUATRE. A la fi, Tsar\nI el primer senyal d'aquest esgotament fou que tot just coronat, el nou tsar va rebre una delegació dels Zemstvos, les assemblees rurals. Alexandre III les havia tractat amb gran duresa, tot desposseïnt-les de bona part de les atribucions concedides pel seu pare, Alexandre II. Malgrat tot, eren el més semblant que hi podia haver a un òrgan representatiu de la pagesia, del món rural – que representava, cal recordar-ho, la majoria del poble rus. Aquest consell de Zemstvos es presentava com una institució fidel al Tsar, lleial al país i al seu règim, de cap manera un grup de revolucionaris que amenacés el tron. Però proposaven reformes, reformes tendents a convertir el règim autocràtic en una monarquia constitucional semblant a les d'Europa occidental, reformes també tendents a millorar la situació econòmica i social de la pagesia. La resposta de Nicolau no podia ser més desmoralitzadora:\n‘M'han arribat notícies que els darrers mesos s'ha sentit en algunes assemblees dels Zemstvos la veu d'aquells que es permeten el somni absurd que els zemstvos podrien participar en el govern de Rússia. Vull que tothom en aquest país sàpiga que dedicaré tots els meus esforços a mantenir, pel bé del país sencer, el principi de l'autocràcia absoluta, tan fermament i tan resoludament com ho va fer el meu pare enyorat.'\nÉs molt possible que la sort del Tsar – i del règim autocràtic a Rússia –, quedés segellada des d'aquest moment. El moment en el qual pagesos, escriptors, intel·lectuals, la Intelligentsia en conjunt, es van adonar definitivament que no era possible reformar el règim tsarista.\nNomés quedava la Revolució, per tant.\nPodríem tenir la temptació d'excusar Nicolau dient que al capdavall no feia sinó allò que havia vist fer sempre al seu pare, l'únic que coneixia. Però no seria exacte. Sabem que Nicolau II va donar aquesta resposta als Zemstvos en contra de l'opinió de membres de la família Imperial, que li recomanaven una actitud més positiva. Com veurem més endavant, aquesta no fou l'única vegada que membres de la seva família li demanaven un canvi en la manera de governar, més oberta. El perquè d'aquesta actitud immobilista potser cal buscar-lo en una barreja de la seva pòpia manca d'intel·ligència política i en algun trauma familiar. Cal recordar que Nicolau II ja era un minyó de catorze anys quan, el 1881, el seu avi fou assassinat. Van dur el cos a Sant Petersburg, on tota la família imperial s'hostatjava en aquell moment. Tots plegats van ser testimonis de la mort del tsar, destrossat per les ferides. La impressió devia ser inoblidable. Difícilment podia veure els opositors al règim tsarista com altra cosa que criminals. Un polític clarivident s'hauria adonat que els atemptats terroristes potser eren èticament indefensables – i de fet fins i tot això es podria discutir en un país com la Rússia d'aleshores –, però que en definitiva no eren sinó un símptoma dels problemes greus del país, que s'havien d'afrontar d'una vegada. Alexandre II tenia idees obertes, i la voluntat de fer canvis, però li mancava caràcter i autoritat. Alexandre III tenia caràcter i autoritat (va gairebé eliminar el terrorisme, amb una política repressiva ferotge), però era decididament obtús, i no tenia cap intenció de reformar res si no era per fer marxa enrere. Nicolau II ni tenia caràcter ni tampoc cap intenció de reformar res: era tan obtús com el seu pare. La pitjor combinació possible.\nCambra particular de la Tsarina, Alexandra Fiodorovna. Observeu la profusió d'icones, imatges de sants, objectes religiosos i creus. La vivència religiosa de la Tsarina fou més i més essencial a partir del naixement d'Alexis, afectat d'hemofília.\nCINC. Nicolau i Alexandra\nNicolau II va tenir, al llarg del seu regnat, una obsessió única: llegar al seu hereu el mateix país que havia heretat del seu pare. Un desig que era plenament compartit per la tsarina, Alexandra Fedorovna.\n‘Al tsar li agradava passar el temps a casa, amb la seva família, tallant llenya, netejant de neu l'entrada de casa o fent llargues passejades a peu. (...) L'únic que li desagradava era governar – a diferència de la seva dona, que interferia constantment en afers d'estat, amb conseqüències desastroses.'\n[Citació de Boris Antonov: Russian Tsars: The Rurikinds & the Romanovs]. Una cita que ens recorda que Alexandra Fedorovna, la tsarina, serà un personatge essencial en el drama de Nicolau II, i per tant un personatge del qual cal parlar extensament.\nBé que de molt jove (quan encara era tsarèvitx) Nicolau II havia tingut un afer amb una ballarina anomenada Mathilda Kschessinska, prima donna del teatre Mariinsky, en un dels seus viatges va conèixer la princesa Alix de Hesse-Darmstadt, i se'n va enamorar intensament. El seu pare s'oposava del tot a aquesta relació: ell més aviat volia casar Nicolau amb una princesa francesa – en quedaven, encara que França fos una república! –, amb la finalitat d'enfortir l'aliança político-militar amb França. No veia gens clara una unió matrimonial amb una princesa alemanya, sobretot tenint en compte que veia a venir futurs problemes a la frontera amb Prússia. Com ara sabem, en aquest aspecte la desconfiança d'Alexandre III estava plenament justificada. Però no avancem esdeveniments. Que per aquest afer Nicolau II gosés enfrontar-se al seu pare, un individu certament imposant segons tots els testimonis, ens ha de fer pensar que els seus sentiments devien ser molt forts. Hi havia altres motius d'oposició per part d'Alexandre III: Alix era protestant – luterana –, i la tsarina havia de ser forçosament ortodoxa, puix que l'ortodòxia religiosa era un dels fonaments ideològics de l'autocràcia russa. La mare de Nicolau II, Maria Fedorovna, era danesa d'origen, no pas russa: es va haver de convertir al credo ortodox per poder-se casar amb Alexandre III. Alix de Hesse era en aquest aspecte molt més tossuda: creient devota, no podia abandonar el luteranisme així com així. Finalment (fins aquí arribava el poder del Tsar) es va apamar una solució de compromís, per la qual Alix podia abraçar la fe ortodoxa sense renunciar a la seva fe luterana.\nResolt aquest tema espinós, i rendits els tsars (Alexandre III i Maria Fedorovna) a l'evidència que no podrien dissuadir el seu fill, el casament de Nicolau i Alix de Hesse va tenir lloc, amb tota la pompa habitual, el novembre de 1894. Alix va adoptar el nom d'Alexandra Fedorovna per resultar més tolerable als ulls del poble rus. No era una bona traducció, perquè Alix més aviat s'ha de traduir per Alicia; però ja va fer el fet. El casament fou una gran festa pública, que va acabar en tragèdia quan es van començar a repartir els petits souvenirs per al poble que s'havia congregat al camp de Khodynka: una allau humana – que devia ser gegantina – va provocar 1300 morts per esclafament. Fou, per als lectors de la bonaventura, un primer senyal que aquell regnat era certament malastruc.\nSIS. O.T.M.A plus Alexis\nUna família reial té com a missió primera procrear. I pel que fa a aquest tema, certament que Nicolau i Alexandra es van posar a la feina ben aviat. Es van casar el mateix any de la seva coronació (1984), i la primera filla, Olga, va néixer un any més tard, el novembre de 1895. Al cap d'un any i mig (juny de 1897) neix la segona filla, Tatiana. Amb la tercera filla, Maria (juny de 1899), la parella imperial es comença a posar nerviosa, perquè els calia un hereu masculí, un tsarèvitx. El naixement d'una quarta filla, Anastàssia (juny de 1901), fa que la preocupació començi a ser seriosa. Els anys de màxima fertilitat de la tsarina passaven, i l'hereu es feia pregar.\nHan quedat molts testimonis del tarannà de les quatre filles de Nicolau II, per part dels seus antics preceptors, criats, o amics de la família. Totes quatre duien el títol de ‘grans duquesses', puix que a Rússia el títol de ‘príncep' no tenia la mateixa rellevància que a altres Corts d'Europa; era un títol menor. Els preceptors (per exemple, Pierre Gilliard) parlen d'Olga com la més intel·ligent de tota la família, una alumna excel·lent que ho captava tot a la primera, creativa i brillant. Tatiana, la segona, era més bonica que la seva germana gran, menys brillant, però ho compensava amb un caràcter molt més pacient i perseverant; tenia un caràcter molt equilibrat, i sembla que era la preferida dels seus pares – bé que s'esforcessin a no expressar-ho mai. Maria, la tercera, era d'una gran bellesa; arreu la bellesa física ha estat prou per obrir moltes portes al cor dels altres, i sembla que per ella això ja era prou. Era, com ara diríem, un tros de pa, i les seves germanes se n'aprofitaven. Anastàssia, la quarta filla, era l'enfant terrible de la família, una adolescent molt temperamental, orgullosa i tossuda, que feia anar de corcoll els seus pares; sembla, però, que amb els anys aquest caràcter se li va assuaujar molt. A totes quatre els agradava molt escriure cartes, que solien signar totes juntes amb el mot ‘OTMA', fet amb les inicials dels noms (Olga, Tatiana, Maria, Anastàssia). Quan, més tard, el tsarèvitx sigui prou gran per unir-se a aquest joc, signaran ‘OTMA plus Alexis'. El clima familiar era, segons els testimonis que ens n'han quedat, francament idíl·lic; i no és estrany que fos en aquest ambient on Nicolau mirés de passar el màxim de temps possible.\nPerò quedava la qüestió del tsarèvitx, imprescindible per a la continuïtat de la dinastia. O això pensava Alexandra. Estrictament no hauria estat cert; Nicolau tenia un germà petit, el gran duc Mikhail Alexandrovitx, que hauria pogut heretar el tron en cas que l'hereu masculí no arribés. I a la història russa bé hi ha exemples de tsarines que van ocupar el poder absolut i no se'n van sortir precisament malament – Caterina II, La Gran, per exemple. Però el fet era que per Alexandra tenir un hereu masculí va esdevenir una obsessió. Penetrar en el rerafons psicològic i anímic de l'emperadriu donaria per tot un llibre de psicologia. Abans d'esdevenir Alexandra Fiodorovna, Alix de Hesse havia estat educada a Anglaterra, a la cort de la reina Victòria, i havia estudiat filosofia a la universitat de Heidelberg. Provenia, per tant, d'una monarquia parlamentària, i sabia què era un estat democràtic – amb totes les limitacions que vulgueu, però en tot cas molt diferent de la Rússia autocràtica. ¿Com explicar la seva conversió a tsarina fanàtica de l'absolutisme? Podria tenir a veure amb la seva tendència molt forta al misticisme. Era una dona molt religiosa, profundament creient, i devia trobar-se molt a gust en un règim polític on l'autoritat imperial estava tan lligada a la religió. Les fotografies del seu dormitori particular impressionen força, no pas pel luxe – tampoc res de l'altre món, ben mirat – sinó per la sobreabundància d'icones russes, creus i figures de sants.\nLa religiositat i la tendència al misticisme li farien més d'una mala jugada. El problema no és que fos creient, sinó que era, a més, crèdula. L'envoltava una munió de místics, stàrets, i individus de tota mena amb suposats contactes al més enllà en les mans dels quals ella es llançava amb gust sempre que l'ajudessin a concebre un fill. Un d'aquests místics era un tal Mitka el boig, que anava acompanyat d'un tal Elpifidor, que ‘interpretava' les seves follies. Després va venir una tal Daria Osipovna, suposadament posseïda pel dimoni. Fins aquí, místics russos. També n'hi va haver d'estrangers. Papus, un especialista en ocultisme de París, el vienès Schenk, van seguir en la llista. Podem imaginar l'ambient místico-religiós que impregnava l'entorn de la tsarina; pintoresc, si volem, però que podia ser perillós en la mesura que la tsarina tenia influència en el seu marit, i el seu marit casualment tenia el poder absolut sobre Rússia. Per tant, tenir una influència real en la tsarina no era cap bestiesa. En aquest ambient, el 1902 un nou favorit va passar a formar part del cercle íntim de la Tsarina: Philippe de Lyon, un francès que s'havia fet una reputació curant malalties dels nervis mitjançant hipnosi. No tenia estudis regulars de medicina, i a França se'l perseguia precisament per exercir la medicina sense títol; allà hi era vist com un xarlatà, però per a la cort russa era un místic. S'ho va manegar per convèncer la Tsarina que infantaria un hereu si seguia els seus consells.\nFou en aquest ambient de tensió mística que Alexandra va tenir els primers senyals d'un nou embaràs, seguit amb ànsia per Nicolau i per tota la cort. Finalment, res:\n‘Des del 8 d'agost, hem estat esperant cada dia amb ànsia la confirmació de l'embaràs de l'Emperadriu. Avui hem sabut sobtadament que no està embarassada, de fet no ho ha estat mai, sinó que tots els símptomes d'embaràs de fet eren senyals d'anèmia! Quina decepció per al Tsar i la Tsarina! (...) Alix va plorar molt quan els doctors Ott i Gunst, que finalment van ser autoritzats a visitar-la, van determinar que no només no estava embarassada, sinó que aquest suposat embaràs mai no havia succeït...' [Dietari del gran duc Konstantin Konstantinovitx, agost de 1902]\nEl to retrata força la mena d'ambient que devia envoltar la tsarina, fet d'ansietat, una mica d'histèria, i més confiança en els seus místics que no pas en els metges que, finalment, "van ser autoritzats a visitar-la", quan de fet ho haurien d'haver fet des dels primers suposats símptomes. Després d'aquest ensurt, Philippe de Lyon va tornar a la càrrega. Va convèncer Alexandra que infantaria un nen si invocava la protecció de Sant Serafí de Sarov. Alexandra va buscar qui era aquest sant, i es va trobar que no formava part del santoral rus ortodox. Però va trobar que hi havia hagut un monjo que havia adoptat el nom de Serafí, que havia mort amb fama de santedat, i a qui ja havien atribuït algun miracle... Immediatament, el Tsar va demanar al Sant Sínode ortodox la canonització del pare Serafí. El procurador del Sant Sínode, Pobedonostsev, va explicar al Tsar i la Tsarina que un home no podia ser proclamat sant simplement per ordre imperial. La Tsarina va respondre de seguida: ‘El Tsar pot fer allò que vulgui!'. Tota una declaració ideològica, per part d'una persona educada en una Monarquia constitucional (l'anglesa) però que s'havia impregnat de l'autocràcia russa. Com calia esperar, el monjo va ser canonitzat, el 1903. El fet que aquell mateix any Alexandra tornés a quedar embarassada – i aquesta vegada de debò – no es pot dir precisament que l'ajudés a despertar de la seva credulitat en místics de tota mena.\nLa familia imperial, poc després del naixement d'Alexis (1904). La nena de la dreta (agafada al braç del seu pare) és Olga. Assegudes a terra, d'esquerra a dreta: Marie i Anastàssia. A l'esquerra, recolzada al braç de la Tsarina: Tatiana.\nEl tsarèvitx Alexis – un fill mascle, per fi – nasqué el 1904. La joia per a la família reial fou indescriptible. Un salut de 301 salves de canó al nou hereu. Alegria a totes les corts europees (ben documentada, no ho dic per dir), ben pintoresca si tenim en compte que deu anys més tard es llançarien al coll, a la Primera Guerra Mundial. En tot cas, a la parella imperial l'alegria li va durar ben poc:\n‘'8 de setembre de 1904... l'Alix i jo ens hem preocupat molt, perquè el petit Alexis ha començat a sagnar a bord, i ha seguit sagnant fins a la nit.' [Dietari de Nicolau II]\nBen aviat els tsars es van adonar del problema. Alexis patia hemofília, una malaltia que el marcaria fins a la fi, i que tindria conseqüències, fins i tot polítiques – com veurem més endavant.\nEl gran dubte que podem tenir, és si Nicolau, i/o Alix, i/o els tsars d'aleshores (Alexandre III i Maria Fedorovna) eren conscients que Alix podia ser portadora de l'hemofília. L'hemofília es va estendre per totes les cases reials europees degut al casament amb fills o néts de la reina Victòria d'Anglaterra, que és, segons sembla, qui la va introduir. És possible que fos en ella precisament on es va produir la mutació fatídica, que inutilitzava el sistema de coagulació de la sang. Alix de Hesse era filla de la princesa Alice, filla de Victòria d'Anglaterra: per tant, descendent molt directa per línia femenina. El risc que fos portadora de l'hemofília era molt gran: són les dones les portadores, però és als individus masculins on es manifesta.\n‘La sang forta dels Romanov va caure derrotada davant la sang malalta de la línia Hesse-Darmstadt, i aquell nen innocent va patir les conseqüències de la negligència de la cort de Rússia en la tria de núvia per a Nicolau II'\n[Memòries de V.N. Voyeikov, comandant del palau imperial] Aquests comentaris ens fan pensar que ja durant el prometatge de Nicolau amb Alix de Hesse tothom era conscient que Alix podia ser portadora de l'hemofília. De fet, la seva família havia estat afectada per aquesta malaltia: Leopold, fill de la reina Victòria d'Anglaterra i per tant oncle d'Alix, havia patit l'hemofília, i també altres membres de la família reial britànica. El mateix germà d'Alix també l'havia patida, i alguns nebots seus. Voyeikov, doncs, tenia prou motius per parlar de ‘sang malalta' – bé que aquest llenguatge de 'puresa de sang' ens repugni una mica. I és impossible no donar-li la raó quan critica els pares de Nicolau per no haver-se oposat més resoltament al prometatge amb una noia d'aquella família tan afectada per la malaltia, tenint en compte que no només es tractava que tingués dona; es tractava també d'assegurar l'estabilitat del país i la continuïtat de la dinastia.\nEl tsarèvitx Alexis. Fotografia de 1907 (devia tenir tres anys).\nL'hemofília era en aquell temps una malaltia molt greu, que es traduïa en la impossibilitat (o la gran dificultat) d'aturar les hemorràgies; això ja era greu en ferides externes (rascades als genolls, un petit tall), però era molt pitjor en ferides internes, perquè l'hemorràgia interna podia ser literalment imparable. La sang vessada a les cavitats del cos es podia acumular i pressionar els òrgans interns, desencadenant crisis de dolor intens, especialment quan era el cervell l'òrgan afectat. El dolor també podia ser terrible quan la sang s'acumulava a les articulacions (hemartrosi). A començament del segle XX es tractava d'una malaltia incurable. Els individus masculins que la patien no podien esperar viure molts anys: per un hereu d'un tron autocràtic com el rus, on el tsar no era una figura purament simbòlica sinó que governava de debò, les conseqüències eren impredictibles.\nCom calia suposar, l'hemofília patida pel tsarèvitx va esdevenir gairebé un secret d'estat; l'opacitat informativa era total, i era ben possible que personal generalment ben informat, com el diplomàtic estranger, no tingués informació sobre el tema. Lockhart, per exemple, cònsol anglès a Moscou els darrers anys del regnat del tsar, no ho esmenta en cap moment en les seves memòries. Fora de la família imperial i del cercle íntim més estricte, ningú no sabia què li passava exactament al tsarèvitx – bé que tothom sabia que n'hi passava alguna.Hi havia diverses raons per aquesta opacitat. Saber que el tsarèvitx estava afectat per l'hemofília – i que, per tant, era ben probable que les duquesses Olga, tatiana, Maria i Anastàssia en fossin portadores, el mateix que la seva mare – hauria estat un hàndicap insuperable a l'hora d'establir futures aliances matrimonials amb altres famílies reials d'Europa. Allò que era impossible d'amagar, però, és el trauma que tot plegat va provocar en la Tsarina. Saber que ella havia transmès la malaltia al seu fill la va afectar profundament. I si abans ja havia estat víctima fàcil de xarlatans i místics que li prometien un contacte amb l'Altíssim, des d'aleshores tot va empitjorar. Bé que al començament es van posar en mans de metges, l'evidència que la ciència d'aleshores podia fer ben poc la va fer tornar a la seva devoció per visionaris, místics, ocultistes i per qualsevol que pogués fer alguna cosa pel seu fill. Cada vegada més la Tsarina defugia la vida pública; es va traslladar amb la seva família a Tsarskoe Selo, i des d'aleshores hi va passar bona part del seu temps, dedicada a les seves filles i, sobretot, a vetllar pel seu fill.\nAlexis va créixer envoltat d'una atmosfera de devoció, avesat a ser el centre de tot: la casa, la família. Era – sembla – un nen molt intel·ligent, i molt individualista. Sentia una devoció pel seu pare, a qui procurava imitar en tot, i sembla que era al capdavall l'única persona a qui obeïa. Era, segons tota la documentació fotogràfica que ens n'ha arribat, un nen d'una gran bellesa. En tot cas, res no li estalviava els sofriments associats a la seva malaltia. Un nen tard o d'hora es fa una rascada, alguna ferida, i Alexis no era cap excepció.\nLa tragèdia va arribar, finalment, el 1912. Alexis tenia vuit anys. La família havia anat a caçar a Spala, una localitat avui polonesa. Havia anat a passejar amb una barca, i en saltar al moll va caure. La patacada no hauria estat res rellevant per un nen sa; en el seu cas, va desencadenar una tragèdia. L'hemorràgia interna va començar aquella tarda mateix; els metges li van detectar l'hematoma, que no parava de créixer. Alexis es va allitar immediatament, però aquesta vegada semblava que no hi havia manera d'aturar l'hemorràgia. La pressió de l'hematoma sobre els òrgans interns va començar a provocar-li dolors espasmòdics molt intensos. Només asseure's al llit ja li provocava uns dolors tan forts que havia de cridar. Van passar els dies: 2, 3, 4, i l'hemorràgia no s'aturava. El nen ara dormia, ara cridava de dolor, ara delirava. Finalment ja no tenia forces ni per cridar, i només gemegava ‘Senyor, tingueu pietat de mi'. L'escena, recollida per testimonis presencials, i pel dietari personal del mateix Nicolau II, havia de ser literalment dantesca. Podem imaginar també la desesperació d'Alexandra, sempre al costat del llit d'Alexis, sense dormir, mirant de calmar-li el dolor com bonament podia – de fet, no podia. La consciència del sofriment d'Alexis, i la consciència afegida que havia estat ella qui li havia transmès la malaltia – sabent perfectament que n'era portadora, atenció al detall – la devien mig trastocar. El 10 d'octubre de 1912 fou la data fatídica: el tsarèvitx havia perdut la consciència, l'hemorràgia no s'aturava després de més de cinc dies. Se li va administrar l'extremaunció, puix que el final semblava imminent\nLlavors, la nit del 10 d'octubre arriba a Spala un telegrama per a la Tsarina; un dels telegrames més famosos de la història:\n'Déu ha vist les vostres llàgrimes i ha sentit les vostres pregàries. No patiu. El petit no morirà. No deixeu que els metges el masseguin gaire. Que el deixin descansar.'\nL'endemà mateix, l'hemorràgia es va aturar. El nen es va recuperar al cap de poc. Un miracle? L'autor del telegrama era un monjo d'origen siberià, anomenat Grigori Ieffímovitx. Passarà a la història conegut sobretot com a Rasputin. Una de les figures més enigmàtiques, més desconcertants, més apassionants d'aquella època. La Tsarina Alexandra Fedorovna, en tot cas, profundament afectada (físicament i psicològicament) per aquella crisi terrible de la malaltia del seu fill, no oblidarà mai el telegrama, i res ni ningú no li podrà treure del cap que aquell home és un veritable home sant, un enviat de Déu per alleujar els seus sofriments com a mare i vetllar pel seu fill malalt.\nD'ell, i de la seva part en el drama de Nicolau II, en parlarem al proper CriTeri.\nSegona part: l'Imperi de Rasputin\nRasputin, degut a la seva enorme influència sobre la Tsarina, va arribar a ser un dels personatges més poderosos de Rússia. Fou acusat de totes les depravacions possibles, i objecte d'odi popular (i per part de molts aristòcrates) com poques vegades s'havia vist a Rússia. Se'l sol acusar tradicionalment de ser un dels causants de l'esfondrament del règim autocràtic. Com veurem a la propera Cort d'Apel·lació, res no és tan senzill.\nAnònim 17 de maig de 2011 a les 23:33\ngenial com sempre !!! Gràcies !\nAnònim 7 de juny de 2011 a les 21:52\nUn petit error:\nConsta que aquestes van ser les paraules que va exclamar Nicolau II quan, el 1984, es va veure convertit en tsar, per la mort del seu pare, Alexandre III.\nAllà on diu 1984 vol dir, naturalment, 1894.\nGràcies per la teva secció !\nNicolau II Romanov, assassinat el 1918 juntament amb tota la seva família i alguns servidors, fou el darrer tsar de Rússia. El 1981 va ser ...


La importància d'estudiar el vaixell romà de les Illes Formigues - Amics de les Illes Formigues\nper IllesFormigues 6 març, 2017 No hi ha comentaris encara\nInici » La importància d’estudiar el vaixell romà de les Illes Formigues\nEl dos de març es va celebrar la conferència sobre el Centre de Recerca Arqueològica de Catalunya, CRAC, i el derelicte de les Formigues. Els ponents eren Gustau Vivar i Rut Geli, membres del CRAC i responsables directes de la propera investigació sobre aquestes restes arqueològiques.\nL’acte va tenir lloc a l’Espai del Peix de Palamós amb una assistència de més de cent persones que al llarg de més d’un hora escoltave\nn atentament la interessantíssima ponència i participaven al finalitzar també amb preguntes.\nEls ponents ens explicaren la dificultat tècnica de l’excavació perquè les restes estan a 47 metres de profunditat, tot i així s’espera obtenir informació important perquè el vaixell conserva part de la càrrega i la fusta. Les restes són unes de les més ben conservades de Catalunya. Estudiar-les ajudarà a donar resposta a incògnites sobre les rutes comercials marines de l’època.\nRut Geli, del Centre ens explicà que ja coneixien l’existència d’aquestes restes per la informació que els havien donat un bus de Vic i un pescador de Palamós.\nA Catalunya hi ha 830 jaciments subaquàtics documentats, i cal evitar l’espoli d’aquest patrimoni per la informació tan valusoa que ens aporta.\nHem de dir que l’Associació Amics de les Illes Formigues pretén contribuir a conscienciar tota la ciutadania de la riquesa de l’entorn, implicar-la afectivament en la seva defensa i també pressionar a l’administració perquè compleixi les previsions vigents des del l’any 2006.\nL’associació Amics de les Illes Formigues agraeix a en Gustavo i la Rut la seva desinteressada col·laboració i els expressa l admiració per la profunda professionalitat que saben manifestar amb simpatia i senzillesa sempre assequible a tot el públic.\nTambé agraeix a l’Ajuntament de Palamós i en especial al personal de l’Espai del Peix les facilitats l’esforç que han fet possible aquest acte.\nSegüentAmics de les Illes Formigues programa una xerrada sobre la troballa del vaixell romà


CATALUNYA I VALÈNCIA COMPLETEN UN CAP DE SETMANA GUANYADOR - Federació Catalana de Pàdel\nLa selecció catalana i la selecció de la Comunitat Valenciana han completat un cap de setmana espectacular amb el pàdel com a protagonista i on la convivència, els entrenaments i els partits amistosos han estat la base de la concentració realitzada per ambdós combinats.\nEl seleccionador català, Albert Nogueras, i el seleccionador valencià, Javi Sánchez, han portat a terme diferents sessions de treball a pista amb els jugadors i jugadores convocats i on els duels amistosos, realizats a les instal·lacions del Barberà Pàdel Indoor (BPI) i del Pàdel L’Eixample de Sabadell, han servit per veure el bon nivell del planter de menors de les dues federacions.\nDaniel Vives, vicepresident primer de la Federació Catalana de Pàdel i Alfonso Monferrer, president de la Federació de Pàdel de la Comunitat Valenciana, han estat presents en diferents moments de la concentració de totes dues seleccions. Estada que ha servit també per veure en directe el millor pàdel del món al Palau Sant Jordi i on els menors han disfrutat de valent dels partits.\nLa concentració entre la selecció catalana i la de la selecció de la Comunitat Valenciana ha tingut com a objectiu aprendre i millorar aspectes del pàdel i crear sinèrgies esportives entre els components de tots dos equips, com així ha estat.


Inicio Comarques Vilamarxant celebrarà la seua tradicional cavalcada baix estrictes mesures de seguretat\nL’ajuntament de Vilamarxant celebrarà el dimecres, 5 de gener, la tradicional cavalcada dels Reis Mags baix estrictes mesures de seguretat per a evitar nous contagis davant la sisena ona de la pandèmia de la COVID-19.\nSegons informen fonts municipals, l’elevada incidència de la variant Ómicron ha obligat el consistori a extremar les precaucions durant la celebració de la cavalcada, que recorrerà els carrers del municipi en el seu tradicional trajecte perquè les famílies i xiquets puguen veure en directe a les Seues Majestats d’Orient en les carrosses.\nL’àrea de Festes, dirigida per Miguel Navarro, desitja posar èmfasis en la importància de mantindre la distància de seguretat i de l’ús de la mascareta durant el desenvolupament de l’esdeveniment. A més, és important evitar aglomeracions que puguen provocar nous contagis en la localitat del Camp de Túria.\nAixí mateix, la regidoria de Festes ha organitzat una desfilada alternativa, ja que els Reis Mags també recorreran el nucli urbà, les urbanitzacions i els nuclis disseminats durant tot el dia 5 de gener perquè puguen veure als Reis Mags.\nMiguel Navarro, regidor de Festes, ha insistit en la importància de «complir amb les mesures imposades per les autoritats sanitàries per a disfrutar de la cavalcada amb seguretat» i ha recordat que enguany no hi haurà lliurament de regals a les cases.\n«Tots farem un gran esforç per a viure este esdeveniment malgrat la situació complicada que estem vivint per la COVID-19. Per això, hem d’estar conscienciats i col·laborar amb l’organització perquè siga un èxit», ha seguit el regidor.\nFinalment, l’alcalde Xavier Jorge ha convidat a la població a viure amb «responsabilitat» esta cavalcada, ja que la situació epidemiològica és delicada per la incidència de la nova variant.\n«Estem segurs que viurem un dia molt especial per als més xicotets, però hem de llançar un avís de precaució ja que encara estem molt lluny de recobrar l’anhelada normalitat que vam deixar darrere fa ja més d’any i mig», ha conclòs el primer edil.\nArtículo anteriorAlcàsser impulsa un Plan Estratégico Municipal para impulsar la Agenda 2030\nArtículo siguienteLlíria licita la redacción del proyecto de remodelación de la Plaza Mayor y su entorno\nEl centre residencial Solimar de Simat rep la segona dosi de la vacuna contra la COVID-19


Societat Anònima versus Societat Limitada. ACCIÓ - Agència per la Competitivitat de l'Empresa\nSocietat Anònima versus ...\nLa guia ofereix una comparativa molt útil per triar la forma societària més adient, analitzant els aspectes mercantils, les despeses de constitució, els òrgans d'administració, etc., així com els tràmits i despeses que representa la transformació d'una forma en l'altra.\nL’elecció de la forma societària pot tenir implicacions diverses. Aconsella no basar la decisió únicament en l’element econòmic. A curt termini, aquest pot ser suficient per endegar l’activitat, però pot limitar el creixement de la companyia o entorpir-lo augmentant els tràmits, processos i costos.\nCompara dos de les principals figures societàries: la societat anònima i la societat limitada. En molts aspectes s’assemblen força (entitats mercantils que limiten la responsabilitat dels seus socis), presenten diferències significatives pel que fa a la transmissió d’accions/participacions, les aportacions no dineràries i l’ampliació de capital delegada.\nAnalitza les diferències bàsiques relacionades amb aspectes mercantils i fiscals, així com amb el procés de constitució, el timing i les despeses de constitució. Estudia els òrgans d’administració de la societat: administradors, consell d’administració, duració del càrrec, retribució, opcions sobre accions.\nL’empresa pot decidir realitzar una ampliació de capital per créixer i per això analitza el dret de subscripció preferent, l’augment de capital autoritzat i la delegació de la facultat d’execució de l’ampliació de capital. També indica quins són els requisits i passos de la transformació de SL a SA (o a l’inrevés) i els costos que comporta el canvi.\nSocietat Anònima versus Societat Limitada [1,71 MB ]


Mag Adriaco (Adrià Codina) vaig començar a fer espectacles de màgia amb només 8 anys. Des d'un primer moment no he dubtat en fer gaudir dels espectacles al públic.\nAmb només 5 anys, em van regalar el primer set de màgia. Des d'aleshores, em vaig començar a interessar en els fets màgics que es podien dur a terme. A partir d'un joc de màgia que em va fer el meu tiet vaig començar a investigar en tot el que tenia a veure amb el món de la màgia. Vaig passar de fer espectacles de màgia per a 20 persones a arribar a fer representacions de fins a 1000.\nHe realitzat diferents espectacles de màgia, el més conegut fins al moment ha estat: "L'esperit de la màgia", un espectacle que recull alguns dels millors jocs d'aquests més de 10 anys com a mag. Sóc conegut pels espectacles de màgia familiar on aconsegueixo sorprendre a grans i a petits. En tots els espectacles hi ha una elevada participació del públic on podreu observar fets màgics sense explicació i gaudir d'un moment especial.\nEn els meus espectacles he aconseguit combinar la màgia amb l'humor i adaptar-la al S.XXI. Jocs que inclouen les tecnologies, els telèfons mòbils i qualsevol aparell que utilitzem en el dia a dia. He combinat també en alguns casos la màgia amb la hipnosi amb un espectacle que es diu "El combat final" i he aconseguit sorprendre també matemàtics d'alt nivell amb l'espectacle "Un viatge matemàgic".\nAquest octubre del 2019 estrenaré un espectacle que s'anomena "Un viatge per Broadway" en el que podràs endinsar-te en un món màgic amb les millors cançons de Broadway i de Hollywood.\nActualment sóc membre de l'Associació de Mags Il·lusionistes de Lleida (AMIL) amb qui realitzo espectacles i tallers de màgia. Sóc un dels col·laboradors anuals de la fira de la Lleida Tardor Màgica i Montgai Màgic. He estat membre de l'Associació de Mags del Món.\nHe realitzat màgia en fires, sales, teatres, bars, restaurants, festes privades, comunions, aniversaris, batejos, TV, ràdio, places, carrers, sales de joc, escoles, càmpings i en qualsevol lloc on la gent necessiti una mica de màgia i humor.\nActualment també realitzo tallers de màgia per a nens en festes privades, fires de màgia i escoles. Anualment realitzo els tallers de màgia de la Fira de màgia Montgai Màgic i la Lleida Tardor Màgica.\nHe actuat en diferents sales, escoles, bars i teatres de tot Europa. Els meus espectacles de màgia en Català, Castellà i Anglès he aconseguit sorprendre a gent de tot el món.


X Premi d'Assaig Mancomunitat de la Ribera Alta | Edicions Bromera\nInici > Nota de premsa > X Premi d'Assaig Mancomunitat de la Ribera Alta\nX Premi d'Assaig Mancomunitat de la Ribera Alta\nPremis Ciutat d'Alzira 2008 - Carmel Ferragud - EDICIONS BROMERA\nper a un nou regne\n(JPG, RGB, 300 dpi, 728 Kb)\nCarmel Ferragud (Algemesí, 1969) és doctor en geografia i història per la Universitat de València i treballa de professor de Secundària. Especialista en la història de la medicina i la manescalia medieval, per la seua tasca com a investigador ha rebut els premis Ferran Soldevila (Fundació Congrés de Cultura Catalana), Hernández Morejón (Sociedad Española de Historia de la Medicina) i Senyera (Ajuntament de València).\nHa publicat els llibres El naixement d’una vila rural valenciana. Cocentaina 1245-1304; Medicina i promoció social a la Baixa Edat Mitjana (Corona d’Aragó, 1360-1410), i, juntament amb Enric Olivares, Temps de casinos. El Casino Lliberal d’Algemesí, de la restauració borbònica a l’actualitat. També ha publicat diversos articles sobre la història de la medicina i la veterinària medieval en revistes científiques de l’estat espanyol i ha participat com a ponent en congressos d’aquest àmbit.\nDesprés de la conquesta de les terres valencianes per Jaume I, el monarca començà a atraure colons per tal de nodrir la nova societat cristiana que anava configurant-se. Es pot intuir que el conqueridor duia endavant una política decidida per aconseguir establir progressivament un model de metge vinculat a la Universitat, i, alhora, fer que un bon nombre de practicants de la medicina s’hi quedaren. De fet, els més pròxims a la casa real, cristians i jueus, foren recompensats amb terres i cases a la ciutat de València, però també se n’establiren en altres nuclis com Xàtiva o Alzira.\nSimultàniament, s’observa al Regne de València una preocupació creixent per la salut pública i la medicalització de la societat, amb l’aparició d’institucions i funcionaris dedicats a vetlar-hi. I és que els nouvinguts ja estaven acostumats a la figura del metge, i ja no era possible subsistir-hi sense la seua presència.\nDeclaracions de Carmel Ferragud\n«Els problemes mèdics i sanitaris que van haver d’afrontar els colons instal·lats a València en temps de Jaume I continuen a hores d’ara suscitant el nostre interés, ja que, salvant les distàncies, mantenen la seua vigència.»\n«Els reis de la Corona d’Aragó baixmedieval eren conscients del paper determinant que jugava la Universitat per aconseguir el progrés i el benestar dels seus habitants. Quan es va fundar l’Estudi General de Lleida l’any 1300, Jaume II ho va justificar afirmant que els seus súbdits no podien mendicar ciència en altres llocs. Més de 700 anys després el missatge continua ben viu.»\n«Al nostre país encara hi ha mancances greus pel que fa als coneixements científics del públic en general, malgrat que hi ha iniciatives molt notables en matèria de divulgació científica. Però el panorama resulta molt més greu si ens preguntem per la història de la ciència i de la tècnica. Correm el risc d’ensenyar una ciència i una tecnologia de caràcter dogmàtic i indiscutible que no permeta tenir un esperit més crític.»


La titular d'Igualtat, Esports i Joventut, Isabel García, assisteix aquest diumenge al XXVI Dia de la Pilota Valenciana\nLa Corporació provincial col·labora estretament amb la Federació i només enguany ha destinat una subvenció de 450.000 euros per al desenvolupament d'activitats i competicions\nGarcía destaca que "el treball de la Federació és admirable i ha de seguir aquest camí, defensant les nostres tradicions i reivindicant el paper de la dona en tots els estaments de la pilota"\nLa plaça de l'Ajuntament de València acull aquest diumenge una gran jornada de pilota valenciana amb motiu del seu gran dia, per a açò tenen preparades diferents partides i activitats organitzades per la Federació de Pilota, on estaran presents tots els estaments d'aquest esport tradicional valencià: escoles, falles, clubs, jugadors i jugadores, entrenadors i la selecció.\nAquest esdeveniment, organitzat per la Federació de Pilota Valenciana, va nàixer com una iniciativa per a reivindicar l'esport autòcton i de tradició. En els últims anys s'ha convertit en el dia en el qual tots els estaments de la pilota valenciana es reuneixen per a compartir una jornada festiva i de reconeixement cap a les persones, organismes i institucions que més han treballat per la seua promoció, cura i difusió, entre les quals es troba la Diputació de València.\nLa titular d'Esports de la Institució provincial, Isabel García, participarà en aquesta jornada festiva on es posarà de manifest la incorporació de la dona a aquest esport tradicional. En paraules de García, “el treball de la Federació és admirable i ha de seguir aquest camí, defensant les nostres tradicions i reivindicant el paper de la dona en tots els estaments de la pilota valenciana”.\nDurant el matí tindran lloc diferents partides, lliurament de premis, diversos tallers per als més xicotets, animació i activitats lúdiques. A les 9.30 haurà partides d'exhibició femenines, d'escoles de pilota i de falles. A les 10.15 h tindrà lloc una partida de raspall adaptat, per a donar visibilitat a l'esport inclusiu. De 10 a 12 h es lliuraran els trofeus dels XXXV Jocs Esportius de la Comunitat Valenciana de pilota valenciana, amb l'assistència de totes les escoles participants.\nA partir de les 11 h està prevista l'exhibició de joc internacional amb la participació de la selecció femenina sub-17 i sub-19. A les 12 h es lliuraran els Premis Anuals de la Federació de Pilota Valenciana en el Saló de Cristall de l'Ajuntament. Per a finalitzar els actes, a les 12.15 h es disputarà una gran partida de pilota de llargues amb la selecció valenciana sub-19 contra Benidorm.\nEl president de la Federació de Pilota Valenciana, José Daniel Sanjuán, ha recalcat el gran valor d'aquest dia, dins del calendari de la Federació, i com a exaltació de la Pilota Valenciana. “Com a entitat hem d'emfatitzar el valor de la Pilota des de la seua diversitat. Som moltes modalitats les que englobem, amb les seues competicions i les seues activitats, i totes elles fan el conjunt que denominem Pilota Valenciana, ple de riquesa i valor històric i cultural”, ha comentat.\nFa més de 30 anys que la Diputació de València ve destacant com un dels principals col·laboradors de l'entitat federativa. A causa del gran nombre de categories, per l'augment cada any de la població valenciana representada i els equips participants, a la Federació li resulta complicat fer front a les seues despeses, i ací és on juga un paper fonamental la Diputació, a l'hora de subvencionar els diferents trofeus.\nSolament enguany, la Corporació provincial ha destinat 450.000 euros per al desenvolupament d'activitats, entre les quals destaquen competicions de tecnificació tant femenines com a masculines, competicions de clubs i competicions d'escola de pilota on es realitzen campionats de totes les modalitats oficials.\nEn els últims anys les dones cada vegada participen més activament en les diferents competicions, i en la XXVI edició del Dia de la Pilota, estaran molt presents en les partides d'exhibició i en les diferents activitats que s'han programat per a aquest gran esdeveniment esportiu.\nQuasi 100 jugadores participaren en les exhibicions de raspall o de joc internacional, en les quals competiran les campiones d'Europa sub-19. Participaren jugadores de més 20 entitats esportives; Laguar, Beniarbeig-El Verger, Moixent, Borbotó, Marquesat, Sella, Oliva, Quatretonda, Castelló de la Plana, Algimia, Baronia, Rafelbunyol, Bicorb, Tavernes Blanques, Beniparrell, Faura, Montserrat, Alquería Asnar i moltes escoles-falles de la ciutat de València.\nTambé es reconeixerà el treball i esforç de la dona en les diferents competicions. Mar Giménez serà premiada com a millor pilotari de la temporada 2016-2017. Ana Belén Giner rebrà el guardó a la millor entrenadora de la temporada passada. I el club de pilota Carraixet de Tavernes Blanques, un club presidit per dones, serà reconegut pel seu gran treball de promoció d'aquest esport tradicional.


Els nostres favorits d'estiu | The Room Studio\nPer fi ha arribat el nostre estimat i desitjat estiu amb aire de platja i vacances. Com cada temporada, hem volgut compartir amb vosaltres els nostres últims productes favorits per donar la benvinguda al bon temps. Aquests top five podreu veure’ls en alguns dels nostres últims productes o en altres futurs que estan en procés. Esteu preparats?\nLa nostra llista comença amb una peça igual de bonica que de còmoda. Us presentem a la butaca Pacha, dissenyat per l’artista francès Pierre Paulin el 1975 amb un estil molt trencador per l’època. Va buscar reemplaçar l’austeritat del disseny de la postguerra amb un nou enfocament vigorós, obtenint un element elegant amb formes arrodonides i perfectes proporcions. Totalment entapissat i amb una base giratòria, va ser una butaca pioner en l’eliminació de les potes de les cadires tradicionals. Com si es tractés d’un disseny contemporani de Gubi, aquesta peça funcional aporta vida i caràcter a qualsevol ambient de l’habitatge.\nUn altre dels dissenys que se situen en aquest rànquing és la catifa model Slinkie de la col·lecció de CC Tapis dissenyada per Patricia Urquiola, emprant una tècnica nuada a mà. Realitzada en cotó i llana himàlaia, les seves originals corbes i els seus sinuosos colors li permeten acollir tot el protagonisme de l’espai. Aquesta nova sèrie és una història de disseny que gira entorn del color, una successió d’evolucions cromàtiques desenvolupades en un univers de formes orgàniques. Es defineix com un exercici visual destinat a transformar la idea intangible de l’ombra i el to en un producte sofisticat i finalment produït.\nUn altre dels nostres necessaris és l’armari de rebost Malmö, que forma part de la nova col·lecció del dissenyador Mario Ruiz per Punt Mobles. Descrita com una peça de suaus corbes de fusta juntament amb altres materials que dóna protagonisme eclèctic, és un element que vesteix cada ambient a més d’incloure espai d’emmagatzematge. Aquests dissenys que fusionen sofisticació i versatilitat, combinen l’ànima escandinava i l’essència honesta de materials amb picades d’ullet a la modernitat i contemporaneïtat. La seva estètica lleugera i al mateix temps compacta, té l’opció d’escollir diferents materials que encaixin amb la personalitat que es vol obtenir.\nEn aquesta llista no podia faltar una de les nostres marques favorites i icòniques peces d’il·luminació, Ingo Maurer. El llum Samurai, dissenyada en conjunt per Dagmar Mombach i Ingo Maurer i el seu equip, està realitzada en: paper, metall, acer inoxidable, vidre i fibra de vidre. Es tracta d’una peça que porta incorporada llum LED regulable, ambientant amb un il·luminació suau i càlida. D’una gran sensibilitat, aquest llum malbarata estil i personalitat en qualsevol àrea on es col·loqui.\nPer acabar amb els nostres top five, parlarem d’una marca artesanal que ens enamora cada dia més i de la qual tenim el plaer de ser distribuïdors a Barcelona. Estem parlant de Artisan i, concretament, de la seva butaca entapissat Mela. Com ja hem comentat en posts anteriors, el treball que realitzen aquests professionals amb la fusta és fascinant. Aquest disseny encaixa perfectament en les majoria d’ambients, on la podríem definir com un element neutre i atemporal. La seva ergonòmica forma i les seves orgàniques línies permeten obtenir un confort i comoditat al seu ús.\nEsperem que us hagueu inspirat i que hagueu pogut conèixer noves peces de disseny per incorporar en els vostres espais. Ens veiem la setmana que ve amb un nou post en The Room Papers!


Alejandro Ros Mateos: Destination Moon, 1952\nDestination Moon és una interessant pel·lícula de ciència-ficció que narra els intents dels americans per arribar a la Lluna, disset anys abans de l’arribada de Neil Armstrong al satèl·lit. Encara avui il·lustra els esforços dels nord-americans durant la Guerra Freda per ser els primers en arribar a la Lluna. Es tracta d’una pel·lícula bastant asèptica, propera al documental, molt llunyana dels fastuosos paisatges narratius als que ens té habituada la ciència-ficció fílmica. Per això en alguns moments la pel·lícula és anodina i fins i tot atrofiada, condicionant el seu ritme. Destaquen els decorats lunars i el fragment d’animació amb Woody Woodpecker (el Pájaro Loco) que explica el funcionament del coet.\nTambé és interessant ja que la pel·lícula va generar un còmic i perquè va servir de clara inspiració als àlbums d’Hergé, Destinació a la Lluna i Hem caminat a la Lluna. La forma del coet, els preparatius, els vestits espacials, els problemes que els acompanyen (la passejada espacial) o les dificultats pel retorn degut al sobrepès apareixen a Destination Moon i els tornarem a trobar en les aventures de Tintín. Sens dubte Hergé es va inspirar en aquesta pel·lícula americana.\nEtiquetes de comentaris: Ciència-Ficció, Cinema, Tintín


Èxit de participació de la Fundació TIC Salut Social en la darrera edició del programa europeu H2020 | TIC Salut Social\nÈxit de participació de la Fundació TIC Salut Social en la darrera edició del programa europeu H2020\nEnguany finalitza el 8è Programa Marc Europeu conegut com a Horizon 2020. Aquest programa –que va començar al 2014- ha tingut com objectiu principal finançar projectes per recolzar investigacions que afectin als ciutadans europeus, a promoure el lideratge industrial a Europa i a reforçar l’excel·lència científica.\nDurant el 2020 la Fundació TIC Salut Social ha continuat en la línia d’assolir un rol de lideratge i dinamització del procés de transformació digital a Catalunya en els sectors de salut i social. Part d’aquesta tasca s’ha traduït en la participació en projectes de finançament competitiu i en una millora considerable del rati d’èxit de la Fundació, que fins ara portava una mitjana de 1-2 projectes guanyats per any.\nTraduït en xifres, aquest 2020 que deixem enrere, la Fundació TIC Salut Social ha guanyat un total de 6 projectes europeus en diferents àrees estratègiques de la Fundació com la Intel·ligència Artificial, la interoperabilitat, les competències digitals per a professionals de la salut, la e-Healht i la ciberseguretat per tal de promoure la digitalització del sector salut i l’impuls de solucions sistèmiques dins del sistema públic català.\nEl projecte x-eHealth té com a objectiu principal establir les bases per a aconseguir l’intercanvi de dades de salut entre països d’una manera efectiva, interoperable i segura de manera que s’afavoreixi l’avenç cap a models basats en eHealth;\nEl projecte INCISIVE pretén donar resposta a tres grans reptes a l’hora d’explorar el potencial de les solucions d’IA en imatge mèdica en oncologia;\nEl projecte DELIVER plantejarà la creació d’un marc comú europeu per a la formació en competències digitals per a professionals de la salut;\nEl projecte TIQUÉ és un projecte de Pre-Compra Pública Innovadora que pretén dur a mercat solucions que implementin un model predictiu, preventiu, personalitzat i participatiu de serveis d’atenció mèdica als pacients amb insuficiència cardíaca;\nEl projecte SECANT oferirà un marc holístic per a l’avaluació del risc de ciberseguretat per millorar la seguretat digital, la privacitat i la protecció de dades personals en infraestructures TIC complexes mitjançant l’ús de tecnologies i metodologies innovadores.\nBalanç del Programa Marc Europeu H2020 en xifres\nFins ara s’han presentat un total de 904.006 propostes de 130 països diferents, de les quals un total de 255.076 han obtingut finançament. A l’Estat Espanyol s’han presentat un total de 99.192 propostes, les quals 58.439 han aconseguit fons. El pressupost total de l’H2020 ha estat de 80 bilions d’euros. El repte social de salut ocupa la cinquena posició de participació dins del programa.\nEls països amb major participació són: Regne Unit, Alemanya, Itàlia, Espanya i França; han obtingut un 52% del finançament total dins del programa. Catalunya ha presentat un total de 2.700 propostes de les quals un 13% ha obtingut finançament traduït en una contribució total de 9,1 bilions d’euros.\nEl repte social de salut se situa entorn un 10% de rati d’èxit de les propostes en Europa, un dels més baixos dins del Marc Europeu H2020.\nEn relació a l’anterior Programa Marc (7PM), l’H2020 ha demostrat ser un programa més eficient pel que fa a les despeses administratives i més coherent pel que fa a les sinergies generades amb altres programes i instruments de finançament.\nL’accés als resultats dels projectes per part de la comunitat científica, així com la publicació dels mateixos ha millorat considerablement en comparació amb el 7PM. Tot i així, una de les tasques pendents pel proper programa marc (Horizon Europe) és la de fer una millor promoció de l’impacte que la recerca i la innovació tenen a la societat civil. També la de ser capaços d’incloure als ciutadans en el co-disseny i co-creació dels projectes que donen resposta als reptes de la societat.\nCal remarcar, però, que malgrat la participació a l’H2020 ha incrementat de manera considerable en comparació al 7PM, el nivell de finançament continua essent insuficient. Això es tradueix en un elevat nivell de competència, uns ratis d’èxit baixos i a l’augment de l’ús de recursos dels sol·licitants.


Participamos del Master de Agroecologia de la UAB introduciendo el Arte – nuevo curriculum\nPublicado el marzo 20, 2019 marzo 17, 2020\nParticipamos del Master de Agroecologia de la UAB introduciendo el Arte\nPor primera vez en este título académico de Diplomatura de Postgrau en Dinamització Local Agroecològica (IGOP-ICTA/UAB) se incorpora en el temario la asignatura de Arte y Agroecología, teniendo lugar una sesión titulada L’art en les transicions agroecològiques\nEn els darrers anys tant des de projectes agroecològics com des del món artístic s’ha posat èmfasis en la necessitat d’utilitzar diferents llenguatges per vincular el territori amb les persones, tant per revalorar el món rural com per acostar la realitat del món agrícola als consumidors urbans. Les intervencions artístiques que lliguen agricultura, territori i art poden ser analitzadors-mobilitzadors agroecològics, enteses com a accions que interroguen i analitzen la realitat a la vegada que la mobilitzen. Aquestes intervencions poden provocar canvis en l’imaginari col·lectiu que facilitin la dinamització del sector agrari cap a processos de transició agroecològica tot promovent un sistema alimentari més sostenible i culturalment vinculat al territori.\nL’objectiu d’aquesta jornada és el de donar a conèixer i reflexionar sobre com les intervencions artístiques poden catalitzar processos de transicions agroecològiques, tot convidant a dialogar artistes, dinamitzadors i productors agroecològics.\nAquesta jornada va adreçada a artistes interessats en la relació de l’art amb l’agroecologia, persones vinculades a projectes productius que vulguin utilitzar altres llenguatges per promocionar la seva activitat, tècnics de l’administració pública, d’entitats socials, d’empreses privades o qualsevol persona interessada en formar-se en aquest àmbit. Es realitzarà en el marc de la V Edició de la Diplomatura de Postgrau en Dinamització Local Agroecologica, que s’impartirà a la UAB entre gener i juny de 2019.\nContó con la participación de Fernando Garcia Dory y Marina Montsonis\nAnterior Entrada anterior: Presentación de resultados de Encuentro NC 2018 en Es Baluard, Mallorca\nSiguiente Entrada siguiente: Sesión preparatoria del encuentro del verano con el Master de Paisajismo de la UAB


XIII Semi-nocturna a la Mola de Colldejou – Associació Excursionista de Catalunya de Reus\nHome/ XIII Semi-nocturna a la Mola de Colldejou\nLa temporada 2007/2008 finalitzà el dissabte passat amb la tradicional Semi-nocturna a la Mola de Colldejou. Aquest any era la 12+1 vegades que fèiem la nostra cloenda excursionista anual pujant, cap al tard, a la muntanya de ben segur més emblemàtica del Camp, si més no, el cim de silueta més inconfusible de tots els que envolten aquesta immensa plana que s’estén als peus de la serralada pre-litoral abans que aquesta deixi anar el darrer sospir i s’enfonsi en la nostra mar.\nProp d’un centenar d’excursionistes reusencs (i més d’una trentena de salouencs i salouenques que se’ns van afegir pel camí, companys del novell Club Excursionista Salouenc) vam fer cap el dissabte a Colldejou per pujar a la Mola pel camí del Portell de la Cova, per poder gaudir de les magnífiques vistes que s’albiren des del cim i poder contemplar la posta de sol tot esperant la sortida de la lluna plena. La vesprada de dissabte, però, la climatologia no va ser la nostra aliada, sense que puguem dir rotundament que l’haguéssim trobat extremadament adversa. Molta calor, de bon principi, i canviar-se la roba molla i abrigar-se força només arribar dalt. Tot i conèixer de sobres el sobtat canvi de temperatura que regeix les nits estiuenques dalt la tossa, aquest any també ens va acompanyar quasi tota l’estona la boira, humida i freda, empesa per unes fortes ràfegues de vent de mar. Tot plegat va fer que les corresponents sessions fotogràfiques fossin més minses que altres anys. Val a dir, de totes maneres, que l’espectacle també era grandiós quan, per instants, la boira s’esquinçava i el cel s’obria oferint-nos unes imatges extraordinàries, sense parangó i que només es troben a la natura.\nEl sopar el vam fer al lloc acostumat, prop de la bassa, a la banda septentrional de la calma i a recer de l’aire i del fred, o gairebé. Tot seguit enfilàrem el camí de baixada pel Coll del Guix, aquest any amb l’ajut imprescindible de la llum dels frontals, ja que la cara rodona i envermellida de la lluna jugava amb nosaltres al “fet i amagar”. Per acabar d’arrodonir la vetllada, un cop érem de tornada a Colldejou, gaudírem del tradicional ressopó amb pastes, refresc, cava i un incomparable “cremat” que cada anys ens prepara el Gerard i Cia. Fins a la temporada vinent, amics excursionistes!


Grau en Educació Primària (Anglès) i Doble Titulació | Blanquerna\nEl Grau en Educació Primària (Anglès)\nCàrrega lectiva: 240 ECTS\nDurada: 4 cursos acadèmics\nEl Grau en Educació Primària (Anglès) respon a la creixent necessitat de l’escola de tenir un claustre amb professionals que puguin impartir qualsevol de les àrees curriculars de l'etapa de primària en llengua anglesa.\nLa formació del mestre d’educació primària (Anglès) que ofereix Blanquerna està avalada pels més de 65 anys d’experiència i d’innovació en la formació de mestres, que sempre ha respost a les necessitats dels centres educatius i al món canviant que exigeix oferir noves propostes formatives. En aquest sentit, l’anglès ha estat present en els currículums de les titulacions que s’han impartit a Blanquerna des del pla de Magisteri de 1970, en què ja quedaven definides assignatures obligatòries de llengua anglesa. Molts d’aquells graduats a Blanquerna han estat pioners en la introducció de l’anglès a les escoles de Catalunya. Aquest és un exemple de com la presència en el món educatiu dels graduats a Blanquerna ha anat donant resposta a les necessitats de l’educació de cada moment. Així, doncs, el mestre en Educació Primària (Anglès), continuant aquesta tradició, tindrà una formació sòlida i exigent amb un alt nivell de competència plurilingüe i intercultural i podrà impulsar i formar part de projectes educatius plurilingües als centres educatius d’educació primària, en el marc d’una escola oberta a les famílies i a l’entorn.\nEl pla d'estudis és el mateix que el d'Educació Primària ja que la titulació que s'obté en acabar el Grau és la mateixa. * L'especificitat d'aquesta proposta radica en què més de la meitat de les classes són impartides en llengua anglesa o en modalitat AICLE.\nEls estudiants del grau en Educació Primària (Anglès) tenen la possibilitat de:\nAssolir el nivell d’anglès necessari per impartir docència en aquesta llengua.\nCursar la major part de les assignatures del pla d’estudis en llengua anglesa o modalitat AICLE.\nParticipar en fòrums, jornades i congressos vinculats a l’escola plurilingüe.\nParticipar en programes d’intercanvi internacional.\nDur a terme activitats pràctiques en centres educatius amb projectes lingüístics plurilingües.\nAmpliar les possibilitats professionals cursant la Doble Titulació Educació Primària / Educació Infantil.\nParticipar en projectes solidaris nacionals i internacionals, i en activitats arrelades al territori.\nPer accedir a aquest itinerari formatiu es farà un procés de selecció que tindrà en compte els criteris següents:\nExpedient acadèmic de l’estudiant\nNota de la prova d’accés\nUn cop obtinguda la titulació del Grau en Educació Primària, l’estudiant té la possibilitat d’obtenir la Segona Titulació en Educació Infantil a partir de la convalidació i l’adaptació de crèdits en funció del seu itinerari particular, i cursant els crèdits restants en un curs acadèmic per obtenir el títol de Graduat en Educació Infantil.\nAquest model permet als estudiants de Blanquerna la inserció al món laboral al cap de quatre anys; l’obtenció de les dues titulacions de Magisteri en cinc anys (Educació Infantil + Educació Primària); la formació en la segona titulació des d’un enfocament globalitzador a partir de grups reduïts i seminaris professionalitzadors de 12 a 15 estudiants, i la possibilitat de fer pràctiques en centres de reconegut prestigi, tutoritzades per professors de la universitat i per mestres.


Ràdio Balaguer - El Club Bàsquet Balaguer cobrarà el total de les quotes d'aquesta temporada als seus socis i romandrà a l'espera de les decisions de la Federació per tal de fer el retorn de les parts corresponents.\nEl Club Bàsquet Balaguer cobrarà el total de les quotes d'aquesta temporada als seus socis i romandrà a l'espera de les decisions de la Federació per tal de fer el retorn de les parts corresponents.\nEl president del Club Bàsquet Balaguer, Antoni Salud, ha fet un vídeo explicant la situació actual respecte al retorn dels diners de les quotes dels socis, en no haver-se pogut completar la temporada per culpa de la pandèmia de la Covid-19.\nDes del club s'ha decidit que en trobar-se amb les dues modalitats de pagament, la dels socis que paguen el total de la quota a l'inic de la temporada i la dels socis que la fraccionen en quatre pagaments, procedirien a cobrar totes les quotes també fraccionades. Aquesta mesura servirà per unificar els criteris a l'hora de fer els possibles retorns, en haver pagat tothom el 100% de la quota.\nDes del club expliquen que estan pendents de les decisions que prengui la federació al respecte, i un cop sàpiguen quina és la part que la federació retornarà al club, aquest podrà repercutir el retorn en els socis. Així i tot, no ha volgut establir un termini, ja que segons explica, tot plegat es podria retrassar fins a l'inici de la propera temporada.\nAixí doncs, un cop s'hagi rebut el retorn per part de la federació, es procedirà a fer el retorn als socis de l'entitat.\nPel que fa a la propera temporada, Salud ha explicat que tot dependrà del tema sanitari, tot i que s'està parlant d'endarrerir l'inici de l'activitat al mes d'octubre.\nEl president explica com està el tema del retorn dels diners de les quotes, i les expectatives de cara a la temporada que ve.\nA post shared by CB Balaguer 🎗 (@cbbalaguer) on May 6, 2020 at 12:33pm PDT


CCOO Comarques Centrals convoca una concentració contra la violència masclista - Portal de Xàtiva\nmiércoles 23 junio, 2021.\nInicio Municipios Xàtiva CCOO Comarques Centrals convoca una concentració contra la violència masclista\nCCOO Comarques Centrals convoca una concentració contra la violència masclista\nEl pròxim dimarts dia 25 de maig, a les 20 hores, davant l’Ajuntament de Xàtiva, el sindicat crida a la primera concentració convocada pel Consell de les Dones des de l’inici de la pandèmia\nComissions Obreres és l’organització integrant del Consell de les Dones de Xàtiva responsable de l’organització de l’acte públic mensual com a manifestació explícita i col·lectiva davant de la violència masclista.\nAquesta última setmana està sent especialment greu en aquest sentit ja que han sigut assassinades 5 persones, 4 dones i la filla d’una d’elles, en una escalada terrible que no pot quedar sense resposta. Considerem més necessari que mai fer visible l’organització i el posicionament de la societat contra la violència cap a les dones.\nEn coherència i atenent que les condicions externes relatives a la pandèmia així ho permeten, CCOO convoca a la ciutadania a concentrar-se responsablement, a les 20 hores del dia 25, davant de la porta de l’Ajuntament.\n“Sol·licitem, una vegada més, la presència i participació dels qui no aposten per la resignació ni consenten amb la seua indiferència una realitat que no ha desaparegut, sinó que s’ha incrementat com a resultat de les restriccions viscudes durant els últims mesos”.\nAquesta realitat intolerable exigeix respostes i solucions des de la responsabilitat i l’eficàcia per a protegir les dones amenaçades i frenar el perillós discurs que nega la realitat i les abandona a la seua sort.\nRotary Club Xàtiva entrega 60 motxilles solidàries a l’Assemblea Local de Creu Roja


Un historiador elabora la teoria que Napoleó podria ser d'origen escocès\nPodria ser descendent d'un camperol que es refugià a Còrsega\nEuropa Press/France Press | 23 febrer 1999\nLa Història afirma que va néixer a Ajaccio el 1769, segon fill de Charles Marie Buonaparte i de Laetitia Ramolina, però Napoleó podria ser descendent d'escocesos. Probablement nét d'un camperol que es va veure obligat a fugir del seu país i es va refugiar a Còrsega, segons afirmà ahir un historiador escocès.\nRobert Torrens, que així nom el creador d'aquesta teoria, és historiador de Perth. Torrens, historiador de Perth, trobà una obra datada el 1881 consagrada a les «tradicions i personatges» de la ciutat de Crieff, en la qual es parla d'un tal William Bayne, obrer agrícola de professió.\nSegons sembla, aquest tal Bayne, era un fervent nacionalista escocès i partidari del príncep Carles que encapçalà la rebel·lió contra els anglesos, Bayne va haver de fugir d'Escòcia amb la seva família el 1745 després de la derrota dels nacionalistes escocesos, segons explicà Torrens dilluns a l'edició del diari anglès Daily Telegraph.\nContinuant amb aquesta història de pel·lícula, la família Bayne partí en vaixell i una tempesta obligà la nau a acostar-se a Còrsega. Segons el llibre trobat per l'historiador, en el qual es basa la seva teoria, els Bayne foren molt ben rebuts per la població local i el seu nom fou transformant-se després en ser nomenada la família en llengua corsa: «Bayne and his party» (Bayne i els seus) es va convertir progressivament en «Buon de party», «Buon de Parte» i, finalment, Buonaparte.\nTot i que considera fiable el llibre que li ha permès arribar a aquesta teoria, l'historiador reconeix que la seva tesi serà difícil de verificar, com tantes altres hipòtesis emeses sobre la vida i mort de l'emperador.


PORTAL TREBALL - Agència de Desenvolupament Local Vila-real: Eines Necessàries\nAmb l'objectiu de tenir més opcions, és recomanable estar informat, però també estar preparat per no desaprofitar cap oportunitat. En aquest apartat et mostrem pàgines web en les quals pots trobar plantilles per fer o per a, simplement, millorar el teu currículum vitae o per a elaborar una carta de presentació. A més, podràs trobar també algunes recomanacions respecte a les entrevistes de treball.\nEl Currículum vitae és un document que recull les dades personals del candidat, així com la seva formació i experiència. Pot adoptar diferents formats: per funcions, cronològics, etc. A continuació teniu un enllaç en el qual podeu trobar recomanacions a l'hora de redactar un currículum, així com diversos models i dissenys mitjançant la descàrrega gratuïta.\nLa carta de presentació és un document adjunt al currículum que té la finalitat de presentar el candidat a l'empresa. És molt recomanable en el cas de voler donar una imatge de major formalitat i així diferenciar-nos de la resta de candidatures. A continuació, tenim un parell d'enllaços en els quals podeu trobar recomanacions a l'hora de redactar una carta de presentació, així com diversos models i dissenys mitjançant la descàrrega gratuïta.\nModel de Carta de presentació\nHabilitats per afrontar una entrevista\nA continuació, tens uns quants consells que et serviran per a preparar i afrontar la situació d'entrevista:\nAbans i durant l'entrevista i relació de possibles preguntes\nVídeo exemple d'entrevista\nAmb els següents recursos podreu començar la cerca de treball ja que en els documents trobareu borses d'ocupació de diferents sectors:\nBorsa d'ocupació Autonòmica i Estatal\nBorsa de treball del Tercer Sector\nPàgines webs d'ocupació\nBorsa d'ocupació per a persones amb discapacitat


Seether - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nGrup sud-africà de nu metal\nSeether és una banda de Post-grunge d'origen sud-africà, tot i que establerta als EUA. Anomenada originalment Saron Gas (un joc de paraules entre una arma anomenada «gas sarín», usada durant la guerra de Corea, i Saron una ex del líder del grup).\n1999 , Gauteng\nSaron Gas va començar a Pretòria fent les seves primeres actuacions en festes, clubs nocturns, concerts de petita escala, exhibicions en universitats, com la Universitat de Ciutat del Cabo, i la Universitat de Stellenbosch, durant l'estiu del 2001.\n1.2 Disclaimer i Disclaimer II\n1.9 Si Vis Pacem, Per Bellum\n3.1 Anteriors membres\n3.2 Línia de temps\n4.2 Cançons en Bandes Sonores\n4.3 Cançons en Videojocs\n4.4 Cançons en WWE (World Wrestling Entertainment)\nSaron Gas va treure el seu primer àlbum, anomenat Fragile, amb Musketeer Records, l'any 2000 a Sud-àfrica. Després de l'èxit al continent, Wind-up records es va interessar en el so melòdic però pesat del grup i van signar un contracte. Va ser així quan va néixer Seether, un nom inspirat per una cançó del grup Veruca Salt.\nDisclaimer i Disclaimer IIModifica\nAquest disc els obre les portes d'Amèrica, especialment el seu senzill «Fine Again», de gran fama a causa, entre altres coses, del seu videoclip.\nDurant el seu festeig amb la cantant del grup Evanescence Amy Lee, el cantant i líder Shaun Morgan es va veure impulsat per la seva discogràfica a reeditar Disclaimer amb cançons noves i la versió de «Broken» amb la pròpia Amy Lee, que va ser un èxit impressionant, fins i tot a Europa, per formar part de la banda sonora de la pel·lícula The Punisher. Així sorgeix Disclaimer II, primer disc que arriba a Europa.\nKarma and EffectModifica\nEl 2005 editen Karma and Effect, amb el senzill «Remedy» que fins i tot supera l'èxit obtingut per «Broken» a EUA. A Europa té sort dispar, ja que a Espanya, per exemple, el Karma and Effect va passar pràcticament desapercebut.\nLa seva ascensió continua als EUA amb la balada «The Gift», tercer senzill després de «Truth».\nAmb la sortida del guitarrista Pat Callahan del grup per motius no confirmats, amb prou feines un mes abans del llançament del seu disc en acústic One Cold Night retornen als orígens com una banda de tres, amb Morgan, el baixista Dale Stewart i el bateria John Humphery, prometent disc nou per a l'agost del 2007.\nOne Cold NightModifica\nEl dia 11 de juliol es publica One Cold Night amb les versions de «Remedy», i sobretot «The Gift», en acústic que aconsegueixen un gran èxit.\nEl cantant i líder de la banda Shaun Morgan decideix rehabilitar-se en una clínica de desintoxicació per intentar superar els seus problemes d'alcohol.\nDesprés d'un temps en què el grup sembla estar immers en la producció d'un nou disc, apareixen uns vídeos al MySpace de la banda contenint diversos fragments del que semblava una cançó nova: «Like Suicide».\nFinding Beauty in Negative SpacesModifica\nEl que en principi havia de ser un disc nou per a l'agost del 2007, es perllonga fins a l'octubre, quan surt amb el nom de Finding Beauty in Negative Spaces.\nAl setembre encapçalen una gira pels Estats Units juntament amb dues altres bandes, Three Days Grace i Breaking Benjamin\nNo obstant això, la mala sort i l'infortuni semblen perseguir el líder Shaun Morgan, ja que en un desgraciat dilluns, a finals d'agost del 2007, el seu germà Eugene Welgemoed se suïcida llançant-se des d'un vuitè pis a l'hotel Radisson de Rapid City. Shaun estava molt lligat al seu germà, així com tota la banda.\nA principis de setembre, Seether llança el primer senzill «Fake It» del seu nou disc Finding Beauty in Negative Spaces. Lògicament, el primer senzill del disc «Like Suicide» va perdre tota lògica després del desgraciat incident del seu germà. A l'abril de 2008 surt a llum el segon senzill «Rise Above This» a la seva pàgina oficial i el vídeo MTV2 el 5 d'abril en memòria del seu germà Eugene Welgemoed.\nEl 23 d'octubre surt a la venda a càrrec de la producció d'Howard Benson (Three Days Grace, My Chemical Romance).\nEl 21 d'abril de 2009, el disc es va reeditar amb dues versions del clàssic de George Michael «Careless Whisper», la qual es va convertir en tot un èxit.\nHolding Onto Strings Better Left to FrayModifica\nEl 17 de març de 2011, la banda va treure el sisè àlbum d'estudi Holding Onto Strings, Better Left to Fray, produït per Brendan O'Brien i que va aconseguir la segona posició de Billboard 200. Dos dels temes més exitosos «No Resolution» i «Country Song»\nUns dies abans del llançament de l'àlbum, precisament el 8 de març, Shaun Morgan va anunciar a través de Twitter que el guitarrista Troy McLawhorn havia decidit deixar la banda per unir-se a Evanescence. McLawhorn es va convertir-se llavors en un nou membre.\nEl Seether va tocar a l'escenari principal del Uproar Festival juntament amb Avenged Sevenfold, Three Days Grace i Bullet for My Valentine.\nEl 30 de novembre de 2013, Seether va llançar el senzill inèdit «Goodbye Tonight», juntament amb Van Coke Kartel i Jon Savage. La cançó també apareix en l'edició de luxe de Isolate and Medicate.\nIsolate and MedicateModifica\nEl setè àlbum d'estudi, Isolate and Medicate, va ser llançat l'1 de juliol de 2014, on també va debutar Bryan Wickmann com a nou guitarrista del grup. La cançó «Words as Weapons» també es va posar a disposició per a la seva descàrrega gratuïta.\nSeether es va embarcar en una gira amb 3 Doors Down.\nPoison the ParishModifica\nPoison the Parish va sortiir el 12 de maig dle 2017. És el primer àlbum de la banda a presentar un nou logo en la portada.\nL'àlbum, produït pel mateix Shaun Morgan, presenta un so més pesat que els llançaments anteriors. Amb un ajustament de guitarra-baix-bateria, en què el so «fangós» de les guitarres s'emfatitza per la producció més crua de la percussió que retorna a peces molt més grunge-metal i abandona completament algunes temptacions pop rock presentat en els últims àlbums.\nEl primer senzill, «Let You Down» va ser publicat el 23 de febrer de 2017. També «Stoke the Fire», «Nothing Left», «Count Me Out» i «Betray and Degrade».\nEl 2018, el grup va realitzar una gira europea juntament amb Nickelback.\nSi Vis Pacem, Per BellumModifica\nEl 24 de juny del 2020, la banda va anunciar que el seu vuitè àlbum d'estudi, Si Vis Pacem, Per Bellum, (Si vols pau, prepara't per a la guerra) es llançaria el 28 d'agost a través de Fantasy Records. També van llançar el primer senzill, «Dangerous», l'àlbum presenta 13 pistes noves, i va ser produït per Morgan i dissenyat i mesclat per Matt Hyde (Deftones, AFI) a Nashville des de desembre de 2019 fins al gener del 2020.\nSeether estan fortament influenciats pels grups grunge nord-americans com Nirvana i Alice in Chains.\nStephen Thomas Erlewine de AllMusic va escriure: «el cantant i compositor de Seether, Shaun Morgan, és un adorador flagrant de Kurt Cobain, i utilitza el so de Nirvana com a model inicial sobre el qual desenvolupar i construir el so del Seether». Altres bandes que han tingut una gran influència en el grup emfatitzant el seu component de metal alternatiu són Deftones i Creed.\nShaun Morgan - Vocals i guitarra\nDóna-li Stewart - Baix i vocals\nJohn Humphrey - Bateria\nCorey Lowery - Guitarra i vocals\nBryan Wickmann - Guitarra i vocals (membre de gira 2017–2018)\nDave Cohoe: bateria (va deixar la banda al febrer de 2002)\nNick Oshiro: bateria (març de 2002-2003)\nPat Callahan: guitarra (2002- juny 2006)\nTroy McLawhorn - Guitarra (2009- febrer 2011)\n2011 Holding Onto Strings Better Left to Fra\n2020 Si Vis Pacem, Per Bellum\nCançons en Bandes SonoresModifica\nThe Texas Chainsaw Massacre «Pig» 2003\nDaredevil «Hang on» 2003\nFreddy contra Jason «Out of My Way» 2003\nThe Punisher «Broken» (presentant a Amy Lee) 2004\nThe Punisher «Sold Me» 2004\nMasters of horror II «Needles»(Acústica en viu) 2006\nLost Boys: The Tribe «Burrito» (Acústica en viu) 2006\nThe Punisher: Warzone «Fallen» 2008\nCançons en VideojocsModifica\n«Fine Again» - 1080º Avalanche\n«Fine Again» - Madden NFL 2003\n«Fake It» - Burnout Paradise\n«Remedy» - Test Drive Unlimited\nCançons en WWE (World Wrestling Entertainment)Modifica\n2004 - WWE Bad Blood - «Sold Em»\n2005 - WWE SummerSlam - «Remedy»\n2008 - WWE No Way Out - «Fake It»\n«Out of My Way» - Cançó de presentació del Wrestler Zach Gowen\n2012 - WWE Hall Of Fame (dedicat a Edge) - «Tonight»\nBroken (amb Amy Lee)\nNobody Praying for Em\nBetray and Degradi\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Seether&oldid=25828251»\nDarrera modificació: 28 des 2020 a les 13:10\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 28 des 2020 a les 13:10.