Especialitzar-se massa d’hora « pintant...\n« Integració numèrica i conceptual amb Python\nDrivers privatius d’ATI: excepció en coma flotant a aplicacions Qt »\nEspecialitzar-se massa d’hora\n(apunt força curt)\nFa molts anys vaig estudiar llatí (2º de BUP, 15 anys). En aquell moment ho vaig trobar odiòs. De fet opinava que s’havia d’escollir lletres o ciències com més aviat millor.\nPerò amb els anys ho he apreciat, he donat les gràcies d’haver estudiat llatí. I cap cop he donat les gràcies d’haver estudiat derivades a 2º de BUP enlloc de fer-les a 3º de BUP. He trobat que tinc llacunes més grans de formació amb història o literatura que amb temes més científics (i en tinc dels dos!)\nJa ho vaig pensar fa temps, però ara opino que caldria donar una formació més àmplia més temps. Seleccionar lletres o ciències massa d’hora limita a la gent, el què s’estudiï uns anys més aviat de ciències no ajudarà al desenvolupament més tard. O no especialment, crec.\nL’Estonià està basat en declinacions, igual que el llatí. A Berlín, hi ha molta càrrega històrica de la segona guerra mundial. Sí, a informàtica tenim molta component científica i he trobat i trobo a faltar diverses coses, però el què trobo a faltar no ve del què no vaig estudiar a 2º de BUP per fer llatí enlloc de fer integrals.\nAixí que si hi ha algú jove que llegeix això, que s’ho agafi tot de forma positiva, i intenti aprendre i no que vagi a aprovar examens. Que jo crec que, ho tinc mala memòria o algunes coses les vaig estudiar massa focalitzades a l’examen i no se m’ha quedat ni la idea general (arf!). Ho trobo en varies assignatures que\nvaig estudiar 🙂\nmarç 24th, 2007 | Category: Pensaments\n4 comments to Especialitzar-se massa d’hora\nmarç 30, 2007 at 13:00\nl’eli ja no escriu? que torni!!!!\nmarç 31, 2007 at 14:06\nPirinenc: l’eli està bé, però enfeinada amb la Sirga (la llibreria de Gràcia). Jo també espero que torni a tenir temps i energia per escriure!!!!!!!!!!!!!\nabril 26, 2007 at 13:55\nEp! això que escrius està molt bé. Hi estic molt d’acord. De fet jo quan estudiava COU a l’institut i feia lletres-mixtes (sempre he pensat que és força estrany això de les mixtes, aquest nom…) Hi havia dues assignatures que pensava que éren imprescindibles i que les hauríem de fer tots.\nUna era història del món contemporani (revolució industrial, revolució francesa, la revolució russa, les 2 guerres mundials, descolonització, guerra freda, etc.). Aquesta només la fèiem els de lletres. Però és molt i molt recomanable.\nL’altra és filosofia, aquesta era obligatòria per a tots. Però no sempre hi posàvem l’atenció que requeria. Després l’he trobat a faltar, és el fonament de massa coses que ens envolten. M’atreviria a dir que de tot.\nMai no és tard per aprendre i m’apunto a la crida que fa el Carles, si hi ha algú jove que llegeix això. Pareu atenció a la filo i la història us donaran moltes claus per interpretar el món més endavant.


VEU EN OFF: La nostra experiència a Corea - Escena Familiar\nVEU EN OFF: La nostra experiència a Corea\nTot i que hi ha moltes companyies catalanes que habitualment treballen a l’estranger, per a nosaltres el tema de la internacionalització era una assignatura pendent. Només tenim un espectacle de carrer, però té molt text i, per tant, era difícil exportar-lo. I la resta de produccions, que són totes de sala, encara més. Així doncs, quan vam començar a concebre la idea de crear un espectacle sobre la música i la vida del compositor Claude Debussy, amb música en directe i sense ni una sola paraula, naturalment ens va passar pel cap que potser, en el futur, podríem intentar vendre’l més enllà dels circuits en què rodem habitualment. El que no ens esperàvem és que hi aniríem tan aviat, sense gairebé cap esforç, i tan lluny.\nVa ser arran de la nostra participació a l’estand paraigua que organitza la TTP a Fira Tàrrega, que una programadora coreana va trobar la carpeta de “Monsieur Croche”. Nosaltres aquell dia ni tan sols hi érem, però recordem que l’Abigail de la TTP, que sí que aguantava estoicament al peu del canó, de seguida ens va trucar i ens va dir: “Escolteu, que això us interessa…”. Després va venir una trobada a Barcelona amb aquella noia coreana, que va voler conèixer la nostra trajectòria i que ens va explicar que l’endemà volava cap a Alemanya, en un intent de familiaritzar-se amb el teatre que es fa a Europa en un viatge de deu dies.\nAl cap d’un temps, quan gairebé ja ni recordàvem aquella trobada, vam rebre un correu electrònic en què se’ns comunicava que havíem estat escollits per participar al festival de teatre i música d’una ciutat de Corea de nom impronunciable. Quina alegria! Quina il·lusió, poder presentar la nostra feina a l’altra banda del món!\nEl Ministeri de Cultura va considerar prou important la nostra presència en aquell festival coreà i va concedir-li una ajuda econòmica, de manera que transportar cinc persones i cinc caixes grosses al continent asiàtic va esdevenir menys feixuc.\nDesprés va venir la inevitable burocràcia, amb una escapada a l’ambaixada coreana de Madrid, en què es va aclarir que la pianista en realitat era una dona (com podíem haver detectat aquell error, si no enteníem cap d’aquells caràcters coreans?); i també una llarguíssima llista del material que transportàvem per als treballadors de duanes, amb conceptes tan divertits com “fake lobster puppet”.\nDe la resta, només us en podem dir coses bones: la rebuda a l’aeroport càlida i afectuosa dels treballadors del festival; la safata de fruita i pastes que cada dia trobàvem als camerinos; l’organització impecable del festival i la professionalitat dels tècnics dels tres teatres on vam actuar; el silenci i les rialles dels petits espectadors que omplien el pati de butaques; les mostres d’admiració cap a la música de Debussy (tan diferents d’allò que solem sentir que “això no és per a nens…”); la visita a la ciutat de Hahoe per conèixer el seu teatre de màscares, una mena de commedia dell’arte que ens va deixar muts d’admiració; les entrevistes pausades dels periodistes; la curiositat recíproca dels altres artistes que actuaven al festival; els àpats saníssims però picants, que compartíem asseguts per terra… Dotze dies que ens van fer tornar més humils però més ambiciosos artísticament parlant, que ens van eixamplar l’horitzó del futur i que ens van fer recordar, sobretot, per què estimem la nostra feina.\nMarc Hervàs i Clara Dalmau\nCamp Anti-Spam: * Time limit is exhausted. Please reload CAPTCHA. 2 + 1 =


Formation and Benefits de New Zealand Limited Liability Company (LLC)\nCompanyia de responsabilitat limitada de Nova Zelanda (LLC)\nUna societat de responsabilitat limitada de Nova Zelanda (LLC) és una entitat jurídica independent dels seus accionistes. És més que una corporació i no una associació. Els estrangers poden tenir 100% de les accions. Com a societat de responsabilitat limitada típica, els seus accionistes no poden ser responsables dels passius i els deutes de la LLC i la seva responsabilitat només és la contribució al capital de la companyia.\nLa Llei de societats de Nova Zelanda de 1993 regula els LLC. Els articles d’incorporació (o associació) s’anomenen la “Constitució”.\nNova Zelanda és un país insular de l'oceà Pacífic situat a prop de Fiji i Austràlia. Antiga colònia britànica, Nova Zelanda es va convertir en un domini del Regne Unit a 1907. El seu sistema polític és un monarca constitucional parlamentari unitari amb un parlament elegit.\nBeneficis de la Companyia de Responsabilitat Limitada de Nova Zelanda (LLC)\nUna companyia de responsabilitat limitada de Nova Zelanda (LLC) té els següents beneficis:\n• 100% Propietat estrangera: Els estrangers poden tenir totes les accions d’una LLC de Nova Zelanda.\n• De responsabilitat limitada: El passiu d’un accionista està limitat a la inversió de capital.\n• País més fàcil per iniciar un negoci: Segons l'enquesta del Banc Mundial de 2015.\n• Un accionista: El nombre mínim d'accionistes és el que forma una LLC a Nova Zelanda.\n• Un director: Només un administrador pot gestionar la LLC.\n• Sense capital social mínim: No es requereix cap capital social mínim.\n• Anglès: Com a domini britànic, l’anglès és la seva llengua oficial.\nNom de l'empresa de Nova Zelanda LLC\nUna empresa de responsabilitat limitada ha de seleccionar un nom diferent de la resta de noms de companyies de Nova Zelanda. El govern té un lloc web perquè les persones investigin quins noms estan disponibles i reserven el nom d'una empresa abans d'aplicar-los.\nCada LLC ha d’incloure l’abreviatura "Ltd" al final del seu nom d’empresa.\nEls LLC es formen lliurant el formulari de sol·licitud requerit amb consentiment per escrit dels directius i els accionistes juntament amb el pagament de la taxa de presentació a l’Oficina de Societats. Actualment, la quota d’inscripció només és de $ 150 NZ.\nEls accionistes només són responsables fins a la quantitat que van acordar pagar per les seves accions a la companyia. No obstant això, aquests límits no s’aplicaran si els administradors d’empreses donessin garanties personals als deutes de l’empresa o la LLC continuï cotitzant mentre era insolvente o actuava de manera imprudent.\nLa LLC pot tenir un mínim d’un accionista.\nLLC s’ha de gestionar almenys un director. Els administradors han de ser persones físiques, ja que no es permeten persones jurídiques com ara una empresa. Els administradors han de complir correctament les seves funcions, tal com estableix la Llei i la Constitució de la companyia.\nComptabilitat i auditors\nUna LLC no està obligada a presentar documents financers anuals ni informes amb el registrador de les empreses, tret que:\n• És una empresa offshore incorporada a un altre país que realitza negocis a Nova Zelanda; o bé\n• Emetre valors al públic incloent la captació de fons del públic, la sol·licitud d’inversions públiques o la participació pública en projectes, tot amb un prospecte registrat; o bé\n• És una filial d’una persona jurídica formada fora del país; o bé\n• És una empresa prou àmplia on 25% a 50% de les seves accions estan controlades o mantingudes per:\n(a) Una persona física (o persones) no residents a Nova Zelanda; o bé\n(b) Una empresa o empresa formada fora del país o és una filial d’aquesta empresa o empresa.\nTanmateix, tan bon punt la LLC comenci a dur a terme el negoci, ha de mantenir registres financers (registres d’actius, ingressos, amortitzacions, beneficis i pèrdues, etc.). Si no es mantenen aquests registres, s’obrirà una multa de fins a $ 10,000 NZ.\nTotes les LLC han de mantenir una adreça d’oficina a Nova Zelanda que ha de ser una adreça física i no un servei d’intercanvi de documents o una caixa de correus.\nTambé cal un agent registrat localment amb llicència.\nCapital social mínim\nNo es requereix cap capital social mínim per registrar-se.\nEs requereixen juntes generals d'accionistes. Tanmateix, la primera reunió es pot produir durant els mesos de registre 18.\nEls LLC es poden gravar sobre els ingressos globals. Tanmateix, el registre fiscal no és necessari si la LLC no participa en activitats comercials o comercials.\nEl registre d’impostos s’exigeix a la formació, inclòs l’obtenció d’un nombre IRD del contribuent L'empresa també ha de registrar-se per a un GST (impostos sobre béns i serveis, similar a un IVA) si durant els últims mesos 12 van acumular més de $ 60,000 NZ en vendes i ingressos, o aquesta quantitat mínima s'espera als propers mesos 12.\nLa taxa d’impostos corporatius és 28% i la taxa GST és 15%. No obstant això, els accionistes tenen l’opció de no obtenir els seus beneficis i de deixar que la LLC pagui l’impost de societats 28% o que rebi la seva part dels beneficis i s’imposi com a persona com a impost sobre la renda de les persones.\nEls ingressos globals poden ser imposables per Nova Zelanda, que depèn de la font d’ingressos i dels acords d’impostos existents (si escau) amb els països on s’hagin generat els ingressos.\nL’exercici comptable comença l’abril de 1st i finalitzarà el proper mes de març 31st. Cada empresa de Nova Zelanda ha de presentar una declaració anual a l’Oficina de Societats que verifiqui que la LLC encara és una empresa activa. La no publicació d’un risc de devolució anual del Registre Mercantil nacional.\nTingueu en compte que els ciutadans nord-americans i els contribuents procedents de països que imposen els ingressos globals han de reportar tots els ingressos a la seva agència fiscal.\nTots els registres presentats a l'Oficina d'Empreses estan disponibles per a inspecció pública.\nS’estima que el registre d’una LLC de Nova Zelanda pot trigar fins a dos dies hàbils per a l’aprovació.\nLes empreses de prestatgeries estan disponibles per comprar a Nova Zelanda per accelerar el procés de registre.\nUna Societat de Responsabilitat Limitada de Nova Zelanda (LLC) té aquests avantatges: la propietat estrangera 100%, la responsabilitat limitada, un dels països més fàcils d’iniciar una empresa, només un accionista que constitueix la LLC, només un director que gestiona la LLC, no requereix mínim el capital social i l’anglès és la llengua oficial.


QUADERN DEL RETORN: 05/01/2008 - 06/01/2008\nL’any 1982, vaig escriure un recull de poemes que ...\nUna lectura d’estiu Fet i fet, el...\nSé que em faig vellSé que em faig vell, ho dic sen...\nAquesta tarda, rellegint ONIRIS I EL TRET DEL CAÇA...\nL'infinit (1819) - Giacomo LeopardiSempre em fou ...\nL'InfinitoSempre caro mi fu quest'ermo colleE ques...\nA voltesA voltes,una tarda qualsevol,la tendresa s...\nL’any 1982, vaig escriure un recull de poemes que duu per títol: Amb un mirar d’òliba. Avui, però, només us n’oferiré dos, el IV i el Vè, publicats també per Laertes el juny de 1984 als Llibres de Glaucos.\nper no dir sempre,\ni en el màgic instant de la crisàlide,\nquan el vel de la memòria s’obre al passat,\nhe caminat, traspuant joia,\nde la mà dels sentits,\ni ells m’han obert camí\nvers la dolça, tèbia, aspra, infinita varietat de sensacions,\nfins al profund record.\nI un dolç enyorament m’entela el cor\nquan admiro els vells objectes de la casa,\nd’aquella envellida casa per les pluges de tardor,\ni els racons il·luminats pel vermell, blau i groc de les joguines,\ni els quadrats de cristall, assolellats i nets.\nI sento un fort desig de xuclar l’aire\ni absorbir-lo i fer-lo essència d’un ahir,\nd’un temps viscut.\nI una tendra i sensual delectança m’omple el cor,\ncontemplant la cambra de la noia\nd’ulls de seda, cos de marbre i mans de vidre.\nEls murs són estelats i llisos,\ni el groc paper del llibre de lectura\namaga plors de nit sense convit.\nDe lluny estant,\nuna petita melodia, hora rera hora,\nbressola el somni de dos àngels,\nmentre, al balcó, alfàbrega i geranis\nperfumen el rostre d’una lluna escèptica i metàl·lica.\nQuan es fa tard,\nbadant el cap,\nla suggestió del mur, escrostonat i vell,\nm’encisa com un paisatge silenciós de màgiques empremtes,\nsenyals de fòssil temps.\nI, ullprès, em plau buidar els racons obscurs i greus,\ndeixant espai als ulls,\ncurulls de llum groguenca.\nTantost em plau clavar-los\nen un senzill balcó de baranes virolades,\nvestit d’humils geranis\ni blans camins geomètrics de fil,\nantic cotó de nit,\nbrodats de cambra.\nEtiquetes de comentaris: Amb un mirar d'òliba\nUna lectura d’estiu\nFet i fet, el dia havia començat com qualsevol dia d'estiu, mandrós i llarg, amb una punta de xafogor, però amb la fatal perspectiva d'una nova vaga de Metro. Aquella incòmoda circumstància era un obstacle a la meva tranquil·litat perquè alterava l'habitual trajecte d'anada a la feina.\nUn cop al carrer, aviat vaig ofegar aquella dèria entre les pàgines d'un llibre. Aquest exercici quasi diari, m’aïllava de l'aldarull urbà. La lectura em transportava a un nou estat de consciència on l'argument es confonia amb la realitat circumdant.\nRecordo que mentre veia passar un a un, els personatges de la meva novel·la, la noia capcinejava amb un exemplar de La roca de Tànios del tunisià Amin Maalouf. Les mans, d'una blancor esblaimada, perdien per moments el contacte amb l'objecte de la seva dedicació, i s'esllanguien suaument sobre el tapís d'una faldilla florejada. En certa forma, aquella mena d'abandonament tenia un regust com d'encontre amorós. O, a mi, així m'ho semblava. Perquè només es confia en l'amat aquella persona que n'està plenament enamorada.\nAra la noia jeia, els ulls clucs i el rostre reposat. Hauria dit que n'era plantada al bell mig d'un quadre renaixentista, voltada d'una llum tèbia i groguenca.\nDe tot això, me'n vaig adonar assegut a l'autobús, mentre llegia un text del Tónio Kröger d’en Thomas Mann.\nEl matí s’arrossegava, lent i pesat. No podia suportar aquella atmosfera asfixiant. Però, la visió de la noia i els meus propis pensaments em deslliuraven d'aquell entorn agobiant.\nTot just llegia la pàgina vint-i-nou, aquella on s’explica com la rossa Inge, Ingeborg Holm, era l'amor secret d'en Tónio Kröger. Al ritme de la lectura se’m féu perceptible el perfum de la noia, la noia del autobús. Una plaent sensació va omplir els meus sentits mentre, del meu interior, brollava un nou i estrany sentiment. Era un sentiment amorós? Només recordo com tot jo estava suspès en un més enllà que ara se’m fa difícil descriure. Em deixava endur com l'aigua que llisca torrent avall. Era quasi lliure. Però de veritat, jo no hi era. O potser era el mateix Tónio estremit dolorosament en els seus pensaments. Experimentava una indefinible i estranya barreja de joia i dolor per aquell amor no correspost. M'emmirallava en el llibre i recollia la il·lusió d'aquell jovencell beneit i migrat. Com el fill del cònsol Kröger, sentia un desig que corprenia el meu endreçat capteniment. I com ell, creia que la benaurança era estimar encara que sense cap esperança de ser estimat. Malgrat aquells sentiments contradictoris, Tónio es creia capaç de fer coses notables a la seva vida. Aquesta convicció i la secreta fidelitat a la rossa Inge, l'ajudà a vèncer aquell estat passatger del seu esperit. Per uns moments la meva identificació amb el personatge de Thomas Mann era absoluta. Només que jo sabia que després del breu trajecte urbà i unes pàgines de lectura, tot tornaria a la més prosaica realitat.\n( PLEC DE CONTES)\nEtiquetes de comentaris: Amin Maalouf, Plec de contes, Thomas Mann.\nSé que em faig vell\nD’Els bells camins (1984-1985)\nAquesta tarda, rellegint ONIRIS I EL TRET DEL CAÇADOR, del poeta amic, Màrius Sampere, he vist prou clara i definida la meva circumstància en el sentit profund d’uns versos. Ara, doncs, les paraules no formen part de la carcassa, i sí del moll intern d’aquest Quadern del retorn.\nL'infinit (1819) - Giacomo Leopardi\ni en eixa mar m'és dolç de naufragar-hi.\nEtiquetes de comentaris: Traducció Josep Carner\nla tendresa s'instal·la a les paraules...\n(Del recull "Vint-i-set poemes en tres temps")\nPer damunt dels espais\ni els indrets de la màscara,\namb paraules, espases de blau,\ncom si fóssim guerrers sense ferro que mata\ni, només amb timbals i amb l’impuls obstinat\nde la mar exaltada,\nsentirem com el llop maleït\nduu la mort en el pit\nvers els límits del buit.\nI l’exili del just finirà,\ngràcia certa dels déus,\ndesitjada, inefable i intensa,\nmentre a dalt el batec de les aus\nacarona el ritme d’un somni.\nVetllarem el camí de la joia\ncom la mare, silent i amorosa,\nque recull, fil a fil, cada nit,\nel sospir de l’infant\ni el destí necessari del fruit,\nastre rei del seu ventre.\nTrobarem tots els ulls de la calma\nen l’hermètic misteri,\nlluny d’esferes i glans,\nentre càntics i esforç,\namb el cos net i nou\ni un desig de cavall per la cursa,\nfoll genet contra el mur.\nI ens hi aplegarem, com sempre,\namb els rostres plens de veritat,\nnoblement obstinats en el propòsit,\ni aquesta vegada també les mans, eines de pau,\ns’ompliran amb l’esforç dels dies feiners,\nmentre un càlid vent de germanor\ninflarà el velam del vaixell\nvers noves platges d’esperança,\non el treball capgirarà el gall del campanar\ni els peus afermats a la terra,\nànima del nostre poble,\nveu de la història,\nsentiran el seu tou escalf.\nInvento ràfegues de claror\nper enlairar-me renascut\nsobre desferres del passat!\nVine amb mi, germà,\nque raus lligat a cordes de dolor!\nFem plegats un camí,\nallà on el pensament no té barreres!\nAixequem amagades metàfores\ni fem-les reflexió conscient,\nrotunditat i joia,\nbes i amistat,\nQue mai no pensem,\nquè farem ara que som feliços?\n¿O potser mai no has sentit\nque la saba s’aturi\ni que l’heura no creixi\narrapada al futur de parets ombrejades?\nO que el most, silenciós en els cups de la tarda,\nno esdevingui vi-joia en un ball,\ni la boca dels nuvis,\nsuau música a l’aire que dibuixa gatzares,\nRespirem el destí i el futur,\nrespirem tots els himnes de llum\nd’un demà transparent,\nfet preludi dardell\nen el cor de la lluita!\nFem cançó de blat nou\namb espases de vent\naixecades al blau\ni al foc groc de la tarda!\nI sortim nets de nit\namb els ulls plens de foc,\namb les mans, lliris blancs,\ncom de l’ úter matern,\nclaustre dolç d’un passat\nvers l’espai de l’esforç,\nde l’amor i del goig.\nQuan ens vàrem refugiar a la cambra petita,\nper amagar dels llops\ni el futur de la pàtria,\nres no oblidàrem sota el rocam estèril,\nno fos que un mal auguri neguitegés la calma,\nencara breu, feble imatge de la vida,\ni ens quedéssim a les mans\nengrunes d’un vell temps, mort i esgrogueït,\namb sentor de cera i càmfora,\nsuor, tabac i grosella.\nI en veure que els amics sospiraven\nper la mateixa claror,\nmanteníem alt el pensament\ni l’entusiasme pel triomf d’aquell somni,\nteorema de claror,\nen un diàleg d’urgències i càntics festius;\ndel bri a les temeràries heures,\nde l’aire al vent,\ndel blat a la rosa,\ndel ventre d’escuma al cor de l’amor.\nPer ell, somni de goig,\nles nostres boques feien bandera amb el vent,\ni cel i foguera,\ni un bes del mar a la terra,\ni esforç i cant d’ocell.\nI no esgotàvem la força\nde la nostra concreta identitat,\nmalgrat que la paraula buida dels opressors,\ndissertació caduca de grauxes velles,\nomplís l’hivern d’un temps de boires,\nbadall, calitja i herbes.\nSabíem que el vi s’omple d’estius\nquan del temps el repòs és pare.\nS’endormiscava la sang\ni assaboríem secrets de flor\ncovats vora la tarda,\nmentre un silent mirall\nretornava feliç la nostra imatge.\nAra alço el vel del temps\ni vull entrar home mortal,\nallau de vent, cançó vespral,\nargila, fel, coure i afany.\nJa prou ens deien ahir,\nmés enllà d’una inassolible i llunyana pàtria,\nparaules òrfenes de mar,\nI ens creixia el temps al pit\ncom mirall inexpressiu, tot ple de boques closes,\nmans-ceps de ràbia,\nhemorràgia bruna d’ossos calcinats,\ndiscursos vells de granotes coixes,\ndiformes ulls, mimoses mortes.\nI ens pujava a la gola\nun baf irrespirable d’aigües corruptes,\nsecs cops intermitents de glans\ndamunt teules vermelles, grogues,\nverdes de molsa, vellut de temps i pluja.\nDesprés només sorolls amics de cambra i ombra,\nhora rera hora,\ni un breu descans imaginant naixences,\nvi nou en copes de cristall i ceba,\ncercant l’escalf dels mots\nen un oasi de velles paraules inventades,\namb un aspre\ni dolç regust de dàtils a la boca\ni fragments esmicolats d’esforç entre les mans,\ncordill i llàgrima dels dies.\nAra hem vist alçar-se aurores gràvides d’estrelles\nen un cel de records,\nallà on la consciència desperta\ns’arrapa als penyals,\ns’aferra i avança per rutes plenes,\nen un ofici de ventades noves\ni al ritme de les pedres, milions de pedres,\nrodones, despullades pedres,\nen marges quiets de platja nua.\nAquell xiscle de blaus i virolats reflexos,\ntravessà l’espai desert\nen el cor mateix de la nostra antiga memòria,\nfent encara més profund\nel brut solc de les aigües de llàgrima.\nI va quedar en el centre com dardell sagnant,\ncom senyal de vidre emmirallant-se al sol.\nDesprés, i per un temps,\nel nostre rusc romangué silenciós i buit,\ncom si, per sempre més,\nles diligents abelles ignoressin el bosc,\naquell bosc on hi malvivíem la llarga nit d’insomni.\nI un hermètic misteri\nens allunyà del cant de fades i bruixes\nfins al clot del sortilegi,\nmentre el xiscle assenyalava un nord de dolor.\nNomés el somni\ndonava força al patir\ni un desig de vida,\ncom dolça música als llavis,\nbrollava a doll\ni es barrejava amb l’implacable degoteig de la sang.\nLa sort, però, se’ns mostrà afable,\ncar dansàvem com infinites anelles,\nrodes d’amor, vers el demà,\nbocins concrets d’un mosaic-flor,\nvisió axiomàtica del més enllà,\nper damunt de minvats i esquifits mons\nde mandra i cendra.\nI qualsevol mirada a l’infinit\nfeia encendre fogueres de claror,\nprimaverals diluvis de coratge\nde cara als déus,\nd’esquena al desconsol,\nmentre folls de llum\ni amb cor frisós\nens manteníem sentinelles del somni,\na cavall de l’esperança\nvers un futur de ventres gràvids.\na l’hora de la prova,\nno oblidarem, de l’amic,\ni l’alegria en cada bri de temps,\nen cada llàgrima,\nen cada mot de sal.\nI per bé que sigui fosc el camí,\nno per això ofegarem pas llumeneres,\nans després de besar, amb llavi dolç, la mare terra,\nblancs i fervents,\nsaba i coratge,\nobrirem finestres de llum\nel temps lligarà els cors,\nl’esforç del caminar,\nla veu, el braç\ni els jorns de la verema.\n(Avui, però, encara no sabem\nquina és la força del nombre!)\nI ens caldrà sumar, addicionar,\nmeitat amb meitat de vida\nper abastar els horitzons\ni menysprear els ulls que espien.\nNomés quan, potents com el so del corn\nque envaeix la tenebra\ni el greu tro que retruny\nen les velles tempestes,\nsiguem u, contra el buit,\nnomés així, vespre de goig,\nlluny de la por,\nI un cel altíssim,\nillot d’enigmes verges,\nse’ns obrirà, lluent,\ncom un estany que reverbera\na frec d’amic\nHe descobert a ritme de carrers,\ni amb joia als ulls,\nespais d’amor, raons per què lluitar,\nfinestres al demà\nHe mormolat un reguitzell de cabòries\na boca closa,\nmuntanyes d’un desig,\nacaronades pel soroll metàl·lic dels enginys,\nlleis per demà.\nHe somniat teoremes de claror\nen la flor de la nit\ni espurnes d’horitzó\nd’esquena als ocellots.\nHe cridat, viu, entre fum i suors,\namb flama lliure,\nclasc transparent que ormeja l’ànim,\ncançons per l’endemà de matinada.\nVull, ara i sempre,\ndescobrir, mormolar, somiar i cridar un sil·labari,\nfet d’esperança, amor i lluita,\nfidel imatge de la terra.\nI albiro el jorn ferreny,\nconstant brogit que bruny l’espai,\nsonor metall dels déus,\nnascuda al rerafons d’una memòria feble,\nde canya vincladissa.\nVull anunciar-t’ho, amic:\ntoca per tots i ens crida a tots!\n¿Voldrem, insubornables vigies,\nllençar, lluny, parracs de tristor\ni clavar els nostres ulls,\nfinestrons de neu i observatoris d’òlibes,\nvers l’infinit i el somni,\nl’aigua i la sal, el foc i el ferro,\ngermans de l’home?\nTambé aquesta nit\nel meu cor, dallat del breu desig,\ntibant contra la corda dels gemecs,\nbeu el silenci de les pròpies amargors.\nI un greu dolor ajup el cos,\nobert com una flor expectant,\ncalze del vent irat,\narrel que dorm, horitzontal,\nprop d’espirals, vermells fanals,\ntorxes de sang,\nastres de sal.\nMastego fang contra la boira\ni em corca el buit absurd de moltes coses.\nFeixuc, desitjo el gust\nd’un llarg estiu vestit de carnestoltes,\ni el ritme de les aus\nalçant-se per sobre de llances esmolades,\nbatec d’àngel diürn,\noreig dels anys passats.\nI encara que duc servituds de fang vell\nescrostonades al cor,\npetrificades pel temps,\nmentre el sol surt i el sol es pon,\nno hi ha paraula, plor, crit,\nque no senti meus, company.\nPer què la claror, avui, em fuig\ni sóc hoste de l’argila?\nPer què, garbera de fel,\nensopego en les tenebres?\nPer què, clivellat i eixut\nla meva carn és de coure?\nI un esperó que em crida,\nfibló de sal del gall blanc,\nesquerp, coratjós a l’alba.\nS’enduu amb desdeny\nles llargues hores de la vetlla,\nel somni fals, la quimera\nd’un breu estatge al regne de Morfeu.\nDiré com aquell somni\nteixit amb llàgrimes\nentre forçats silencis,\npelegrí de molts llits núbils,\nés ara constant angoixa geomètrica,\ndes d’un buit distant, infinit,\nfins al moll d’una esfera sense ossos\ni amb pors de calendari.\nI com els himnes de llum\nsemblen ombres agòniques,\null agres, grocs, en davallada.\nTanmateix no vull que mori\nsota el rocam eixorc,\nvora la mar callada,\nans més aviat m’estimo\nque lliure i innocent\nper espais sens límits i fronteres;\nno fos cas que, en un desmaiat matí,\nservís d’àpat als vells caragols marins,\ncar ja sonen presagis\nque volen eixordar-nos\namb udols de llop i brams d’ase.\nI avui que comparteixo aquest teu viatge\nper un temps implacable,\nsense encara no fer res per aturar-me\nsestejant vora dels marges,\nno vull llençar als abismes\nparèntesis de lluna\ni cloure així la llarga nit,\ninsomne i fosca,\ncar tots els enemics resten en vetlla\ni un horitzó de mort, esquerp, vigila!\nEscric i tinc necessitat d’entossudir-me\nlluny de les tèbies avantguardes,\nservant els ulls, nets,\ncom candeles que flairen fruits de foc,\ncremant fetors de desencís\ni greus temences.


Stree Overlord: suplement de millora masculí - Disfunció Erèctil\nStree Overlord: suplement de millora masculina\nLes píndoles de millora masculina no falten en línia, però aquests suplements dietètics no estan regulats per la Food and Drug Administration (FDA) dels Estats Units, cosa que significa que no es garanteix que obtingui el que l’etiqueta afirma. Stree Overlord Male Enhancement és només una d’aquestes pastilles. Stree Overlord, de vegades erròniament anomenat Stree Overload o Street Overlord, és un suplement de millora masculí produït per l’empresa japonesa Mayo Kaisha Pharmacy Expert Ltd . (Medicaments naturals, 2020).\nTambé hi ha una versió Stree Overlord Strong que afirma ser una píndola per augmentar el penis. Les píndoles, que figuren a moltes botigues de suplements i sexe en línia, afirmen que utilitzen ingredients completament naturals per ajudar els homes a aconseguir i mantenir una erecció que superarà el Viagra i el Cialis.\nStree Overlord és una píndola de millora masculina que es ven en línia que afirma funcionar millor que els medicaments comuns per a la disfunció erèctil (Viagra) i Cialis.\nLa FDA va analitzar mostres d’aquestes pastilles i va trobar sildenafil no declarat, la mateixa substància que s’utilitza a Viagra.\nLa FDA no ho ha aprovat i no regula Stree Overlord, cosa que significa que no hi ha manera de saber què obteniu d’aquestes pastilles.\nExisteixen moltes opcions de tractament per a la disfunció erèctil, des de bombes fins a medicaments amb recepta que poden ser prescrits per un metge.\nIgual que Cialis i Viagra, Stree Overlord està pensat per prendre's abans del sexe. Tot i que es comercialitza com un afrodisíac masculí general i no pretén tractar la disfunció erèctil. La FDA ha trobat que Stree Overlord no és completament natural i inclou sildenafil no declarat , el mateix ingredient actiu utilitzat en el medicament amb recepta Viagra. La presència de sildenafil en quantitats no regulades s’ha trobat en altres pastilles de millora masculina, com ara Black Ant (FDA, 2015).\nEl sildenafil és un producte químic potent i la seva inclusió no regulada en pastilles és perillosa. No es coneix la quantitat ni la qualitat de sildenafil en aquestes pastilles, cosa que significa que poden causar efectes secundaris potencials que poden ser fins i tot mortals si es prenen dosis massa elevades, si es prenen persones amb certes condicions de salut i quan es combinen sense voler amb certs medicaments. .\nEl Viagra, el sildenafil genèric i altres medicaments similars (com ara tadalafil i vardenafil) no estan disponibles sense recepta als Estats Units. La FDA requereix que els proveïdors d’atenció mèdica emetin receptes per a aquests medicaments. Això es deu al fet que el sildenafil pot causar efectes secundaris greus i pot interactuar negativament amb certs medicaments com els nitrats (com la nitroglicerina), l’eritromicina, el ritonavir i els medicaments per a la pressió arterial. La combinació d’aquests medicaments pot ser mortal.\nEls efectes secundaris comuns del sildenafil inclouen mal de cap, nàusees, rubor, visió anormal, congestió, marejos i dolor d'esquena i articulacions. També hi ha el risc de priapisme, una erecció dolorosa i persistent que pot requerir atenció mèdica (FDA, 2014).\nLa disfunció erèctil, més coneguda com ED, és una afecció caracteritzada per la incapacitat d’obtenir o mantenir una erecció el temps suficient per tenir relacions sexuals penetratives. És possible que encara tingueu ED i pugueu fer erecció, només no cada vegada que vols tenir relacions sexuals (NIH, 2017). I, tot i que els investigadors tenen dificultats per obtenir una imatge precisa de quanta gent experimenta ED, no hi ha dubte que és comú. Tot i que s’estima que aproximadament el 8% dels homes de 20 a 29 anys i l’11% dels homes de 30 a 39 anys tenen disfunció erèctil, un estudi va trobar que només el 58% dels participants amb ED mai havia demanat ajuda a un professional mèdic per a la malaltia, de manera que és probable que el nombre real d’homes que pateixen aquesta malaltia comuna sigui encara més elevat (Rosen, 2004).\nquant triga un home a ejacular\nTot i que el Viagra, o la petita píndola blava, regna en la ment de les persones com a medicament antidepressiu, està lluny de ser l’únic medicament ED que hi ha. Altres medicaments habituals inclouen Cialis (nom genèric tadalafil) i Levitra (nom genèric vardenafil). Tots aquests tractaments ED pertanyen a una classe de fàrmacs anomenats inhibidors de la fosfodiesterasa-5 (inhibidors de la PDE-5), que milloren el flux sanguini al penis i faciliten l’erecció.\nExisteixen alternatives naturals al Viagra, però molts necessiten més investigacions per demostrar que són efectius per tractar problemes erèctils. L’herba de cabra divertida conté un compost que inhibeix la PDE5 , com els medicaments contra l’ED (Dell-Agli, 2008). Ginseng vermell o coreà s’ha mostrat prometedor en el tractament de la DE , es va trobar un metanàlisi, però cal més investigació (Borrelli, 2018).\nYohimbina va ajudar els homes amb disfunció erèctil menys greu aconseguir i mantenir una erecció amb èxit, però l’estudi va ser molt petit, cosa que significa que calen més investigacions per veure si es pot recomanar com a tractament eficaç (Guay, 2002). Maca pot ser capaç de fer-ho augmentar el desig sexual , però estudis passats no han trobat que sigui capaç d’afectar els nivells de testosterona (Gonzales, 2002).\nTot i que provenen de plantes naturals, els suplements no estan regulats per la FDA, cosa que significa que no es garanteix que obtingui el que figura a l’etiqueta. Si decidiu prendre un suplement dietètic, és important comprar a una empresa de confiança.\nActual teràpies per a persones amb ED inclouen (Stein, 2014):\nDispositius de constricció al buit (VCD) , també anomenats dispositius erèctils al buit (VED), s’utilitzen normalment per a pacients que experimenten ED després d’un tractament contra el càncer de pròstata. Utilitzen pressió negativa per millorar el flux sanguini al penis.\nImplants penis també milloren el flux sanguini al penis, però ho fan administrant medicaments que relaxen els vasos sanguinis. Es tracta d’una opció quirúrgica que col·loca un dipòsit del medicament a l’interior del cos per relaxar els vasos sanguinis de l’escrot. Els implants es poden esprémer per obtenir una dosi d’aquests medicaments en previsió del sexe.\nSupositoris intrauretrals són medicaments que els pacients insereixen a la uretra 10-30 minuts abans del sexe. El medicament de marca Muse n’és un exemple, i utilitza un vasodilatador per relaxar els vasos sanguinis per ajudar-vos a mantenir i mantenir l’erecció.\nDispositius de suport del penis, com Erektor i el repartiment de penis, són una opció no quirúrgica. Aquests dispositius s’adapten a l’anatomia individual d’una persona. Erektor estira el penis quan es porta per augmentar la longitud i proporciona suport perquè el penis es mantingui prou rígid per tenir relacions sexuals penetratives.\nSi teniu dubtes sobre la vostra salut sexual o el vostre rendiment sexual, podeu parlar-ne amb el vostre proveïdor d’atenció mèdica, que us pot fer una recomanació sobre quin tractament o dispositiu us pot ser adequat.\nViagra de venda lliure\nHauríeu de desconfiar de qualsevol empresa que reclami vendre Viagra sense recepta. Viagra és la marca comercial del citrat de sildenafil, que també es ven com a medicament genèric, però ambdues versions requereixen recepta mèdica. Sildenafil inclou efectes secundaris potencialment perillosos i fins i tot mortals i possibles interaccions farmacològiques, inclosa la pressió arterial perillosament baixa, desmais i priapisme (una erecció persistent i dolorosa), motiu pel qual no s’ha de prendre sense recepta mèdica d’un proveïdor de serveis de salut autoritzat (FDA, 2014).\nTambé heu d’evitar qualsevol font que afirma oferir-vos Viagra de venda lliure, perquè pot ser que no tingueu sildenafil. Viagra és una de les drogues falsificades més comunament al món . Pfizer, l’empresa que fabrica Viagra de marca, va trobar tinta d’impressora, amfetamines (velocitat) i metronidazol (un antibiòtic) en aquestes pastilles falses de Viagra quan van realitzar un estudi el 2011 (Pfizer, nd).\nSi teniu problemes per obtenir o mantenir una erecció, sabeu que hi ha un munt de tractaments sense recepta per a ED, així com opcions de recepta. Eviteu Stree Overlord o altres píndoles de millora per a homes que no estiguin regulades per la FDA. Parleu de les vostres opcions amb un professional mèdic que us pugui ajudar a assessorar-vos sobre el tractament adequat.\nFood and Drug Administration (FDA). (2014, març). Etiqueta: comprimits VIAGRA (citrat de sildenafil). Recuperat de https://www.accessdata.fda.gov/drugsatfda_docs/label/2014/20895s039s042lbl.pdf\nFood and Drug Administration (FDA). (2015, 31 de juliol). R Thomas Marketing, LLC - 31/07/2015. Consultat el 29 d'agost de 2020, des de https://www.fda.gov/inspections-compliance-enforcement-and-criminal-investigations/warning-letters/r-thomas-marketing-llc-07312015\nInstituts Nacionals de Salut (NIH). (2017, 01 de juliol). Definició i dades sobre la disfunció erèctil. Consultat el 24 de setembre de 2020 a partir de https://www.niddk.nih.gov/health-information/urologic-diseases/erectile-dysfunction/definition-facts\nMedicaments naturals. (2020). Medicaments naturals: japonesa Mayo Kaisha Pharmacy Export Ltd. Obtingut el 29 d'agost de 2020 a partir de https://naturalmedicines.therapeuticresearch.com/databases/manufacturers/display.aspx?id=5454\nPfizer. (nd). Eviteu la falsificació de VIAGRA (citrat de sildenafil). Consultat el 25 d'agost de 2020, des de https://www.viagra.com/getting/avoid-counterfeits\nRosen, R. C., Fisher, W. A., Eardley, I., Niederberger, C., Nadel, A. i Sand, M. (2004). Estudi de la multinacional Mens Attitudes to Life Events and Sexuality (MALES): I. Prevalença oSf disfunció erèctil i problemes relacionats amb la salut en la població general. Investigació i opinió mèdica actual, 20 (5), 607-617. doi: 10.1185 / 030079904125003467. Recuperat de https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/15171225/\nhsv 2 transmissió genital a oral\nmida mitjana d’un penis erecte\nes pot transmetre CVV per la saliva\ncom se sent l’ansietat al pit?\ncom aconseguir un peni més gran sense pastilles


Jo he vist coses que vosaltres no us creuríeu: aparcar cotxes més enllà de la plaça Major. He vist edificis buits brillar en l'obscuritat prop del nucli Antic. Tots aquests moments no es perdran en el temps. És hora d'explicar-vos-els. Vinc del futur per avisar-vos que Manresa experimentarà un canvi radical en els propers anys gràcies a la commemoració dels 500 anys de l’arribada de Sant Ignasi de Loiola a la ciutat. Esdevindrà una de les destinacions turístiques més potents del continent –actualment alguns del seus renovats punts d'interès ja competeixen amb la basílica de la Sagrada Família o la Torre Eiffel per ser l'atracció més comentada a la web de viatges Trippyaddvisor–, pel bo i pel dolent. Prengueu nota i no caigueu en els mateixos errors.\nUna de les atraccions d'aquest parc temàtic pintoresc era el mitjà de transport que els seus visitants podien utilitzar per baixar a Manresa en pocs segons, es tractava de l'anomenat Salt de Fe, una tirolina que anava des del terrat de l'hotel fins al parc de la Seu. Actualment, el Salt de Fe està fora de servei pel fet que resultava més probable pescar un turista al Cardener que no pas un peix. L'hotel continua obert tot i no assolir el grau d'ocupació esperat i haver rebut comentaris negatius a les xarxes socials a causa de la suposada falta de salubritat de les seves instal·lacions. Ja se sap, si no vols pols no vagis a l'era.\nESPÒILER 2022riu CardenerTorre de Santa CaterinaManresa 2022turismeLa Seu


Diari del capellà: de març 2017\nPel desert ara camines cercant l'esperança...\ndissabte, 18 / març / 2017\nAl matí mandrejo un xic i em llevo cap a dos quarts de set. I vaig seguint la rutina diària a càmera lenta.\nTreballo pel meu escriptori i preparo les misses del diumenge.\nI a la tarda celebro les misses anticipades a Bonmatí i a Anglès.\ndiumenge, 19 / març / 2017\nÉs sant Josep i tinc familiars a tots nivells amb aquest nom: els meus avis Josep Brugada i Josepa Planadecursach, el meu oncle Josep Serra (aquests, al cel sian), el meu germà (Josep Brugada), un nebot (Josep M. Parets), un cosí (Josep M. Giralt). I també companys i amics.\nCelebro les misses habituals del tercer diumenge de Quaresma, a Anglès i a Sant Martí. I vaig cap a Banyoles. Hi celebrem el sant d’en Josep.\nAmb en Jaume parlem de la pel·lícula INCERTA GLÒRIA, dirigida per l’Agustí Villaronga i produïda per la Isona Passola. Sembla que només es centre en algun episodi de la novel·la homònima de Joan Sales. A veure si puc anar a veure-la. Espero que serveixi per divulgar i valoritzar l’obra de Joan Sales: la novel·la (del 1971), les CARTES A MÀRIUS TORRES (del 1976) i el recull de poemes VIATGE D’UN MORIBUND, (1952), tota una impressionant reflexió sobre la complexitat de la vida i de la mort, de la història viscuda, de la fe, de Déu... Tant de bo sigui així enmig de tanta simplicitat, superficialitat i frivolitat sobre aquests temes. .\ndilluns, 20 / març / 2017\nEm llevo tapat, com si tingués farina als pulmons. No sé si és al·lèrgia per unes flors que han portat a l’església o un constipat. Passo malament el matí.\nCelebrem la missa en honor de sant Josep ja que ahir, essent diumenge, no va ser possible dedicar-li la missa.\nA mig matí baixo al poble a comprar pa i a deixar unes catifes a la tintoreria.\nEstic intentant recollir fotografies antigues, fotografies de com eren els interiors de les esglésies de la diòcesi abans del 1936. També vaig recollint articles de quins retaules hi havia a les esglésies de les comarques de Girona també abans del 1936.\nI estic elaborant una graella amb les informacions disponibles de les destruccions que es van realitzar el 1936 a les esglésies. Joan Sales, a CARTES A MÀRIUS TORRES, a la carta signada el 27 de juliol del 1936, hi fa una afirmació que he escoltat d’altres persones i que vull contrastar millor:\n“Pel que fa a aquests incendis d’esglésies, saqueigs i assassinats que van començar el vespre del diumenge 19, o sigui moltes hores després de vençuda la sublevació (a Barcelona), són una cosa d’allò més tèrbol ja que només serveixen per deshonrar la victòria. La mateixa Humanitat, el diari de l’Esquerra, portava que a uns incendiaris d’esglésies detinguts el dilluns per la policia de la Generalitat (20 de juliol) se’ls trobà al damunt el carnet de Falange. Tot plegat és d’una confusió que els simples mortals ens hi perdem; penso amb astorament com n’és de difícil d’arribar a saber la veritat de fets que passen a la mateixa ciutat on vius”\nA la tarda penjo el Diari del Capellà. Hauré de preparar un especial 10 anys. No sé si trobaria algú que m’ajudi a fer-ne una selecció per publicar-ho, si és que val la pena, clar. Suposo que hi ha alguna pàgina aprofitable. De moment, la mitjana de lectura és d’unes 100 visites diàries.\ndimarts, 21/ març / 2017\nAl matí vaig cap a Girona per realitzar diverses gestions personals relacionades amb la meva feina i amb els meus estudis. També ho aprofito per anar a l’Arxiu Provincial. Com és habitual, l’Isidre Prades m’atén molt amablement i m’ajuda a fer la recerca d’articles publicats on es parla dels retaules que hi havia a les esglésies de la diòcesi abans del 1936.\nDino al restaurant Artusi. Feia dies que no hi anava.\nArribo aviat a Anglès i ho aprofito per acompanyar un vailet a portar el currículum a diversos llocs: a l’HIPRA d’Amer (on hi saludo en Josep, a qui conec de quan jo estava a Olot), a la fàbrica dels caramels GERIO, al FORN SANT JOAN i al proveïdor EDILKAMIN, tot a Bonmatí. Diuen que hi ha feina, però no és tan fàcil trobar-ne.\ndimecres, 22 / març / 2017\nRedacto l’article mensual per glossari que em publica la Revista de Banyoles. El dedico a les MATRAQUES. Poca gent hi ha que sàpiga el què són. En Ramon Pijoan em localitza les que es feien servir a Santa Maria i en pot fer la fotografia. També en recordo unes a la sagristia de Palafrugell. Amb la mania de fer neteja se n’han perdut moltes, i és un instrument musical ben interessant. També ha passat un xic amb els harmòniums.\nM’assabento que a La Cellera i a Osor hi ha unes matraques grans, al campanar. Són relíquies! Seria interessant recuperar-ne un cert us, en ocasió del inici i l’acabament del Viacrucis del Divendres Sant i, les manuals, quan s’anuncia cada estació.\nA la tarda treballo en la redacció del suplement del full ja que en Jaume em demana que li enviï demà al matí (normalment li envio a darrera hora del dia perquè el tingui el matí del divendres).\ndijous, 23 / març / 2017\nAl matí feinejo per l’escriptori. Dino a les 12. I quan és la una, surto cap a Barcelona. M’agrada passar per Santa Coloma, Riudarenes i baixar cap a Hostalric on enfilo l’autopista. A l’àrea de servei de Montcada, m’aturo a fer un tallat.\nPoc abans de les 3, aparco sota de la plaça Urquinaona. Tot passejant, baixo pel carrer Jonqueres, cap a la Via Laietana. Com que tinc temps, faig un tomb per aquells carrers de l’entorn del Palau de la Música: Carrer de Sant Pere Més Alt, carrer del Bou de Sant Pere, carrer Sant Pere Mitjà, carrer Sant Pere Més Baix, i al davant del santuari de la Mare de Déu de l’Ajuda, vaig per carrer Verdaguer i Callís fins davant mateix del Palau de la Música.\nTot seguit vaig fins a la Casa dels Velers, a la seu del BARCELONA GUIDE BUREUA (Via Laietana, 50, 2, 2). M’hi atén en Carles i m’hi esperen una altra trentena de guies turístics de Barcelona. I poc després de 2/4 de 4 inicio la xerrada que s’allarga fins a 2/4 de 6 parlant dels principals episodis de la vida de Jesús i de la repercussió i explicitació en l’art. Tothom està atent, fent preguntes amb interès... de fet, no puc enllestir tot el material que porto preparat.\nQuan acabo i surto de la Casa dels Velers, acabo de fer la ronda tot passejant: carrer Amadeu Vives, carrer Ortigosa, carrer Trafalgar i plaça Urquinaona. M’agrada passejar-me per Barcelona.\nTambé faig una visita a la llibreria Claret. Em trobo amb en Jaume Aimar, el director de Ràdio Estel i de Catalunya Cristiana. És de Calonge i fa temps que ens coneixem. De la llibreria m’enduc un exemplar de la tercera edició del llibre de Jordi Albertí, El silenci de les campanes. La persecució religiosa durant la Guerra Civil (Proa, 2007).\nI retorno cap a Anglès. M’aturo a l’àrea del Montseny per cruspir-me un bon plat de brou, espès i calent. Se’m posa molt bé.\nA Anglès, a la plaça del bacallà, hi recullo la Maria i la Glòria i anem plegats a la Cellera. Hi tenim la primera de les TROBADES DE FORMACIÓ DE QUARESMA que organitzen les parròquies del Ter Brugent. Hi participen una cinquantena de persones de gairebé totes les parròquies.\nEs presenta el tema DONES AL SERVEI DE L’EVANGELI i hi intervenen la Dolors Puigdevall (Directora de Caritas diocesana), la Sònia Campos (voluntària al camp de refugiats d’Atenes) i la Gna. Pilar Palau (Carmelita vedruna, 30 anys al servei d’una leproseria de Filipines i d’infants del carrer). Si el que diu una és interessant, el que diu l’altra no deixa de ser-ho. Val a dir que han donat un bon testimoni.\nQuan acabem, parlant amb la Dolors, em comenta que Mn. Jordi Puigdevall, el que havia estat rector d’Anglès i que va morir fa un mes, era el seu oncle. I que quan s’estava de rector a Anglès, amb els seus pares, l’havia visitat alguna vegada, a la casa on vivia, al costat de l’arc de can Verdaguer.\nCap a les 11 tocades arribo a la doma. La tos no em deixa agafar bé el son.\nEl matí treballo per l’escriptori. Hi ha una bona persona que s’ha compadit de mi i em ve a donar un cop de mà per ajudar-me a ordenar paper i col·locar-los a lloc.\nAmb els companys dinem a Can Co de La Cellera. Parlem satisfets de la trobada de formació d’ahir vespre. També es comenta una carta de comiat que un rector ha adreçat a la seva feligresia, a l’Empordà. Tot un despropòsit.\nA la tarda, descanso un xic, llegeixo, prego... Poc després de les 6 vaig a Girona. Passo per la llibreria del bisbat a deixar-hi unes estovalles per una de les esglésies que atén en Miquel Àngel.\nAvui no celebro a l’església dels Dolors sinó que ho faig a l’església de les carmelites (c. Montilivi, 27). És una celebració conjunta de la Congregació dels Dolors i de l’Adoració Nocturna. Al monestir hi resideixen 4 monges carmelites descalces. Són molt amables. A la celebració hi participen unes 50 persones. Amb aquesta missa s’inicien les 24 hores de pregària seguint la invitació del Papa Francesc. A més de la família Ortiz, també hi trobo altres persones conegudes, entre altres la Maria Artigues.\nPresideix l’església una imatge de la Mare de Déu del Carme (1952) esculpida per en Nolasc Valls Martí (1888 – 1980) . Les pintures del mur del presbiteri, envoltant la M. de D. del Carme, són del seu fill Pau Valls Canyelles (1935 - ). Resulta que en Nolasc Valls també modelà la imatge de la M. de D. dels Dolors d’Amer, la imatge de l’Assumpta de Calella (Maresme), la de sant Feliu i de la M. de D. dels Àngels de Sant Feliu de Guíxols... No era un imatger qualsevol. A la façana de l’església hi ha la imatge de santa Teresa de Jesús que va ser esculpida (1958) per en Josep M. Camps Arnau, amb molta producció en aquell moment.\nTorno cap a Anglès quan són les 9 tocades. Ha plogut tota la tarda i ara, de retorn, també plovisqueja tot el camí. M’aturo a Bescanó a comprar una pizza. I cap a casa.\nPublicat per el mossèn a 16:37 0 comentaris\ndia a dia, uns dies més i altres, menys\ndissabte, 11 / març / 2017\nA la tarda ve el grup d’ucraïnesos a celebrar la missa amb Mn. Volodimir.\n. A Anglès, abans de la missa ha arribar en Pepet amb la cara ensangonada. Es veu que ha caigut als escalons del carrer Ponent abans del carrer Canigó. En Miquel l’acompanya a l’ambulatori.\nLa missa anticipada és dedicada a les famílies i hi participa una dotzena de nens i nenes. Els Cantaires de Sant Miquel hi fan un bon paper.\ndiumenge, 12 / març / 2017\nQuan acabo la missa a Sant Martí, vaig a visitar els avis de Ginesteries. I baixant cap a Anglès, visito en Fermí.\nÉs diumenge i ho aprofito per anar a dinar de restaurant. Vaig a Ca l’Elisa i dino al costat d’en Salvador. Hi vaig caminant i faig el camí de retorn passant per la travessia de les Escoles i baixant per darrera del cementiri vell d’Anglès. I així estiro un xic les cames.\nA la tarda m’estic per l’escriptori llegint, escrivint, parlant amb algun amic...\ndilluns, 13 / març / 2017\nAl matí preparo la reunió de l’arxiprestat. Sembla que no, però aquestes coses també ocupen el seu temps. Em penso que m’hauré de plantejar canvis de cara el curs vinent per tenir una mica més de temps per mi, sinó, em quedarà tot penjat.\nVaig a dinar a Banyoles. Comentem coses de la família.\ndimarts, 14 / març / 2017\nCap a dos quarts d’onze vaig cap a La Cellera. Hi recullo en Ramon i anem cap a la Codina. Hi tenim la reunió mensual de l’arxiprestat. Parlem sobretot de temes relacionats amb la Quaresma (trobades de formació, viacrucis...) i amb la Setmana Santa.\nA la tarda, preparo el suplement i acabo de lligar les trobades de formació.\nAra si que tant són llargues les nits com els dies, és a dir, unes 12 hores de nit i unes 12, de dia. Això ja es diu per sant Maties (que abans era el 14 de febrer).\ndimecres, 15 / març / 2017\nAl matí hi ha les exèquies de la Mercè Rosell, la mare de la Dolors i sogra d’en Lluís. Hi participa força gent, i molts venen de Bonmatí i de Vilanna, on havia nascut la Mercè. .\nAmb en Francesc Ten i amb en Carles anem a veure l’esglesiola de Lloret Salvatge. Sembla que els agrada. I anem a dinar a Can Co de la Cellera.\nA la tarda hi ha les exèquies d’en Leandre Bundó. També hi ha gent. Molts venen de la Cellera. L’oficia el P. Jordi Tarrés.\ndijous, 16 / març / 2017\nAl matí, acabo d’arrodonit la xerrada que tinc a la tarda. I també preparo el suplement del cao de setmana. Dino aviat i, cap a la una, vaig a recollir en Ramon, a La Cellera i anem cap al Cap i Casal.\nQuan arribem a Barcelona, aparco a la plaça Urquinaona. En Ramon va cap a la facultat de Teologia i jo baixo caminant pel carrer Jonqueres cap a la Casa dels Velers, a la cantonada entre Via Laietana i carrer Sant Pere més Alt, prop del Palau de la Música. A l’entrada em trobo amb la Beatriu, que és amb qui he tingut els contactes.\nComenço la primera de les tres xerrades sobre iconografia cristiana. Hi assisteixen una trentena de guies turístics de Barcelona. Parlo un parell d’hores seguides. Repeteixo l’esquema de les xerrades que havia fet a Montserrat, el 2016 i el 2015. La xerrada és molt dinàmica i els assistents van intervenint demanant alguna precisió o algun aclariment. Algunes vegades són ells qui aporten algun aclariment o precisió.\nSurto de la Casa dels Velers cap a les cinc i pujo cap a la plaça Urquinaona. Per esperar en Ramon, entro a la llibreria Claret, al carrer Llúria. Hi saludo en Josep M. Alentà, company d’estudis i bon amic. Hi compro el llibre d’en Francesc Torralba “La vida secreta de la pregària” i també el llibre de l’Enzo Bianchi “Per què pregar, com pregar”.\nMentre sóc a can Claret ve en Ramon i també adquireix algun llibre. I sortim a recollir el cotxe. De retorn comentem el que hem fet. En Ramon ha assistit a la presentació dels cursos Alpha. Es veu que hi havia molta negror. Ja me n’havien parlat abans. De Girona hi havia el rector de Palamós, el rector de Sant Jaume de Salt i, per raó del càrrec, en Joan Planellas (com a degà) i en Josep Casellas (com a periodista).\nQuan som a l’autopista, resem les vespres. En Ramon va llegint i jo m’hi vaig afegint en aquells versets que recordo de memòria.\nArribem a La Cellera cap a les nou. Quan sóc a casa, enllesteixo el suplement i l’envio a la impremta.\ndivendres, 17 / març / 2017\nAl matí estic un xic cansat. Després de la missa i del viacrucis vaig cap a Bonmatí. Ve una tècnica de la Fundació Sant Martí per mirar la rectoria. Em penso que cada vegada hi ha més esquerdes.\nQuan torno a la doma, treballo un xic a l’escriptori buidant fitxes per la meva recerca.\nAmb en Ramon i en Jordi dinem a Ca l’Elisa. Com és obvi, parlem del moviment Alpha. En Jordi ho compara als moviments gnòstics dels primers segles del cristianisme. Jo tendeixo a comparar-ho als moviments donatistes. Però bé, la tendència és considerar-lo un moviment urbanita i elitista impropi d’una Església oberta i acollidora que és com cal que es mostri a les nostres parròquies.\nA la tarda vaig a l’església dels Dolors. I sortint de la missa acompanyo un noi a la trobada de seminaristes que hi ha al Seminari de Girona. M’hi trobo amb l’Antoni Coll que alguna vegada havia vingut a missa a Gaüses quan jo n’era el rector (entre el 1987 i el 1994).\nPublicat per el mossèn a 19:18 0 comentaris\n¿Seria adequado celebrar uma missa em Português?\ndissabte, 4 / març / 2017\nSi els altres dies em llevo a les 5’30, avui ho faig a les 6’30. I amb certa calma, vaig seguint la rutina diària: encomanar-me a Déu, desfer el llit, beure un parell de gots d’aigua tèbia, des-beure, fer les pregàries matinals pròpies del meu ministeri, aixecar persianes i obrir finestrons (no hi ha cap finestra igual a tota la casa, ni tampoc cap cortina), afaitar-me, fer el llit, estrijolar-me, recollir quatre notes al meu quadern, baixar a obrir l’església... La calefacció s’ha posat en marxa cap a un quart de sis i s’ha aturat cap a un quart de vuit. Avui no celebro la missa matinal i també puc esmorzar més tranquil·lament (avui, pa amb tomata i un xic de pernil, una taronja i un bol de te). I quan he esmorzat, obrir de bat les finestres perquè entri a dojo l’aire del matí i exhali tota la casa. Entretant rento els atuells de l’esmorzar, em rento la boca...\nEm toca preparar el full de cants que utilitzarem aquesta Quaresma. Va bé tenir un full i seguir cada diumenge els mateixos cants (inici, ofertori, comunió, comiat). L’únic cant que vario cada diumenge és la resposta al salm responsorial. I com que, des que sóc aquí, acostumem a cantar les que proposa el cantoral de MD, ara ja gairebé es saben totes.\nDino tranquil al pis. A la tarda, reparteixo els fulls dels cants per l’església i preparo els patracols per anar a les altres esglésies. Faig l’estona de pregària litúrgica que em manca.\nA la missa anticipada de Bonmatí no arribem a la trentena de persones. Des de fa un any, gairebé cada dissabte, m’hi fan d’escolans en Miquel i en David, dos vailets portuguesos. De fet, gairebé la meitat dels assistents a la missa de de Bonmatí, són portuguesos. I a Anglès també una bona colla. Ja veig que hauré d’aprendre el portuguès. A Anglès tampoc som massa gent. Lloat sigui Déu!\ndiumenge, 5 / març / 2017\nDes de dos quarts de sis del matí, segueixo la rutina horària. La claror de aurora treu el nas per darrera la lluerna de can Cendra ja cap a dos quarts de set. La única diferència de la rutina dels altres dies de la setmana és que esmorzo abans de baixar a obrir l’església. I quan pujo, obro finestres per airejar la casa i em rento la boca.\nCelebro la missa de les 9 a Anglès i, a dos quarts d’onze, la celebro a Sant Martí. Quan baixo de Sant Martí m’aturo al carrer dels Pins per visitar una veïna de la Cris i portar-li la Comunió.\nAl migdia ve una parella a preparar el seu casament i el bateig del seu petit, un vailet ros i amb els ulls ben blaus, com si tingués a dintre tota la blavor del cel i que els ulls únicament deixaven entrellucar.\nAcompanyat d’un noi conegut, dino a Can Vernis de la Cellera. I a la tarda em recloc al meu escriptori. Em truquen un parell de persones per parlar.\nAquest cap de setmana he caminat força: ahir, 17.135 passes (que corresponen a 12’69 km) i dissabte, 15.037 passes (que corresponen a 11’01 km). Un dia ja explicaré com ho faig, però el que si que puc dir és que estic agafant el síndrome del hàmster.\ndilluns, 6 / març / 2017\nAl matí, després de la missa ferial, baixo a l’ambulatori. Em fan un electrocardiograma. El darrer crec que me l’havien fet fa uns 10 anys. Mentre m’espero per entrar a la consulta amb el metge, parlo amb diverses persones. Sempre hi ha gent coneguda. Quan entro a la consulta, el metge em comenta l’analítica que vaig fer i l’electrocardiograma. L’analítica delata que no vaig prou bé a nivell de sucre, segurament per haver-me relaxat en la dieta. Pel que fa al demés (tensió, colesterol...) estic bé. També el ritme cardíac i les pulsacions van bé. Val més.\nQuan acabo vaig cap a Crespià, a fer-hi inventari amb l’Antònia i amb la Mercè. Elles ja han fet inventari a l’església d’Esponellà. Crespià és un poble ben bonic, amb el torrent que l’atrevessa. L’església és un barreig d’estil i d’elements (romànic, barroc, pintures murals, reformes posteriors al Vaticà II... ) i sobretot sensació de solitud i de passat. A la nau lateral de tramuntana hi ha els patracols d’una exposició en ocasió de la Fira de la Mel, fa quinze dies. Quan acabem anem a retornar les claus a l’ajuntament.\nI tot seguit anem a Vilert. Primer recollim les claus a Can Anglada (la casa d’on procedeix el periodista Martí Anglada, ara delegat de Catalunya a París).\nLa capçalera de l’església de Vilert, amb tres absis, em recorda la de Brunyola, d’un romànic primitiu, de la primera meitat del s. XI. Els peus de l’església serien del s. XVI i, les naus laterals, del s. XIX. Està ben conservada, ben il·luminada, néta. Mn. Pere Bach hi ha fet una bona feina els anys que n’ha estat el rector.\nEntre els elements que inventario hi ha una pica baptismal romànica (possiblement també del s. XI) i les estacions del Viacrucis de Can Marcó de Quart (idèntiques que les que hi ha a Sant Martí Sapresa, si bé millor conservades).\nQuan hem tancat l’església, entrem a la capella de sant Esteve, mig abandonada, al costat del cementiri. I retornem les claus a les Anglades.\nTots tres dinem a Can Roca d’Esponellà, tot comentant diversos temes, entre altres parlem de la Fundació Lluís Coromina de Banyoles tan implicada en el món de l’art.\nI quan acabem, retorno cap a Anglès. A un quart de sis rebo la mainada que ve a catequesi i resem el Parenostre. Quan ells són a les sales, amb la Mercè i amb Miquel, a l’església hi faig la meva pregària.\nAl vespre envio el programa del Quinari de la Mare de Déu dels Dolors (la setmana abans de Rams) als mossens de Girona.\ndimarts, 7 / març / 2017\nAl matí ve un noi a ajudar-me a posar ordre als meus papers. A la tarda, ve la Mònica a fer la neteja de les sales de catequesi.\nM’arriba el número de la Revista de Banyoles del mes de març. Hi ha un reportatge sobre la Fundació Lluís Coromina. Encara que en Lluís sigui un xic més petit que jo, havíem coincidit a classe del senyor Hugas, a l’Acadèmia.\ndimecres, 8 / març / 2017\nCap a migdia marxo d’Anglès i vaig cap a Banyoles. Vaig a la Pia Almoina a recollir el llibre d’en Jordi Galofré i Miquel Rustullet, Temps de guerra i revolució al Pla de l’Estany (1936 – 1939). M’anirà molt bé per la meva recerca, especialment el capítol segon dedicat a la Persecució Religiosa amb l’apartat La destrucció de símbols religiosos. A la Pia Almoina hi deixo una dotzena dels llibrets que he escrit sobre sants per completar la col·lecció dels que ja hi tenen (entre tots, n’he escrit una vintena).\nVaig a trobar en Joan Comalat, el fotògraf. Som de la mateixa edat. Vaig a recollir-li una fotografia (únicament la té en format diapositiva) del immens teló de les Ànimes que va pintar en Manuel Pigem. No sé si trobaré la manera de traspassar la fotografia en format digital. La volia fer servir per la xerrada que estic preparant sobre l’altar de les Ànimes de Segueró.\nAmb en Joan parlem de l’escultor Josep M. Bohigas, cosí de la seva mare, i del seu cosí, l’artista Lluís Vilà. Tots tres havíem coincidit en diverses activitats de Banyoles.\nA la tarda hi ha el reforç escolar a les sales de la doma. Jo vaig a la barberia perquè m'esquilin.\nEn Josep em comunica la mort de la Petra Borikó. La Petra havia vingut molt per casa a partir que el seu germà, el P. Benigne Borikó, la presentà a les meves germanes. La família Borikó és bubi i de Guinea Equatorial. El P. Benigne era claretià i el coneguérem gràcies al nostre oncle, el germà Hermenegild Clotas, i al P. Lluís Masachs. El P. Benigne va venir sovint a casa. També era amic de la família Figueres, Can Tites, ja que va ser company d’estudis del P. Figueres, també claretià. A veure si algun dia li puc dedicar un petit estudi biogràfic.\nI al vespre, el Barça juga amb el PSG amb un resultat èpic: 6 a 1. Ja està tot dit. De fet, jo em poso nerviós i no puc seguir el partit. Però, tot escoltant Catalunya Informació, vaig assabentant-me del resultat.\nM’assabento que un amic era al Camp Nou. Al minut 75, decebut, va sortir de l’estadi amb l’excusa de no trobar cues a la sortida. I mira.\nAvui em toca anar a Palafrugell. Visito la Felícia. Abans d’entrar a l’Asil, em trobo amb en Joan Xicoira. L’agafo per sorpresa. A l’Asil saludo la nova superiora, la mare Eulàlia. I vaig cap a trobar la Felícia. De mica en mica sembla que va entrant als llims. Però el més important és que es troba ben atesa, com de fet vaig veient. A l’Asil, a més de saludar diverses persones conegudes, també hi saludo en Joan de l’Arc.\nSortint, dino a un bar, a la cantonada del carrer Pi i Margall i el carrer de les Torretes. Quan he acabat de menjar, el noi que em serveix (en José Villalba Saavedra) em recorda cofoi que li vaig donar la Primera Comunió, ara fa 18 anys. També em saluda el seu pare. Abans de marxar també entra a menjar-hi en Paulí Martí. Ens saludem i comentem quatre coses de Palafrugell, especialment de la Revista de Palafrugell.\nA la tarda m’arribo fins el Geriàtric. Hi visito la Carme Gironès. Quan em veu, es posa contenta. Intento d’animar-la. Em comenta que té un nebot que viu a Anglès i que es diu Rafel. Ara veuré si el localitzo. També vaig a visitar la Maria. Em trobo també amb el seu nét, en Raül, i amb en Pepe.\nI retorno cap a Anglès.\nEl matí feinejo per l’escriptori amb el meu ajudant. A veure si així puc avançar feina que la tinc molt encallada.\nAl migdia vaig a Amer. Recullo en Ramon a La Cellera. Anem a dinar al restaurant de Sant Marçal. Ens hi trobem els quatre capellans de l’arxiprestat. És un bon moment de companyonia.\nAixò ho vaig descobrir quan estava a el Maresme. Gairebé tots els capellans d’aquelles parròquies, des de Canet fins a Blanes, ens trobàvem per sopar junts. El tema dominant era el futbol. Cada capellà obria de bat a bat les portes de casa seva per acollir els companys. Cert que hi havia elements que grinyolaven. Però bé, era una bona manera de no trobar-nos sols.\nA la tarda, descanso un xic i surto cap a Girona. M’arribo a la llibreria del Bisbat i recullo els cartells de la xerrada que faig a Segueró – Beuda el dissabte 1 d’abril. Veig que la Teresa ha col·locat un programa del quinari dels Dolors que es fa la setmana abans de Rams.\nCelebro la missa a l’església dels Dolors. Quan acabem, tenen ganes de comentar-me coses.\nMarxant de Girona, m’aturo a Bescanó a comprar una pizza d’escalivada. I cap a casa on me la cruspeixo amb fruïció acompanyada d’una cervesa. I el dimoni? Que estossegui!.\nPublicat per el mossèn a 21:05 0 comentaris\nNo tinguis por, jo et vinc pa fer saber que Déu, suau, vol una poca cosa.\ndissabte, 25 / febrer / 2017\nSegueixo la rutina de cada dia, amb tranquil·litat i sense presses. No tinc la missa al matí.\nA la tarda ve Mn. Volodimir i els feligresos ucraïnesos. Ells comencen la Quaresma avui.\ndiumenge, 26 / febrer / 2017\nDesprés de la missa a Sant Martí, passo per Can Perich a visitar les àvies. Hi copso la preocupació pel tema de la grip aviària. És lògic. A Constantins (dintre el terme de Sant Gregori) han hagut de sacrificar uns 17 mil ànecs. I a La Cellera també els ha tocat el rebre. No és pas cap broma.\nDino a Can Tarrés. Quan pujo a la doma, agafo el cotxe i m’arribo a Sant Julià de Llor per mirar millor els bancs. Estan molt atrotinats i algun dia els feligresos es trobaran asseguts a terra. Sembla clar que ho haurem de solucionar.\nA l’església de Sant Julià hi prego un xic, com és lògic. I quan surto, faig un tomb entorn de l’església. El paisatge és impressionant: Brunyola, Santa Bàrbara, el Pla de Llancers, Sant Miquel, Sant Gregori, Puigdafrou, el Far, Santa Brígida, Sant Climent, Finestres, Sant Roc, Sant Grau, Rocacorba, els Àngels, Girona... Un dels paisatges més fascinants de l’entorn, només amb el punt negre de la gran antena al costat de l’església.\ndilluns, 27 / febrer / 2017\nPasso un dia dolent. Diria que el tractament per compensar la tensió no em funciona bé. Dino a Banyoles.\nEm demanen una còpia del text del Viacrucis Vivent que es representà a Palafrugell. Vaig fer-ne una redacció nova cada any, millorant l’anterior. La darrera i definitiva vaig escriure-la el 2009. A veure si, per aquests verals, algú s’anima a escenificar-lo de nou. Me l’he rellegit i, a uns anys vista, sembla que té prou consistència. Crec que hi ha moments molt colpidors: la introducció, l’encontre amb Maria, les ploraneres, el plany de Maria... Segurament els que el van representar i els que el van veure ens en podrien remarcar algun.\ndimarts, 28 / febrer / 2017\nHe passat mala nit.\nDesprés de la missa del matí ve en Genís Crespo. A Anglès el coneixien per en Ginés. Un seu germà és l’avi de Can Tonatic. En Genís ara viu a Castelldefels i havia tingut una botiga de confecció a Barcelona, al carrer Muntaner / plaça Adrià, sota de l’avinguda General Mitre. Em diu que vestia els fills Pujol. L’acompanyen dos capellans d’uns 45 anys: en Xavier i en Fernando.\nEn Xavier és capellà a l’església de la Mare de Déu de Montserrat de Castelldefels. Em diu que és nascut a Tudela i que els seus pares eren andalusos. Va estudiar a Barcelona i a València i va fer una estada d’uns 6 anys a Perú. Precisament del Perú és l’altre mossèn, en Fernando. Els comento que el que va ser bisbe d’Abancay, Mn. Enric Pèlach Feliu (1917 – 2007), havia estat batejat a aquesta parròquia d’Anglès. I que el seu secretari, Mn. Miquel Guitart Crosas (1932 – 1990) havia nascut a la parròquia veïna d’Amer i va ser rector de Sant Martí Sapresa, una de les parròquies que intento atendre.\nEn Genís ens mostra fotografies de quan feia d’escolà a Anglès. També hi surten en Ricardet, en Jaume Selga... I va explicant coses de l’església, de la rectoria, de la Mare de Déu del Remei, que venerem amb tota devoció.\nA la tarda hi ha la reunió del grup de Vida Creixent. També hi participa en Pere Canaleta ja que fa una ronda per tots els grups. Li comentem que els temes fan molt de tuf d’obres. Es veu que gairebé tots els grups se’n lamenten. Quan acabem la reunió, em conviden a celebrar els 36 anys de la meva ordenació. Què hi farem.\nCap a les 6 ve una parella per acabar d’enllestir el seu expedient de matrimoni. Es casaran a Linyola.\nA les 9 tenim reunió del Consell de les Parròquies de la Vall de les Esglésies. Sempre hi falta algú. Hi ha bon ambient. El tema dominant és el funcionament de Caritas.\ndimecres, 1 / març / 2017\nFa 5 anys que tinc perfil al Facebook, una finestra oberta al món, com si estigués enmig de la plaça del poble. Únicament que cal vigilar i no abocar-s’hi massa: hi ha el perill de caure daltabaix. Però, d’això, se’n va aprenent. I malgrat algunes relliscades, n’estic content.\nA la celebració de la missa del dimecres de cendra hi participen 25 persones. En Jordi Boadas i la Consol Blanquera, tot cofois, em venen a comunicar que han estat elegits Prior i Priora de la Congregació de la Mare de Déu dels Dolors d’Amer. Els felicito i els encoratjo.\nPreparo la xerrada que tinc demà al SAFOR, al col·legi Cartañá de Girona.\nCom he practicat el dejuni preceptiu d’avui? Per esmorzar he pres un bol de llet amb cafè i hi he sucat un parell de torradetes. Per dinar he menjat un plat de llenties barrejades amb quatre grans d’arròs i, per sopar, m’acabo les llenties que han sobrat. I per beure, avui només aigua. I res de berenar ni de beure un altra tassa de llet i cafè.\ndijous, 2 / març / 2017\nCap a les 11 surto cap a Blanes. Aparco al passeig de mar i pujo a la rectoria. M’entrevisto amb Mn. Enric Roura i amb la comissió de cultura del Consell Parroquial. Em plantegen fer una xerrada sobre iconografia i sembla que els va bé que sigui una visita guiada i comentada a l’església. I quedem per fer-ho a l’octubre.\nFeia molt temps que no havia estat a Blanes, possiblement des del 1986. Quan m’estava de vicari a Calella, els diumenges ens reuníem rotativament a les rectories dels dos arxiprestats de la costa i també sovint havia anat a la rectoria. Aleshores hi era de rector en Lluís Solà. Als Pins hi havia en Quim Lleal i a la Plantera hi havia en Pep Claparols.\nQuan acabem la reunió, l’Enric m’ensenya l’església. Hi ha molta obra d’en Jaume Busquets Mollera (1903 – 1968). Però també hi la imatge de la Mare de Déu de Pasqua del banyolí Josep M. Bohigas Masoliver (1906 – 1971), imatges d’en Josep M. Camps i Arnau (1879 – 1968)... tots ells artistes que conec força. També hi ha pintures més actuals dels blanencs Ricard Ferrer i Jeroni Matas.\nAnem a dinar al Casino Nou i acabem just per sortir ràpid cap a Girona. Arribo al Cartañá amb uns minuts de retard, sobre les 4. L’aula ja està plena dels alumnes que participen al curset Arquitectura i l’Art del Sagrat organitzat pel SAFOR. Explico amb detall la iconografia dels sarcòfags paleocristians de Sant Feliu, la Cadira de Carlemany, el retaule de plata de la catedral de Girona... i encara hi seria si no fos que havia d’acabar a les 7. Amb una petita pausa, he estat unes 3 hores xerrant i comentant fotografies.\nArribo cansat a Anglès. I aviat cap al llit, i sense resar massa, just anar repetint IN MANUS TUAS, PATER, COMENDO SPIRITUM MEUM\ndivendres, 3 / març / 2017J\nDesprés de la missa del matí, seguim el Viacrucis. Hi participem unes 25 persones.\nFaig la ronda visitant les persones impedides de Bonmatí. Deixo el cotxe davant de l’església i vaig casa per casa tot passejant. També és una oportunitat de saludar la gent que vaig trobant. I així visito la Maria, la Margarida, l’Antònia, la Dolors, en Josep, una altra Maria...\nQuan acabo, a dintre de l’església, hi prego amb l’hora menor. I retorno cap a la doma on hi deixo aparcat el cotxe.\nAmb en Ramon i en Jordi, dinem a Ca l’Elisa.\nA la tarda oficio les exèquies de l’Aristòbula González (96a). No era massa coneguda ja que, amb el seu marit, l’Alejandro Toribio, van venir de grans a Anglès per poder estar amb la seva filla, l’Àngels. Em comenten que el nom li havia posat el padrí ja que coneixia algun filòsof judeo-grec que portava aquest nom.\nI vaig a Girona a celebrar la missa a l’església dels Dolors. Els convido a iniciar la Quaresma i imposo la cendra als assistents.\nDe retorn, a Bescanó, hi compro una pizza de verdura.\nPublicat per el mossèn a 13:09 0 comentaris\nNo tinguis por, jo et vinc pa fer saber que Déu, s...


Pràctiques polítiques | Bloc de Joan Brunet i Mauri\nPosted by Joan Brunet i Mauri | febr. 10, 2011 | Articles, Catalunya, Política | 5 |\nAl pas que anem, Alicia Sánchez-Camacho esgotarà els qualificatius a l’hora d’etiquetar amb un missatge o una idea curta l’acció dels governs als quals ella li pertoca mostrar la seva oposició. Així, mentre el govern d’Entesa que presidia José Montilla va ser batejat per Sánchez-Camacho com el “Dragon Khan tripartit”, no ha calgut deixar transcórrer ni els cent dies que la cortesia política estableix perquè etiquetés l’acció del nou govern de la Generalitat de “Guirigall convergent” o de “govern amateur”. Per qüestió de coherència aconsellaria a Sánchez-Camacho que per referir-se al govern de Mas ho fes en qualsevol cas com a “Guirigall bipartit” i no pas com a “Guirigall convergent” ja que l’actual govern de la Generalitat és el resultat de la coalició electoralment estable que uneix a Convergència Democràtica de Catalunya (CDC) i a Unió Democràtica de Catalunya (UCD). Ironies a banda, passant de l’oportunitat de Sánchez-Camacho per qualificar a governs a partir d’epítets més o menys enginyosos, faria bé la líder del PP a Catalunya de girar la mirada cap a la casa de la seva família política per trobar l’adjectiu que millor li escaigués a l’hora de qualificar la seva tasca política d’oposició –com a mínim escassament constructiva i plena de demagògia–, que té com a únic objectiu fer-se, a costa del què sigui, amb quotes de poder tingudes o per assolir-ne d’altres que mai no s’han tingut.\nSabem que les persones que es dediquen a la política ho fan amb la confiança que vindrà un dia en el que podran governar. La majoria d’aquestes persones es dediquen a la política per vocació i perquè estan convençudes de la seva capacitat per gestionar millor els afers públics. D’altres –sortosament ben poques— persegueixen fer-se amb quotes de poder en un govern –sigui local, nacional o estatal– per treure profit de l’exercici d’un càrrec públic. D’exemples de les males pràctiques derivades de comportaments que voldríem veure desterrats per sempre de la política en sobren i no són patrimoni dels sistemes més o menys totalitaris. Les males pràctiques polítiques també es donen en democràcia, encara que d’una manera excepcional. Passa, però, que com que aquestes males pràctiques no són penalitzades amb la celeritat que caldria ni com convindria per l’acció de la justícia ni tampoc per la decisió de la ciutadania manifestada a través de les urnes, prenen dimensió i contaminen en detriment del bon nom de la política i de la majoria dels polítics. Ens ha de preocupar que les males pràctiques no tinguin, malgrat les promeses, una resposta immediata i contundent per part dels partits polítics que empara els responsables d’aquestes males pràctiques. El cas del primer ministre italià Silvio Berlusconi supera qualsevol límit imaginable que es pugui establir quant a comportament ètic i polític. Berlusconi ha fet de l’exageració, de la caricatura, el seu particular modus vivendi a l’hora de mantenir-se actiu. I això, d’entre d’altres consideracions, pel fet que ni el seu partit –que comanda ell mateix–, ni els mitjans de comunicació –que també ell controla–, ni l’electorat no li fan pagar els seus abusos de poder. Més aviat li riuen les gràcies.\nMés a prop nostre, els casos Fabre, Gürtel i Palma Arena, però també els Palau o Pretoria, són exemples de males pràctiques polítiques que tampoc no acaben de ser castigades judicialment i políticament com ho va ser, per exemple, el cas Filesa. A la justícia li costa actuar amb celeritat. Els partits polítics afectats alenteixen els processos judicials i així difereixen també les seves responsabilitats davant l’electorat. Mentre, la ciutadania s’ho mira amb perplexitat i si fem cas de les tendències que apunten les enquestes, no està disposada a aplicar la recepta que en aquests casos convindria. Més aviat es deixa portar per la demagògia i pel sectarisme i a l’hora de la veritat continua avalant amb el seu vot aquestes males pràctiques.\nPublicat a Diari de Sabadell, el 10 de febrer de 2011\nNextEspai Antoni Farrés i Sabater\nÀngel\ton 10 febrer 2011 at 21:59\nA aquesta Alicia li encantaria arribar a ser una “Rajoy”.\nDolors Roset\ton 11 febrer 2011 at 8:35\nTenim molt poca memòria històrica, a llarg termini i recent, i alhora de votar enginyoses frases electorals i fets recents pesen més que la reflexió i l’anàlisi del què volem que sigui el nostre país o ciutat. Som una societat que pensa poc i necessita grans dosis d’esperit crític per anul•lar els demagogs.\nAnna Garriga\ton 11 febrer 2011 at 9:26\nUnic selling proposition, sembla que és el que practica la mossa. Convergeixo amb la Roset pel què fa a la inmediatesa dels missatges, poca paciència i menys interès en aprofundir i contrastar. Bon dia Joan i companyia\nMiquel de la Rosa i Bages\ton 11 febrer 2011 at 12:03\nCaldria que hi haguessin més veus crítiques que desenmascaressin els fariseus de la política i que per resposta els votants els mostréssim el nostre rebuig i els desqualifiquéssim tal com hauria de ser.\nLa democràcia diuen que és el govern del poble pel poble i sembla que aquest o no està per la labor o té el que es mereix.\nNatàlia Centelles\ton 11 febrer 2011 at 14:13\nPersonalment crec que és una llàstima que els mitjans de comunicació facin créixer personatges que no s’ho mereixen i que siguin esclaus de l’agenda. M’interessa tan poc la frase tonta d’una política com la gastritis d’un futbolista. Però, és clar, hi ha uns espais que s’han d’omplir, no?


Al número 12 de la ronda de Sant Pau de Barcelona s'alça un edifici construït fa 24 anys per la promotora immobiliària Camat SL i des d'aleshores en estat d'abandonament. Actualment, l'immoble està okupat pel col·lectiu La Rimaia, integrat per diverses entitats dels barris de Sant Antoni i Poble Sec, que volen recuperar la funció social de l'edifici. En aquest cas parlem de més de 1.000 m2 de superfície habitacional en desús.\nLa Flor de Maig, un jardí per al Poblenou i una empresa de màquines escurabutxaques\nL'assemblea de l'Ateneu Popular Flor de Maig okupa un solar buit colindant amb l'edifici precintat per l'Ajuntament de Barcelona, amb la intenció de fer-hi un jardí obert al barri. La titularitat de la finca és d'una família dedicada al negoci del joc\nEl 2 de febrer tècnics municipals van dictaminar que l'estructura de l'edifici de l'Ateneu Popular Flor de Maig estava danyada i que l'immoble s'havia de precintar. Un mes i mig després d'aquesta mesura, l'assemblea d'aquest centre social ha passat a l'acció i ha reobert el solar abandonat situat a tocar de la finca. Una paret de formigó i una doble porta de planxa de ferro donen pas a uns terrenys amb bona terra, cultivable.\nLes parets de Bolonya són cada cop menys Blu\nEl reconegut grafiter i artista urbà italià esborra totes les seves obres a la ciutat en protesta contra una exposició que vol retirar peces de l'espai públic per col·locar-les a un museu\nUs imagineu a Michelangelo repintant la bòveda de la Capella Sixtina o bé destrossant a base de pic i martell la Pietat? Aquesta potent acció és la que està realitzant Blu, conegut grafiter i artista urbà italià, sobre la seva pròpia obra, aquests dies a Bolonya. La raó? L'exposició Street Art. Banksy & Co., organitzada per Genus Bononiae amb el suport de la Fundació Carisbo, que s'inaugurarà el pròxim 18 de març. En aquest esdeveniment també apareix el nom de Blu, malgrat li desagradi.


Ofrena floral de l'Ajuntament de Reus a les víctimes de l'Holocaust | Ajuntament de Reus\nInici › Ofrena floral de l'Ajuntament de Reus a les víctimes de l'Holocaust\nOfrena floral de l'Ajuntament de Reus a les víctimes de l'Holocaust\nL'Ajuntament de Reus, a través de la regidoria de Participació, Bon Govern i Serveis Generals, ha organitzat aquest dimarts 5 de maig una ofrena floral insitucional a les víctimes de l'Holocaust. A petició de l'Associació Amical de Mauthausen i com a membre de la Xarxa Mai Més, l'Ajuntament se suma amb aquesta ofrena als actes amb motiu del "Dia d'Homenatge als espanyols deportats i morts a Mauthausen i en altres camps, i a totes les víctimes del nazisme d'Espanya". La data de l'homenatge està instaurada el 5 de maig, coincidint amb la data de l'alliberament de al camp de Mauthausen, a Àustria, l'any 1945.\nL'ofrena floral ha tingut lloc a l'entrada del refigi de la plaça de la Patacada, i ha comptat amb la presència de l'alcalde de Reus, Carles Pellicer; la regidora de Participació, Bon Govern i Serveis Generals, Montserrat Flores, i altres membres de la corporació municipal.\nLa petició de l'Associació Amical de Mauthausen recorda que prop de 10.000 espanyols i espanyoles van ser deportats a camps nazis, i molts milers més van ser també víctimes del nazisme com a treballadors forçats o per altres circumstàncies. A Mauthausen, hi van estar internats prop de 7.500 espanyols, majoritàriament exiliats republicans que van abandonar el nostre país a la fi de la Guerra Civil. Desproveïts de la seva nacionalitat per decisió de Govern franquista, van patir innombrables atrocitats i un total de 5.117 van morir allà i en altres camps de concentració nazis.\nAmb la instauració d'aquest dia i acte d'homenatge, que se celebra amb caràcter anual, a semblança d'altres països europeus, es vol honorar la memòria d'aquestes persones deportades i reconèixer que representen una part fonamental de la història democràtica pel seu exemple de sacrifici i lluita per la democràcia i la llibertat. Igualment, es vol integrar el record de les víctimes del nazisme en les consciències individuals i col·lectives per conèixer fins on pot arribar la capacitat humana per perpetrar el mal i per exercir el bé; i convertir-se en memòria vigilant contra missatges i insídies amenaçadors de partits d'extrema dreta i moviments socials neofeixistes que cobren cada vegada més importància per la seva capacitat d'aglutinar una part de la societat. El dia d'homenatge també pretèn fer reflexionar sobre les causes que van conduir a la persecució de tots els col·lectius considerats enemics i, per tant, esdevé un compromís de lluita contra l'antisemitisme, racisme i qualsevol forma d'intolerància, així com contra els revisionismes i negacionismes.\nOfrena floral de l'Ajuntament de Reus a les víctimes de l'Holocaust 3472.3 KB\nOfrena floral de l'Ajuntament de Reus a les víctimes de l'Holocaust 1602.4 KB


EL WINTERRAISE SOLIDARI DE MARTÍN-ROYO i RÉACH A SARRIÀ | IN FERNEM LAND\nPierre Réach i Joan Martín Royo Winterreise al Teatre de Sarrià 13 de març de 2016. Fotografia gentilesa de Josep Colet\nJoan Martín Royo Winterreise al Teatre de Sarrià 13 de març de 2016. Fotografia gentilesa de Josep Colet\nAhir per la tarda va tenir lloc al Teatre de Sarrià, el liederabend solidari que ja us vaig anticipar el dia 8 de març a IFL. El teatre feia bastant goig tractant-se d’un recital de lied, lluny del centre i a les 5 de la tarda d’un diumenge, per tant la mobilització i la consciència social va funcionar una vegada més, unint en aquest cas una causa justa que farà una mica més feliços als nens de Cambodja a qui “Le Refuge Kol“els proporcionarà un àpat tres dies a la setmana. Dit així, un àpat tres dies a la setmana, és desolador, sobretot escoltat des de l’acollidora comoditat d’una butaca del Teatre de Sarrià després d’haver fet un àpat dominical i abans d’assistir a una vetllada sota tots els punts de vista inoblidable. Convé que de tant en tant algú ens recordi aquestes coses i convé conèixer que hi ha persones que dediquen la seva vida a intentar millorar-ho.\nEl preciós concert és va iniciar amb el breu, amable i demolidor parlament de Didier Laclau-Barrère que ens va informar en quatre pinzellades tot el que està fent l’ONG que ell presideix al costat de la mezzosoprano francesa Sophie Koch. Després va ser el torn del poeta Sam Abrams qui ens va llegir un preciós text al voltant de Schubert i el cabdal Winterraise, assegut davant una petita taula a l’esquerra del piano, que després esdevindria una mínima escenografia per facilitar a Joan Martín-Royo una dramatització austera, envoltat per una llum càlida que atorgava a l’espai escènic, una quotidianitat domèstica.\nNo sóc gaire partidari d’embolcallar els liederabend amb atrezzos que afegeixin coses que sempre acaben sent innecessàries, com aquelles pintures de William Kentridge amb les que Matthias Goerne va acompanyar la seva proposta al Festival d’Aix-en-Provence de 2014. El que Martín-Royo proposa està lluny d’aquella innecessària transgressió, però no deixa de ser un recurs escènic que pretén ajudar tant al intèrpret com al públic a facilitar l’accés a l’obra, això sí, amb el risc de distreure’l.\nEl Winterreise va començar amb l’excel·lent pianista Pierre Réach a l’escenari lleugerament il·luminat iniciant el preludi de “Gute Nacht” mentre Joan Martín-Royo iniciava la bellíssima melodia de “Fremd bin ich eingezogen” (Com un estrany vaig arribar…) des del fons de la platea mentre a poc a poc i de manera íntima i discreta s’apropava a l’escenari pel passadís central de la platea. És un bon efecte teatral que d’haver estar sobretitulat amb el text dels preciosos poemes de Wilhelm Müller, segurament hagués ajudat a alguns dels assistents.\nL’esvelta figura del baríton barceloní, enfundat en un abric gris sobre un vestit del mateix color, l’atorgava un aire romàntic vuitcentista que s’esqueia molt bé en aquesta lleugera posada en escena. Un cop a dalt de l’escenari, Martín-Royo va utilitzar amb discreció espartana els pocs elements que disposava, seient darrere la taula, bevent una mica d’aigua que de ben segur l’ajudava en aquest tour de force vocal, o senzillament alternant la posició habitual dels cantants al costat del piano amb aquesta taula i cadira que ben mirat era un senzill truc per no fatigar tant al solista.\nQue Joan Martín-Royo és un gran liderista no és cap secret, i per a mi actualment és el millor que hi ha al nostre país. Ser un gran cantant de lied no és gens fàcil, perquè es necessita una especialització sincera i molt acurada, començant per el perfecte domini de l’idioma de les cançons que s’interpreten, i en aquest cas el seu alemany és claríssim, ja que se li entenen totes les paraules encara que com és el meu cas, no es conegui l’idioma. Però sobretot el que situa a Martín-Royo al capdavant dels intèrprets de lied del nostre país és la senzillesa i austeritat de la seva interpretació, sense cap afectació vocal, sense cap mena d’histrionisme o efecte teatral com a conseqüència d’una influència operística que l’acabi distanciant en lloc d’apropar. La seva interpretació traspua sinceritat i per això arriba a l’oient de manera definitiva.\nEl viatge interior i profund de Martín-Royo és des de la sobrietat i allunyat del melodrama. No hi ha cap afectació, cap exageració, ni en la dramatització, ni en l’emissió vocal, que sempre és clara i natural, sense artificis. T’explica el Winterreise sense melodrames, a cau d’orella com si es tractés d’una intensa xarrada, d’una llarga confidencia d’un amic a un altre amic. Resulta infalible\nLa versió va ser preciosa i va tenir molta cura del matís, ja que és en el matís, en el detall i en la precisió on recau la seva gran força, i com que la versió de Joan Martín-Royo va ser una delicada miniatura que mai va voler ser grandiloqüent, ni espectacular, potser podia resultar feixuga per a qui s’hi apropava per primera vegada, però esdevé inoblidable per a tots els que estimem el lied.\nL’evolució dramàtica dels 24 lieds va tenir una culminació colpidora en el “Der Leiermann” (El músic del carrer) final. Per un moment vaig creure que marxaria de l’escena cantant-la, tancant d’aquesta manera com havia començat el cicle, però no, la veu es va anar fonent com la llum sobre l’escenari amb els quasi xiuxiuejats i demolidors versos finals “Wunderlicher Alter, Soll ich mit dir geh’n? Willst zu meinen Liedern Deine Leier dreh’n?” (Oh vell estrany! Puc venir amb tu? Podria el teu orguenet acompanyar les meves cançons?)\nLa veu càlida, bonica i dúctil de Joan Martín-Royo s’imposava a voluntat, sense exageracions, amb un domini del registre quasi total, tret d’un lleu contratemps en la zona més aguda i que el seu mestratge tècnic va resoldre sense que en prou feines en quedés constància, i tot plegat amb una claredat admirable, amb una homogeneïtat i equilibri en l’emissió de grandíssim nivell.\nPer assolir el grau de madura musicalitat, de sensibilitat i equilibri amb els que Martín-Royo ens va seduir, era imprescindible comptar amb un pianista que es compenetrés a la perfecció amb la seva íntima i austera interpretació, i Pierre Réach ho va brodar.\nEl clima creat va ser excepcional i es podia percebre l’absoluta concentració i compenetració tant a dalt de l’escenari com a la sala, on no es va escoltar ni un estossec, ni un mòbil, ni un caramelet desplegant-se amb incordiant dissonància.\nNomés un petit retret, no hagués estat gens malament esperar tres, quatre o cinc segons més a esclatar a aplaudir.\nEncara varem tenir una propina tan innecessària com deliciosa, amb la interpretació de la famosa Ständchen (serenata) de Schubert que òbviament va encisar-nos una vegada més.\nAl final en Joan (ara ja l’home afable que desprèn bonhomia i simpatia a cabassos) va parlar cofoi i molt emocionat, repartint agraïments a dojo, també per a IFL per ajudar a divulgar el concert i la causa solidària, i no se n’adona que som tots nosaltres qui hem d’estar profundament agraïts i cofois de tenir la sort de que les nostres vides coincideixin amb el seu esclat, l’esclat d’un gran artista i d’una millor persona que està destinat a donar-nos grans satisfaccions. El lied està d’enhorabona i nosaltres també.\nPer atots els que no hi vareu poder anar, us informo que tot sembla indicar que properament s’editarà el CD d’aquest concert, i que la seva venda continuarà servint per finançar el projecte de “Le Refuge Kol”\nSi mentrestant esperem voleu contribuir amb l’ONG, continua oberta la fila zero.\nPodeu fer donatius al compte ES79 2100 1008 4102 0031 4990\nLes fotografies que encapçalen l’apunt són gentilesa de l’amic Josep Colet\nper Joaquim a 14 de Març de 2016\n← EL WINTERREISE DE SCHUBERT i BEHLE PER DANIEL BEHLE I EL OLIVER SCHNYDER TRIO\nTHE AMAZING LIFE OF SUGAR BLOOD o com contribuir a estrenar una òpera a Alberto García Demestres →\nMagnifica tarda la d’ahir diumenge .Difícil d’oblidar.Bravo Joan Manuel-Royo per tot.\n14 de Març de 2016 a les 1:41\nVa ser una tarda esplèndida i penso que amb en Joan en tindrem moltes\n15 de Març de 2016 a les 16:15\nEs va crear un ambient màgic. Jo no vaig poder apartar els ulls del Joan. Bravissimo!!!\n14 de Març de 2016 a les 9:33\n15 de Març de 2016 a les 16:21\nPer a mi va ser un Winterreise inoblidable. Em vaig emocionar molt pel clima que es creà, per la finalitat del concert. Gràcies a tots per fer-ho possible.\n14 de Març de 2016 a les 9:53\nEra la suma de tot, l’obra, la causa i els excepcionals intèrprets, tot plegat es va concentrar i es va transmetre a l’audiència creant aquells ambients que de tant en tant es produeixen esdevenint ocasions excepcionals. Difícil d’oblidar-ho\n15 de Març de 2016 a les 16:30\n15 de Març de 2016 a les 16:31\nLamentablemente y pese a ser socio – encantado – dels Amics de Sarrià, no pude estar presente al estar fuera de Bcn.\nNo solo entusiastas sino muy competentes, todo este equipo dels Amics de Sarria y sus máximos gestores artísticos, Raul Gimenez, Marc Sala y todo el equipo\n14 de Març de 2016 a les 13:44\nVa ser realment excepcional. Joan Martín-Royo està destinat a oferir-nos grans coses, tindràs altres oportunitats, segur.\n15 de Març de 2016 a les 16:32\nAbsolutament fora de sèrie, no es veuen masses concerts d’aquest nivell al nostre país.\n14 de Març de 2016 a les 22:35\nNo es fa gaire lied, esperem que amb artistes d’aquest nivell la cosa vagi canviant.\n15 de Març de 2016 a les 16:36


filosofia – Revista Claret Barcelona\nEspai Ciència, Opinió\nHERÀCLIT I ELS CANVIS (REFLEXIÓ PERSONAL)\nUnes de les idees principals d’aquest autor, per no dir la més important, són els canvis. Com tot al nostre voltant sempre està canviant i mai és permanent. Nosaltres inclosos. Per poder portar aquest terme aquesta reflexió em basaré en una frase d’aquest autor i la connectaré amb la meva pròpia experiència per poder explicar-la. “Entrem i no entrem en els mateixos rius. Som i … Continua la lectura de HERÀCLIT I ELS CANVIS (REFLEXIÓ PERSONAL)\njuliaolaria 19 Octubre, 2021 19 Octubre, 2021 Deixa un comentari\nLectura: ASSAIG SOBRE EL GOVERN CIVIL, John Locke\nAra comentaré la lectura anomenada “Assaig sobre el govern civil” de John Locke. En aquesta lectura Locke ens explicarà com hauria de funcionar la societat amb conceptes polítics, de drets… El primer que ens vol intentar fer entendre és sobre l’origen del poder polític. Per fer-ho fa menció del que es diu estat de natura. L’estat de la natura es defineix com aquell lloc on … Continua la lectura de Lectura: ASSAIG SOBRE EL GOVERN CIVIL, John Locke\nandreaizaguirreb 26 Mai, 2021 Deixa un comentari\nPerquè és bo estudiar segons diferents filòsofs?\nAra intentaré resoldre la pregunta de perquè és bo estudiar amb quatre arguments diferents cada un inspirat amb un filòsof diferent: un inspirat en Aristòtil, un altre en Epicur, un altre en Kant i un més en Habermas. Per començar tenim a Aristòtil. Ell argumenta que l’ésser humà troba la felicitat en els hàbits. Hi ha hàbits bons i dolents. Dintre dels bons trobem que … Continua la lectura de Perquè és bo estudiar segons diferents filòsofs?\nandreaizaguirreb 13 Mai, 2021 Deixa un comentari


Lloret de Mar experimenta un “cert repunt” en les reserves dels hotels durant aquest mes d’agost | Nova Ràdio Lloret\nImatge: Turistes, al passeig de Fenals | Font: Lloret Turisme\nEl sector turístic de Lloret de Mar està experimentant un cert repunt de les reserves en l’inici d’aquest mes d’agost. Especialment si es compara amb la segona quinzena de juliol, que els hotelers qualifiquen de pràcticament “desastrosa”.\nAquí a Lloret es compta aquests dies amb clients de proximitat, com catalans, espanyols i francesos, que es desplacen a la destinació amb el seu vehicle privat. I que en alguns casos s’hi estan més dies dels previstos, perquè s’hi senten segurs. Ara bé, tots han fet consultes prèvies abans de venir, per saber quines activitats es poden fer a Lloret i les mesures de seguretat adoptades. Recordem que Lloret va ser un municipi pioner a l’Estat espanyol en implantar formació sobre la Covid-19 a 8.000 treballadors del sector turístic, abans de l’inici de la temporada 2020.\nLa platja de Fenals, amb banyistes i turistes (Lloret Turisme).\nEnric Dotras, president del Gremi d’Hostaleria de Lloret, assenyala que les previsions s’han de fer sempre amb prudència i amb la vista posada en l’evolució de la pandèmia.\nAl conjunt de les comarques de Girona, l’ocupació al juliol es va moure entre el 20% i el 30% entre setmana i es va enfilar al 50% durant els caps de setmana. Dels 900 establiments hotelers d’arreu del territori, uns 200 estan tancats, segons la premsa comarcal.\nTot i que les dades inicials d’agost confirmen un petit repunt, un dels temors del sector gironí és que el nombre de reserves torni a quedar estancat si hi ha un augment del nombre de casos de la Covid-19. A més, creu que els anuncis dels polítics, que els qualifiquen de “fatalistes”, els han perjudicat molt i consideren que “no han estat curosos” en la informació que han donat.