ELS MILLORS RELATS (2016) – Roald Dahl | El Biblionauta\nHi ha títols que ho diuen tot.\nTítol: Els millors relats\nRoald Dahl és ben conegut com a autor de llibres infantils, molts dels quals han esdevingut clàssics i han estat adaptats amb gran èxit a la gran pantalla; Charlie i la fàbrica de xocolata i Matilda en són dos clars exemples. La seva faceta d’escriptor per adults, però, no és tan visible per al gran públic. Gràcies a aquest recull editat per Sembra Llibres podem albirar les qualitats d’un autor que té molt a dir en narrativa (no només en contes per a nens), un escriptor que mostra en Els millors relats que domina a la perfecció l’estructura i el tempo del relat curt.\nEl més destacable d’aquest llibre és la coherència dels relats, el fet que conformin un conjunt sòlid i homogeni marcat per l’estil característic de l’autor gal·lès. Les seves històries, tot i l’aire clàssic i l’aspecte formal, tenen en comú un final sorprenent, corprenedor, que les farien dignes de sèries com La dimensió desconeguda. Roald Dahl ens presenta realitats ben identificables que deriven (no sempre, però sí en alguns casos) en fets gens comuns. No trobarem aquí futurs distòpics ni històries de terror. Tampoc fantasia ni novel·la històrica. L’autor assaona les històries amb petites dosis de gènere però l’embolcall és prou realista perquè el lector no les identifiqui com a fantasioses, tot i que sí poden resultar un pèl esbojarrades.\nEls individus que deambulen pels contes de Roald Dahl són d’allò més peculiars. És ben cert que hi ha gent normal però al seu voltant sempre orbiten personatges estrambòtics, individus ambigus, foscos, sovint deformes i grotescs, que capten d’immediat l’atenció del lector. Ens referim a personatges com en Carlos, el grum del Coronel, els senyors Bohlen i Boggis, el vellet del paraigua, l’amable dispesera o en Richard Pratt. N’hi ha tot un munt per triar i remenar. Les acurades descripcions físiques que en fa l’autor ajuden a imaginar aquest ventall d’homes i dones dignes del càsting més surrealista de David Lynch.\nTot té cabuda en l’univers de Roald Dahl: ginys elèctrics amb un poder de combinació extraordinari, dones que enganyen el marit (i viceversa), juguesques forjades sota un para-sol, vells garrepes que se les saben totes per beure de franc, dispeseres que deixen el personatge de la Kathy Bates com una simple mainadera, empresaris amb molta empenta però nul·la experiència i fins i tot un comerciant d’antiguitats que basa la seva infal·libilitat en fer-se passar per un honorable personatge. El to de sàtira i l’humor negre estan presents en molts dels relats però sovint es barregen amb l’emotivitat de textos tan colpidors com “Katina”, un dels millors del compendi.\nDeia Roald Dahl que “els llibres no ens haurien d’intimidar, haurien de ser divertits, emocionants i meravellosos”. I raó no li falta. Potser cal que fem cas del seu savi consell i que llegim més, un fet que omplirà les nostres vides de grans històries com les que ens porta aquest recull editat per Sembra Llibres. La feina de traducció de Ferran Ràfols Gesa és impecable i no fa sinó augmentar el nostre gaudi en llegir relats tan meravellosos com “La senyora Bixby i l’abric del coronel” (un excels exercici d’estil narratiu) o “El plaer del capellà” (amb un final sorprenent i rocambolesc), dos dels millors contes que un servidor ha tingut el plaer de llegir entre aquests sorprenents tretze relats.\nDahl_Roald, Ressenya CiFiCat\nPrevAnteriorELS DESPOSSEÏTS (1974) – Ursula K. Le Guin\nSegüentCriatures científiques i homes artificials [per Ricard Ruiz Garzón*]Next\nM. Mercè Cuartiella\t15 de novembre de 2017


En solfa | XTECBlocs\nCASTRATS – “Castratti”\nCantor masculí emasculat des de la infància per tal de conservar la veu aguda en que li permetria continuar interpretant les parts de soprano i de contralt.\nEs creu que la incorporació dels cantors eunucs a la litúrgia catòlica s’esdevingué al segle XII en el context de la geografia ibèrica a causa de la convivència amb la cultura mossàrab.\nEls primers documents que fan referència de la presència dels cantors castrats diuen que provenen de la Península i daten els primers anys del segle XVI.\nLa institució eclesiàstica aconsellava la pràctica de la castració d’aquells escolans cantors que tenien destacades aptituds musicals i les famílies famílies sacrificaven els atributs dels seus fills a canvi de seva estabilitat laboral.\nA la nòmina dels cantors de la capella papal de 1602-03, al costat dels cèlebres cantors castrats Rossini i Grisardo, s’hi trobaven consignats diversos cantors hispànics sota el l’epígraf de spagnuolo eunuco.\nESCOLES DE CANTA PARTIR DEL SEGLE XVII\nA partir del segle XVII, l’entrada dels castrats en el repertori operístic llançà a la fama els cantants italians. I per això es construïren escoles de cant\n-> Nàpols, (amb F. Provenzale i N. Porpora)\n-> Bolonya, (amb P.F Tosi i F.A.Pistochi)\nCASTRATS DEL SEGLE XVIII\nè Carlo Broschi ( Farinelli)\nè Francesco Bernardi ( Senesino)\nè Gianbattista Velluti ( el darrer castrat que pujà als escenaris el 1830)\nThis entry was posted in Cant on 21 November 2008 by mmart754.\nAquest treball l’han elaborat l’alumnat de 3r d’ESO en col·laboració amb l’aula d’anglès. A partir d’un text en anglès, cada alumne feia una part que posava en comú amb la classe. No es tractava de traduir el text, sinó d’expressar amb les seves paraules el que havia entès. Aquest és el resultat.\n‘ ONLY WHEN THE FORM IS QUITE CLEAR TO YOU WILL THE SPIRIT BECOME CLEAR TO YOU ‘ R. Schumann\nINTRODUCCIÓ: NOCIONS BÀSIQUES\nUna composició musical no és més que un conjunt organitzat d’idees musicals. Aquesta organització constitueix la seva FORMA. La forma, l’estructura o l’arquitectura d’una obra depèn del compositor: en pot adaptar una d’existent o bé crear-ne una de nova. Els diferents tipus formals són subjectes de canvis i renovacions. Un compositor crea una forma i o bé s’extingeix, o bé els altres compositors la van adaptant a les seves pròpies idees, personalitzant-les. Com deia el filòsof Heràclit: “la vida és com un riu. Tot flueix i res no roman”.\nGoethe (poeta) deia que l’arquitectura era com música congelada. Deia que la música és com un edifici. Seguint en la mateixa metèfora, els motius serien els maons de la música. El patró rítmic és el que li dóna vida. El compositor ha de saber fer veure a través dels motius la seva idea. Un motiu rítmic seria la pedra angular a partir de la qual es construeix una peça.\nCom exemple posem el principi de l’obertura de la simfonia núm. 4 en mi menor de Brahms.\nL’ús dels motius rítmics consisteix en tres, quatre o més notes que es repeteixen, per exemple el principi de la quinta simfonia de Beethoven.\nSi recordeu com continua la simfonia ens adonarem de que els motius rítmics són molt importants i que normaltment són fonamentals en una peça musical.\nSubfrases o període\nEn la música, les subfrases es construeixen a partir d’un o més motius. En els finals de les subfrases és normal trobar una cadència (conclusiva o suspensiva). Les cadències tenen una importància indiscutible.\nAra us posem dos exemples de subfrases musicals.\nSonata de piano Op. 14 núm. 2 de Beethoven.\nQuartet en si bemoll de Mozart.\nLes frases musicals normalment estan formades per 8 compassos( ja pot ser allargades per l’afegit de compassos, per cadències, o per els retards que en resten el número de compassos.) Sorprenentment la majoria de vegades coincideix el nombre de compassos. Sovint, aquest famós segment el trobem dividit en dues parts, la primera fa la part de pregunta i la segona la de resposta.\nEx: Sm. nº 9 de Beethoven\nEx 2: Sn LONDON. Haydn\nEncara que en el classicisme es molt més clara aquesta forma de 8 compassos, parlem de tota la historia de la música en general (restant-hi el renaixement i el segle XX per descomptat). No es una norma, i no hi ha cap obligació de seguir aquesta forma de 8 compassos per a cap compositor.\nI ara continuem: de frases saltem a paràgrafs, o en termes musicals, passem a parlar d’estructures. Si mirem aquesta Sarabanda de Corelli, ens adonarem immediatament que sembla un diàleg, amb la seva pregunta i resposta.\nTé la seva pregunta (part A), començant amb la tònica i acabant amb la dominant; i la resposta (part B), que consisteix en una melodia que modula de la la dominant a la tònica . Aquest procediment és com si es preguntés a algú:\nI s’aconseguís la resposta:\nEstic molt bé, gràcies\nAquí el “com” de la primera frase es pot equiparar amb la tònica; la dominant “tu” s’enllaça amb el “jo” (subjecte el·líptic) de la frase següent, i el “tu” (gràcies) retorna a l’emissor, i un altre cop esdevé “jo”.\nAquest exemple reflecteix la forma binària (bi-naria perquè té dues parts). Aquesta seria la disposició, l’esquema o la forma senzilla, anomeneu-la com vulgueu, que utilitzen els compositors. Una forma musical no limita un compositor, sinó que li dóna un marc dins del que es pot expressar artísticament. Aquesta disciplina formal és com l’acceptada pel poeta que tria expressar els seus pensaments i emocions mitjançant la carcassa, per dir-ho d’alguna manera, del sonet.\nAra mirem l’exemple de Bach per veure com la forma binària es pot allargar. Aquí està l’apropament de l’alemanda de la Suite Nº6.\nAquí podem veure quatre compassos extra després de l’esperat final, donant una conclusió suau, una mica més de temps per assentar la peça comfortablement. Això és la Coda (que també trobem durant la nostra discussió de la fuga).\nLes dues parts de la forma binària, A i B, es repeteixen freqüentment, i això fa que les diferències entre elles quedin més marcades. Quan A i B no són simètriques, és la part B la que és més llarga. Això és motivat per la riquesa de possibilitats de modular a l’hora de tornar a buscar la tònica, i també per la CODA, quan n’hi ha una (tenint en compte la CODA com una part de B). La música de dansa dels s. XVII i XVIII, que aconsegueixen la seva millor expressió en les suites de Bach, està feta majoritàriament en forma binària.\nAra que ja deus haver assimilat la forma binària “AB”, te’n donem una altra: “ABA”. Automàticament et donaràs compte que A representa una secció i B una altra, i que la reaparició de la primera ha de ser la repetició o si més no alguna cosa molt similar. Però si mires la fig 143 trobaràs que hi ha diferéncia entre les dos fórmules (ABA), també dita forma ternària , i la forma binària (AB). Les diferéncies són bàsicament que B és un episodi en contrast a A¹ i A², i cadascuna de les seccions són harmónicament independents. Aquest exemple està extret del tercer moviment de la sonata en Sib Op.22 per a piano de Beethoven.\nPer resumir la forma general ternària, podriem dir que és un ? sandvitx musical. Consisteix en una primera secció començant per la tónica i acabant en la mateixa nota o en una relativa, un altre episodi (el farciment) que contrasta amb amb la primera i tercera secció utilitzant diferents tonalitats i/o caràcters rítmics o melódics. Per últim la tercera secció que és igual o si més no gairabé, començant i acabant amb la tónica. A vegades com és el cas del nostre exemple, s’afegeix una coda.\nEn el repertori musical més general es poden trobar molts exemnples de música escrita en aquesta forma. Un exemple és la canço de Pastor de l’Orfeo de Monteverdi. Bach la usaba a les seves suites quan indicava un “alternativo” (per exmple, el primer parell de dances es repeteix després de la segona) ; el da capo n’es un exemple obvi, i tambés eñ Minuet+Trio+Minuet, utilitzat per compositors del perióde clàssic (Haydn,Mozart,Beethoven) com el tercer moviment d’una simfonia o sonata. Si mirem més d’aprop les peces curtes per a piano de l’época de Romanticisme, com per exemple els nocturns de Chopin i mazurques, els impromtus de schubert, trobaràs que molts d’ell estàn en forma ternària.\nFormes basades en la dansa\nDurant segles la dansa ha estat per sobre de tot significat ritualistic o religiós. L’adoració i els béns divins, pregàries per la fertilitat, bon temps bona collita, etc. Eren expressats per diferents moviments i melodies, improvisadas o tradicionals. Durant els periódes de l’antiga Grecia i Roma, la dança va evolucionar lentament desde el rite fins a l’art. Però o atea, art o no, hi ha alguna cosa erótica en la dança, hi no estava (ni està) permesa a l’església. Durant L’edat Mitjana dança música i dançar en general es van enfrontar. La dança tot i aixó continuà amb la gent i va la seva reinaxença a varies corts europees del segle XVI. Dances normalment d’origen rústic es van fer més modernes i van evolucionar cap a unes més estilitzades ( i més contundents) forçes instrumentals qeu al final ja no ballava ningú es limitava a sentir. Aquest procediment es troba clarament a la suite\nLa suite és una peça instrumental que agrupa un conjunt de danses. és potser la forma instrumental més important que es desenvolupa durant el barroc.\nLes quatre danses més importants que apareixen a la suite barroca són l’Alemanda, la Courante, la Sarabanda i la Giga.\nEs una dansa germànica amb temps moderato 4/4. Una gran característica és que l’inici és al temps de dalt.\nHi ha 2 tipus de courante: la Italiana i la Francesa. La italiana acostuma a ser ¾ i d’un caràcter viu.\nLa Francesa és de temps triple 3/2 o 6/4 i de naturalesa contrapuntística.\nLa seva característica particular és que els 2 metres són sovint intercanviats. La posició de l’accent és, d’aquesta manera, variada i el ritme és també ambigu i rep el nom de “polirítmia”.\nÉs d’origen moro o persia. És un ¾ o 3/2 lent amb un accent al segón temps. El seu caràcter és noble i superb però originalment era una dansa amorosa.\nLa giga apareix a finals de la suite. És d’origen Anglès. És un temps ràpid i amb un ràpid ballar. Normalment és de temps 3/8, 6/8, 9/8, 12/8 i el seu truc és sovint imitatiu, moltes vegades fugós.\nAltres danses s’afegien a aquestes quatre en el decurs de la suite barroca, normalment entre la Sarabanda i la giga, com per exemple el minuet (3/4), la gavota (4/4), el Passepied (3/8 o 6/8(, Bourré (4/4), mussete (dansa pastoral) i la passacaglia. D’altres cops a l’Allemande la precedia un moviment introductori de naturalesa improvisatòria (preludi, fantasia o tocata).\nGairebé sempre tots els moviments de la suite barroca estaven en el mateix to. Però cap a les acaballes del barroc l’ús de la tonalitat era més flexible.\nExemples de la suite posteriors al barroc poden ser la suite L’Arlésienne de Bizet, Peer Gynt de Grieg, l’ocell de foc de Stravinsky, i la suite dansa de Bartok.\nDe les diferents danses del segle setze i disset hi ha tres que tenen una importància. Aquestes son el minuet, chaconne i la Passacaglia.\nLes danses que tenen més importància durant els segles XVI i XVII són el Minuet, la Chaconne i la Passacaglia.\nEl minuet ve de França i era un de les danses oficials de la cort de Lluís XIV. Està en compàs ¾ i te una velocitat moderada però a les mans de Mozart i Haydn va començar a ser gradualment més ràpid. Amb Beethoven va caviar molt i es va caviar per el Scherzo mes ràpid i lliure.\nL’estructura del minuet pot ser binària o ternària. La peculiaritat del minuet és que està combinat amb el trio que esta entre el minuet i la seva repetició. En el seu origen el trio estava tocat només per tres músics.\nA1: minuet, escrit en forma binaria o trenaria tot en la tonalitat de la tònica\nB: trio , basat en un nou material, el que pot ser en forma binaria o ternària\nA2: repetició de A1 amb una coda al final.\nLa estructura general del minuet i el trio es ternària.\nFig 149. Mozart: simfonia No. 40 en sol m\nLa chaconne i la pasacaglia eren originalment danses formades per un triple tems lent, però han perdut les seves característiques de danses. La idea bàsica es una variació continua, normalment amb un basso obstinato. Obstinato es una persistent repetició musical de la frase que es va repetint dintre del moviment o dintre de tot l’episodi .El obstinato principal és una característica de la chaconne i la passacaglia.\nUn dels millors exemples es la passacaglia en do m de Bach per orgue. En aquesta peça un llarg obstinato de 8 compassos apareix vint vegades , al baix, repetit igual o molt poc variat.\nLa correcte distinció entre la chaconne i la passacaglia és encara un problema musicològic sense solucionar. Encara que tenen totes aquestes similituds es pot dir que la passacaglia esta bassada en un tema melòdic amb el obstinato, que normalment el fa el baix, i la chaconne es una continua variació en el que el tema son una espècie d’acords que serveixen de base per les variacions. Aquesta es una distinció que molts musics, historiadors i compositors no hi creuen perquè diuen que els dors termes son el mateix. L’últim moviment de la quarta simfonia de Brahms es un clar exemple de passacaglia i chaconne a la vegada.\nLa chacone i la pasacaglia pertanyen a la categoria de variacions, però tenen un aspecte comú dintre d’una suite i en el seu origen eren danses. Ara poden servir com a pont pel nostre pròxim tema: la forma variació.\nVariació vol dir presentació d’un tema varies vegades, però cada vegada amb alguna cosa modificada; melòdicament, rítmicament o harmònicament. El tema que serveix per la variació és normalment una melodia fàcil d’entendre escrita en forma binaria o ternària, però també pot ser una sola frase musical. El tema pot ser una composició original del compositor, com per exemple en el cas de “Les variacions de Mozart sobre la seva Sonata en La major per a piano”, però sovint ñes un tema agafat d’un altre compositor per fer-lo virtuós sortint de les seves potencialitats melòdiques i harmòniques, com per exemple les Variacions Diabelli de Beethoven, i les Variacions sobre Handel i Haydn de Brahms.\nFig. 151 dóna un exemple del tema de Diabelli i també alguns compasos de les primeres dues variacions de Beethoven.\nEl rondó musical, com el rondel o rondeau de la poesia, es basa en la repetició. En un rondó el tema principal reapareix al menys tres cops, sovint més. Cada vegada el tema i les seves repeticions estan clarament separades per un episodi que contrasta.\nL’estructura d’un rondó s’assembla a això:\nA1 Tema en la tònica\nB Primer episodi, en una altra tonalitat\nA2 Tema en la tònica\nC Segon episodi, en una altra tonalitat\nA3 Tema en la tònica, freqüentment conduint a la coda.\nAquestes seccions són unides quan és necessari per petits passatges d’enllaç o de pont. La forma rondó, degut a la seva forta semblança ternària ampliada.\nUn exemple excepcional és el rondó de l’Adagio de la Sonata Pathétique de Beethoven.\nFig. 152 aquesta és la repetició del tema\nFins al segle XVI la música instrumental no tenía gran importància. L’estil musical estava, en general, basat en l’aspecte vocal de la música i els instruments quan eren utilitzats, normalment, tenien una funció subordinada a la de les veus.\nLa pujada de la música instrumental, de manera convencional, data del segle XVI. El germen de la sonata pot ésser localitzat en aquest temps. Originalment el terme “sonata” (Italià “suonare”, tocar, sonar) significava qualsevol música que no era cantada, sinó tocada amb instruments. A diferència de la suite, que es va desenvolupar a partir de la música de ball, la sonata tenia les seves arrels en un tipus de música vocal d’origen Franco-flamenc anomenada inicialment “chanson”. Durant el segle XVII i començaments del XVIII la sonata, en contrast amb la suite, consistia, normalment, en una composició de diversos moviments, peròamb un caràcter més seriós, escrita, en part,en forma binària i, en part, en forma ternària. Una diferència addicional es feia entre la sonata da camera ( sonata de cambra) i la sonata da chiesa (sonata d’església). Tanmateix,en aquest moment les diferències entre la sonata i la suite no eren molt nítides. Els moviments similars a una dansa, sovint, apareixien en la sonata. El moviment Minuet i Trio de la sonata Clàssica es, en realitat, un vestigi d’aquest dualisme.\nD’aquests primers tipus de sonata, com resultat d’una evolució lenta, en les quals moltes formes diferents estaven implicades i a les que molts compositors van contribuir, s’en va arribar cap a mitjans del segle XVIII a la sonata que va adquirir la seva forma característica, a més a més, va aconseguir una importància suprema entre les formes de música. El temps de Haydn, Mozart i Beethoven, anomenat etapa clàssica, porta des del principi fins al final la impronta de la sonata.\nDes del nostre històric i breu esbós, ara tornarem a fer una mirada més propera als començaments de la sonata.\nLa forma sonata descriu l’estructura característica d’un moviment simple (únic). La forma de la sonata clàssica mostra tres divisions bàsiques: exposició, desenvolupament i reexposició.\nAixí com en la primera part d’una obra nosaltres introduïm les característiques (o personatges) principals, també en l’exposició de la forma sonata comencem a conèixer la seva temàtica bàsica o material sotmès. Aquest tema exposat, igual que els personatges dramàtics d’una obra, està dividida en dos grups, dels quals un pot representar-se com a masculí i l’altre com a femení. El tema de la primera exposició (o primer grup sotmès quan n’hi ha més d’una idea) és, normalment, una petita melodia concisa de marcat interès rítmic i de caràcter “masculí” en la tonalitat tònica.\nFig. 153 Beethoven: Sonata en Do menor, Op. 10 nº. 1\nLa segona frase sol ser més lírica; amb un caràcter més suau i expressiu, contrastant amb la primera frase. Però el contrast més gran és la diferència de tonalitat: la primera frase està en la tonalitat principal mentre que la segona està normalment en la tonalitat de la dominant o en un to relatiu, ja sigui menor o major.\nEntre A (primera frase) i B (segona frase) Hi ha un pont modulant, que sol tenir el caràcter de A i va de la tonalitat de A a la de B.\nLa exposició acaba amb una coda, a no ser que, com alguns cops passa, la exposició es repeteixi.\nEn el desenvolupament, es desenvolupen els motius de A i de B. Hi ha moltes modulacions que creen tensió i conflictes, fins a arribar a un punt culminant, on tot es relaxa.\nLa reexposició és la part que conclou la sonata. En la reexposició, la exposició s’exposa de nou, però amb petits canvis. El canvi més significatiu, és que B, ara està en el to principal.\nTot porta a una coda final. El conflicte ha desaparegut i tot torna al equilibri que s’havia perdut duran el desenvolupament.\nLa sonata és una forma ternària, (ABA’)\nEl terme “sonata” es refereix a una peça instrumental per a un o dos instruments i que consta de varius moviments, en què un o més d’un moviments estan en forma sonata. És més freqüent que sigui el primer moviment.\nLa sonata consta de tres o quatre moviments, majoritàriament quatre. Aquí tenim el esquema d’una sonata de quatre moviments:\nPrimer moviment: forma sonata.\nSegon moviment: forma ternària ( o bé sonata o rondó o tema amb variacions.)\nTercer moviment: minuet i Trio ( o Scherzo i trio.)\nQuart moviment: rondó (o sonata o tema i variacions.)\nPrimer moviment: ràpid (Allegro)\nSegon moviment: lent (Largo, Andante, Adagio..)\nTercer moviment: ràpid moderat (Allegro moderato)\nQuart moviment: ràpid (Allegro)\nQuan hi ha més d’un instrument o de dos a la composició, aquesta passa a dir-se trio (tres instruments), quartet (quatre) quintet (cinc), etc.\nQuan la composició està escrita per a una orquestra parlem de Simfonia. A vegades, aquestes composicions estan introduïdes per una introducció. Pot ser curta, com en la Simfonia Heroica de Beethoven (la nº 3) o pot ser més llarga, com en la Simfonia nº 7 del mateix compositor.\nLa Sonata Rondo és una interesant combinació de dues formes: el Rondo i la Sonata. Normalment apareix a l’úñtim moviment de la Sonata. Normalment la forma és així:\nA1 Tema del Rondo, en el to de la tònica.\nB1 Primer episodi el qual introdueix el segon tema, en el to de dominant o en una altre clau.\nA2 Tema del Rondo, el primer tema en tònica.\nC Segon o episodi central, aquest desenvolupament pot agafar lloc.\nA3 Tema del Rondo, el primer tema en tònica.\nB2 Tercer episodi, en aquest hi apareix el primer episodi però en el to de la tònica.\nA4 Tema del Rondo, va fins a la CODA.\nHi ha molts exemples d’aquesta forma en obres de Haydn, Mozart i Beethoven. El millor exemple el trobem en l’últim moviment de la 8ª simfonia de Beethoven. Aquest és el tema:\nLa simfonia és una simple adaptació de la Sonata però per orquestra sencera. Degut a que és una de les millors possibilitats musicals simfòniques, s’ha anat imposant al llarg de la història de la música. Vindria a ser com la gran novel·la de la literatura musical, una gran habitació on hi pots col·locar de tot: des de el tema líric més delicat fins a expressar una heroica lluita. La forma més comuna per la simfonia és similar a la de la sonata.\nEl concert és una obra per un sol instrument solista (o uns quants) i orquestra.\nQuan un grup petit d’instruments (que es diuen principale o concertino els solistes i la resta de l’orquestra tutti o ripieno), la composició es diu Concerto Grosso. Ës una de les formes més importants en el barroc. Al principi contenia una gran quantitat de moviments, però amb Vivaldi, els tres moviments –ràpid, lent, ràpid- es van establir definitivament.\nEls concerts de Corelli, Vivaldi, Bach i Haendel n’hi podem trobar uns quants exemples. Va estar un temps en desús, però Bartók i Hindemith en van escriure novament.\nEl solo concerto és un concert per a un sol instrument solista i l’acompanyament de l’orquestra. A vegades dos, tres o a vegades fins hi tot quatre instruments fan de solista. En aquests casos l’obra es diu double concerto, triple concerto, sinfonia concertante, etc. El concert clàssic té tres moviments. Aquesta forma correspon a l’estructura de la sonata (omitint el Minuet i el Trio). En una part del primer moviment o a vegades també dels altres dos moviments, hi trobem una cadenza. La cadenza ve a ser una oportunitat de mostrar la tècnica dels instruments i el virtuosisme del intèrpret, ja que l’orquestra està en silenci. Normalment la cadenza està al final del moviment. Al final (al tutti) l’orquestra torna a entrar i s’acaba el moviment. Originalment, el solista improvisava la seva cadenza, que estava basada en el tema principal del moviment. Des de Beethoven, però, la cadenza està pràcticament sempre escrita pel compositor.\nUna obertura és una composició instrumental que, com el seu nom indica, serveix per introduir una òpera, un oratori o una altra composició similar. En les òperes de principis dels segle XVII, l’Obertura apareixia com a simple toc d’atenció pel públic, abans que comencés l’òpera en si. D’aquí es van desenvolupar els dos tipus d’obertura, la francesa i la italiana.\nL’obertura francesa està associada amb Lully, un músic italià de la cort del Rei Sol. Originalment l’obertura francesa tenia dues parts: una de més lenta, escrita amb un estil solemne, per no dir pompós, en la que hi predominaven els ritmes amb punts; i una altra part més ràpida, escrita amb un estil contrapuntístic lliure i lleuger. Sovint aquesta última part portava a un passatge més lent, com una coda, que finalment es va convertir en una altra secció.\nL’obertura del Messies de Handel és un exemple conegut d’Obertura francesa.\nL’obertura italiana va ser introduïda per Alessandro Scarlatti. Aquesta obertura consistia en tres seccions d’un estil homofònic: ràpid-lent-ràpid.\nDurant el segle XVIII l’obertura francesa va ser lentament eclipsada i va passar a ser un simple moviment en forma sonata, com per exemple l’Obertura de la Flauta Màgica de Mozart.\nAmb Wagner, això va canviar i l’obertura va passar a ser d’un estil molt més lliure però no va perdre la funció de conduir fins la primera escena de l’òpera. Un exemplre podria ser Els mestres cantaires. Wagner, tot i que Mozart ja ho havia fet a la flauta màgica, introdueix en les seves òperes els leitmotives, que ja apareixen en l’obertura.\nL’ Obertura de concert és una obra independent per a orquestra, i no té cap connexió amb una òpera. En alguns casos, aquesta obra té forma sonata, però també n’hi ha amb molts altres formes. Alguns exemples d’obertures de concert són Le Carnavar Romain de Berlioz, i Obertura de Festival Acadèmic de Brahms.\nTot i així, hi ha obertures que estaven escrites per presentar una òpera, però que finalment també s’interpreten com a obertures de concert. Leonora o Corolarius de Beethoven en són exemples.\nL’origen de les formes vocals és d’arrel popular. Així com la música folklòrica és d’autor desconegut, en la “música o cançó d’art”, el compositor és conegut. Per bo o per dolent, el compositor és el responsable de l’obra. Les formes vocals més conreades són l’Ària i el Lied. Aquestes dues paraules signifiquen tan sols ‘cançó’ en italià i alemany respectivament, però s’han convertit en dues paraules per distingir dos tipus de cançó “d’art”.\nL’ària és una composició per solista vocal (generalment) escrita a una escala més gran que una simple cançó, i és acompanyada per un grup instrumental. La seva forma és molt lliure: forma binària, ternària, rondó, passacaglia, etc. Ens podem trobar amb qualsevol d’aquests exemples. “L’ària da capo” és feta amb una estructura de tres parts fixa, que s’aconsegueix mitjançant la repetició de la primera part (amb un da capo).\nTot i que no és una peça musical per ell mateix, el recitatiu ha tingut una certa importància en relació a obres com l’òpera. És una mena de text cantat. Es veu molt clar que les frases i els accents, el ritme en general, i la melodia, tot depèn del text. A diferència de l’ària, la forma del recitatiu no té una forma que es pugui definir, i la seva funció és que es pugui seguir el fil de la història. Per tant el recitatius els trobem abans o després d’una ària, coros, etc., assegurant-se d’aquesta manera la continuïtat de l’acció.\nEn música es distingeixen dos tipus de recitatiu: el secco i l’acompagnato.\nEl secco, només s’acompanya amb acord simples del teclat, reforçats pel cello o la viola de gamba. Normalment només toquen en les cadences.\nEn el cas del recitatiu acompagnato un grup reduït de l’orquestra acompanya el cantant.\nEl lied està, en principi, associat amb el període romàntic alemany, i per sobre de tot amb el nom de Schubert. El lied, en la seva interpretació general, és una cançó basada en una poesia amb un piano d’acompanyament. Però la més important característica del lied és que la part del piano no és només un recolzament decoratiu a la cançó, però una part igual e integral. El miracle artístic aconseguit pel jove Schubert és només això, que el significat intern del text de la poesia és expressat per veu e instrument en una unitat no superada. ( Veure obres de Schubert com “Death and the Maiden”, “The Erl-king”, etc. ) La forma del Lied pot ser qualsevol que li vagi millor a l’expressió musical del text.\nUn cicle de cançó és un grup de cançons ( Lieder ) que estan connectades en pensament, formant així una unitat artística. Un exemple són Die schöne Müllerin, de Schubert i Dichterliebe de Schumann.\nS’omet un tractament detallat de la missa, de la cantata, de l’òpera, de l’oratori i moltes altres, en part per raons d’espai però a més a més perquè no són formes musicals diferenciades sinó més bé una fusió de moltes formes les quals ja hem parlat en aquest capítol. En l’opera per exemple tenim o podem tenir una gegantesca amalgama de totes les formes musicals que existeixen incluint el teatre, la poesia, les arts decoratives, i la dansa en bona mesura.\nAquest terme no implica una forma particular però és una descripció general de música que està sota la influencia de un subjecte no musical ja sigui una imatge o una història. Aquí l’objectiu del compossitor és il·lustrar tant com sigui possible en termes musicals aquesta idea extra musical. Exemples de música programàtica són la Symphonie Fantastique de Berlioz, Till Eulenspiegel de Richard Strauss i Prélude à l’après-midi d’un faune de Debussy.\nEl symphonic poem pertany a la categoria de música programàtica. El terme descriu una composició orquestral programàtica que usualment conté un moviment en una forma de sonata lliurement adaptada.\nHem tractat els tipus de formes musicals més importants que són probablement les que pot trobar el oient. Òbviament, aquesta introducció podria no abarcar tots els tipus de composicions existents.\nThis entry was posted in General on 8 June 2008 by mmart754.\nAquí teniu una mostra feta per alumnes de La classe del circ de primària.\nThis entry was posted in Mostra de composicions on 27 November 2007 by mmart754.\nA la cultura grega la música era una part fonamental en l’educació. Voleu saber coses sobre els modes grecs?\nThis entry was posted in General on 25 November 2007 by mmart754.\nQuins són els compositors contemporanis?\nConeixeu algun compositor contemporani? Cliqueu aquest enllaç i en sabreu més\nDe moment i per anar fent boca, aquí teniu un parell de presentacions de diapositives d’alumnes de 4t d’ESO sobre diferents estils del segle XX:\nCliqueu aquest enllaç i en sabreu més\nThis entry was posted in Música contemporània on 21 November 2007 by mmart754.\nQuè tal si revisem els modes antics? Hi ha una mica de controvèrsia amb els noms!\nThis entry was posted in Cant on 11 November 2007 by mmart754.\nAlguns dels recursos on-line:\npermet treballar escales, cadències\nper a fer dictats rítmics\nThis entry was posted in Educació de l'oïda on 22 October 2007 by mmart754.\nMostra de composicions\nPom de blocs: Música


Juliol | 2010 | Entre l'instint i el mètode Juliol de 2010 – Entre l'instint i el mètode\nA l'oficina, Miscel·lània\n29 Juliol 2010 oriolcases Deixa un comentari\nA un dia de començar les vacances d’estiu, moment en que abandonarem tots els manuals d’autoajuda per llençar-nos a gaudir de la vida dissipada, llegeixo a El País Semanal que Orison Swett Marden ja a finals del segle XIX resumia els 12 objectius d’unes genuïnes vacances:\nReprendre l’alegria i l’optimisme oblidats la resta de l’any.\nIncrementar el poder creatiu.\nAgafar forces i tenir temps per que sorgeixin idees per créixer professionalment.\nAlliberar-se de les pors i tensions acumulades.\nRecuperar la confiança perduda i promoure la salut.\nDestensar i renovar el cos i la ment.\nFer noves amistats i reforçar les existents.\nDeixar enrere prejudicis, odis, enveges, que ens condicionen durant l’any.\nAprendre de la natura, dels llibres, de la gent.\nAconseguir una perspectiva més amplia del món i de nosaltres mateixos.\nAbandonar els camins trillats per obrir noves vies i idees.\nTornar al treball amb entusiasme renovat.\nDotze son molts, oi? Desconec què tenen aquestes llistes que tant m’agraden, però un cop llegides preferiria no haver-hi coincidit mai. Passa el mateix amb els llibres d’autoajuda: sents que no els necessites, però t’hi acostes, n’obres un i et deixa amb un mal cos realment genuí.\nRes, això, que bones vacances.\nCreativitat, Emprenedoria, Expectatives, Històries\nPassion of individuals\n18 Juliol 2010 oriolcases 2 comentaris\nHo deia un dels entrevistats a la pel·lícula “The Cove” sobre O’Barry: it’s all about “passion of individuals”. La profunda passió de Ric O’Barry, ex domador i amant dels dofins l’ha portat a crear una gran industria contra la que avui hi lluita aferrissadament. Casualment, dies després de veure aquesta fantàstica pel·lícula, vaig veure un reportatge sobre la Sud-Àfrica de Mandela, i només se’m va refutar la idea de que tot és possible amb la passió individual. I unes setmanes més tard, en Pau Garcia-Milà, el noi d’Olesa de Montserrat i creador de la multinacional eyeOs, també ho explicava a la seva conferencia en el marc del Fòrum Impulsa: la importància de creure en el propi projecte, gaudir fent-lo realitat malgrat hi hagin veus que pugin desanimar-nos.\nDe tot això, Ken Robinson en diu l’Element: “el lloc on convergeixen les coses que ens agrada fer i les coses que se’ns donen especialment bé”, és a dir, quan la nostra passió pren la seva màxima expressió plàstica. La passió, comú denominador en aquestes 3 històries tant diferents, ens explica la gran capacitat de transformació que pot tenir una persona. Sigui pels dofins, per eradicar l’esclavatge i impulsar la democràcia en un país, o convertir una idea en un projecte empresarial, “it’s all about passion of indiviudals”.\nLa passió individual, independentment del motiu, de l’origen i del mètode, és l’espurna del motor per la transformació.


Provem amb Joan Vinyes el nou Suzuki Swift Sport 2018\nAmb Joan Vinyes vam poder provar el nou Swift Sport 2018\nEn aquest espai de novetat parlarem del Suzuki Swift Sport 2018. Ho farem de la mà d’un dels grans pilots del Principat, en Joan Vinyes. Amb ell us mostrarem tots els detalls que destaquen d’aquesta nova generació del Swift Sport.\nAbans però, per allò de fer una introducció resumida, dir-vos que el nou Swift Sport millora substancialment en tots els aspectes respecte del model anterior, assolint un nou nivell tant de prestacions, com de confort, com de seguretat en ruta.\nAquests són -dit ràpid i fàcil- alguns dels aspectes més destacables que podem avançar-vos tot d’una, sense necessitat de fer ni un metre de camí:\nEl nou motor 1.4 Boosterjet de 140CV, inclou turbo.\nMillora molt el par motor, efectiu a qualsevol règim de voltes.\nInclou nova caixa de canvi manual de 6 velocitats.\nEn quant a mides, hi ha una major distància entre eixos, millorant moltíssim el comportament i la noblesa del cotxe al conduir en revolts. També la carrosseria és 1’5 centímetres més baixa i 4 centímetres més ample.\nEl nou Swift Sport pesa menys de 1000kg (970kg)\nA nivell d’equipament aquesta nova entrega arriba amb una dotació inédita.\nEl consum s’ha reduït pràcticament en un litre.\nLa cabina està homologada per primer cop per a 5 ocupants\nDel frontal destaca la gran calandra i les antiboires\nLa nova entrega del Swift Sport impressiona només veure’l. La seva línia és molt més potent i musculada que fins ara, gràcies a les noves formes del conjunt de la carrosseria, combinades amb unes línies de perfil rectes que completen la nova cintura de l’esportiu dels de Suzuki.\nPilot de Luxe\nJoan. Sabem que el nou Suzuki Swift Sport ha ofert des de sempre un comportament genuïnament esportiu. Això segueix així en aquesta nova entrega?. Quines han estat les millores?\n– Una de molt important és que tot i mantenir la llargada de 3,89 metres, ara és 2cm més llarg entre eixos (2,45m), fet que ha afavorit que ara tingui un comportament més noble i reactiu, que no pas tan nerviós. Et dic això perquè el model anterior resultava molt imprevisible al traçar els revolts, sobretot per l’eix del darrere, que era imprevisible i per tant no podies arriscar massa. Aquest petit augment de llargada entre eixos afavoreix que sigui un cotxe més efectiu i més rendible a nivell esportiu, ja que aquesta seguretat afegida permet poder arriscar molt més fent una conducció més al límit, gràcies en aquest plus de seguretat que et dóna el fet que saps que no et marxarà tan fàcilment de cul com abans. Això, traduït al carrer, encara és més important ja que implica un gran plus en seguretat.\nTot i ser igual de llarg, enguany és más ample\n– També és molt important, de fet, importantíssim, que el pes en buit és de només 970kg. I és que tot i ser més ample ( ara fa 1,73 respecte del 1,69 anteriors) i venir més equipat, el no model pesa quasi 100kg menys. Això no ho trobes en cap altra cotxe d’aquest nivell de prestacions. Pensa que generalment un cotxe petit qualsevol supera els 1000kg. Si en això afegim que estem parlant d’un cotxe de tall esportiu, que està farcit amb les millors sistemes d’assistència i seguretat de la indústria i que ha superat amb molt bona nota totes les proves de seguretat europees, que vols que et digui… El resultat no podía ser millor.\nPerò amb tantes assistències i ajudes no perd aquell plus que sempre ha tingut?\n– Per res. En tot cas, les ajudes es poden desconnectar totes fins deixar el Swift amb la configuració pròpia d’un cotxe de ral·li. Però no oblidem que estem parlant d’un cotxe per a la gent i per tant, aquest nou paquet de sistemes, ajudes i assistències són un valor afegit molt valuós.\nEs parla molt del nou motor 1.4 Boosterjet amb turbo i també del par motor.\n– Abans era un motor 1.6 atmosfèric de 16V amb 136CV. Ara el motor 1.4 inclou turbo. Tot i que la potència és molt similar (fa 140CV respecte dels 136 d’abans), el comportament no té res a veure. Pots anar molt més baix de voltes ja que el motor empeny des de qualsevol règim. Vull dir que el par motor és realment molt millor (230 respecte dels 160Nm anteriors).\nPer als qui no sàpiguen que és això del par motor, com ho explicaríes?\n– Un bon par motor garanteix que l’accelerador sempre respondrà amb força vagis a la velocitat que vagis i amb la marxa que sigui, només prèmer l’accelerador el cotxe reaccionarà a l’instant. Amb el Swift però també s’ha de tenir en compte el turbo en tot això, ja que t’entrega la potència de cop. Pensa que si el Swift anterior tenia el par a 4.500 voltes, aquest el té en les 2.000. Res a veure un cotxe amb l’altre.\nAixò ha afectat al consum?\n– Positivament, doncs el consum ha baixat molt. El consum mig homologat està situat en uns 5.6 litres, quasi un litre menys que abans (6,4 litres).\nTambé a nivell estructural han hagut canvis oi?\n– Absolutament. Tant en la carrosseria com en la totalitat de components que la completen. El nou Swift Sport presenta una carrosseria més rígida, basada en la nova plataforma “Heartec” de la marca. S’ha optimitzat el canvi per aconseguir una transició més neta i curta amb una menor pèrdua de potència. La direcció també és més directa i bastant més dura. El frens també són molt superiors, i les suspensions porten uns amortidors més curts, durs i estables que milloren molt l’experiència al volant, aconseguint una resposta molt superior i més adaptada a cada tipus de conducció. Amb això vull dir que conduint per ciutat són molt còmodes, però quan et poses a rodar en carretera, canvien completament de comportament.\nEl nou Swift Sport presenta una carrosseria més rígida, basada en la nova plataforma “Heartec”\nNova estructura, nou disseny! La marca presumeix molt que aquest és un altre dels aspectes més destacats. Com ho veus?\n– És cert. Des de qualsevol angle és un cotxe molt atractiu. Per exemple, a més dels antiboira, el frontal integra una gran calandra central de refrigeració on hi ha el sensor anticol·lisió.\nPerò de detalls n’hi ha per tot arreu i tots criden molt l’atenció: els faldons laterals, el difusor, l’espoiler, les llantes especials de 17 polzades i el doble tub d’escapament montat en una baixos amb una textura de tipus carboni són detalls que a més d’estètics indiquen la naturalesa esportiva del cotxe. Jo personalment el trobo molt més atractiu respecte del model anterior.\nPerò no tot queda en això oi? Més enllà del “look”, també hi ha un salt important en quan a tecnologies, sistemes i a l’habitacle en general.\n– Si parlem de la cabina, de la seguretat, les funcions i de retruc també del rendiment indirecte que implica tot en conjunt, sí que hi ha moltes coses a destacar. No hem d’oblidar que estem parlant d’un cotxe que està pensat perquè el faci servir qualsevol conductor, sigui expert o no. És en aquest sentit on han fet un gran pas endavant els de Suzuki en incloure un paquet de sistemes i equipaments de sèrie sense precedents. Tot per garantir la màxima seguretat i confort possibles.\nSent més ample, la cabina a guanyat molt en espai\nPer exemple. En termes de seguretat el Swift Sport proposa sistemes com un avançat sistema de detecció de vehicles i vianants, un sistema frenada d’emergència autònoma, l’avís d’abandonament de carril involuntari, l’assistent de llums o el control de velocitat adaptatiu.\nI en quan a entreteniment i informació?\n– Com pots veure, el cotxe presenta una gran pantalla tàctil central de 7 polzades. És compatible amb Android Auto, Apple CarPlay i MirrorLink. Des d’aquesta pantalla es pot controlar la majoria de components. Inclou navegador 3D, el sistema d’àudio amb connexió Bluetooth, el control per veu, telèfon i la càmera posterior.\nPer altra banda, entre les dues grans circumferències que hi ha darrere del volant, hi ha una altra pantalla digital LCD de 4,2 polzades que també ens ofereix una gran quantitat d’informació, incloent les forces G, gràfics d’accelerador i de fre, pressió del turbo i nivell de potència que et dèia abans.\nNo et pots estar de parlar de detalls “rotllo ràcing”\n– jajaja.. Aleshores ja no diré res de les costures de fil vermell dels seients davanters a joc amb el volant, el canvi i els tapissats de portes i taulell, no?\n“Touché”, que diuen els francesos. De fet, al pujar, immediatament he notat el carácter esportiu per tots costats. De fet, molt més que en el cas del model anterior.\n– És diferent. Les coses evolucionen i en el cas del Swift han evolucionat molt i bé.\n+ és més\nAlguna cosa per afegir?\n– Ja que hem mencionat les costures, destacar els nous seients esportius davanters. La seva morfologia inclou suports específics per a les espatlles, els malucs i les cames. Tenen un grau de duresa prou ferm però també la comoditat necessària per conduir tranquilament.\nPer acabar amb els interiors, i de fet amb el reportatge, si m’ho permets afegiré jo mateix dos detalls més: el volant i els pedals.\nCorregeix-me si m’equivoco Joan. Els pedals son d’alumini, i el volant és estret i no gaire gran. Ve farcit de botons i està parcialment tapissat amb cuir rematat amb el fill vermell que dèies abano. Dues carícies més envers el món dels ral·lies.\n– Ara ets tu qui fa referències “racing” eh! Parlant del volant, permet que afegeixi un altra cosa. Entre els comandaments del volant i el control per veu es pot fer anar pràcticament tot.\nAra sí, amb aquest detall crec que ja ho tenim tot dit.\nEl nou Swift 2018 pot dur fins a 3 passatgers al darrere.\nLamento dir-te que t’oblidaves d’una cosa cosa molt important Joan, i és que per primera vegada el Swift està homologat per a 5 persones.\n– Doncs sí. Molt important. Al final, entre els dos encara farem un bon reportatge.\nGràcies Joan. Tant per les explicacions, com per deixar-me fer de copilot durant unes hores. Com sempre, és un plaer compartir una estona amb tu.\nRecordar-vos que Automòbils Pyrénées és el concessionari oficial Suzuki per Andorra. Si esteu interessats o voleu ampliar aquesta informació, adreceu-vos a les seves instal·lacions. Els trobareu a Prat de la Tresa s/n. Tel. 880700.\n19/09/2018 /by 4dm1n1STR4t0r\nhttps://blog.motoraldia.net/wp-content/uploads/2018/08/C26A9851-3385-4B93-9904-D04A236C027A.jpeg 504 756 4dm1n1STR4t0r https://blog.motoraldia.net/wp-content/uploads/2018/04/motoraldia_blog-300x63.png 4dm1n1STR4t0r2018-09-19 08:30:372018-09-24 13:19:18SUZUKI SWIFT SPORT: 970KG D’ESPORTIVITAT\nCARDELÚS SUBSTITUIRÀ FENATI AL MUNDIAL PEBBLE BEACH CONCOURS 2018


L'advocat de Javier Martínez, Jaume Alonso-Cuevillas, ha presentat un recurs contra la sentència del 17-A per saber la veritat - CATDAVANT - Societat\nL’advocat de Javier Martínez, Jaume Alonso-Cuevillas, ha presentat un recurs contra la sentència del 17-A per saber la veritat La condició que té d'advocat de Puigdemont produeix un conflicte d'interessos que, precisament, dificulta que s'arribi a saber el que de debò va passar\n22 de juny de 2021 | Societat | 0 comments\nJaume Alonso-Cuevillas ha presentat un recurs contra la sentència dels atemptats del 17-A a Barcelona i a Cambrils. Ho ha fet com a representant de Javier Martínez, pare del nen de 3 anys mort a les Rambles. La majoria d’altres advocats ja hi havia recorregut. Alonso-Cuevillas considera que s’ha contravingut el dret de les famílies a conèixer la veritat, i infringit la tutela judicial efectiva. Destaca punts com ara no haver permès d’efectuar proves de si l’imam Es Satty continua viu, quins vincles tenia amb la policia espanyola i si els Mossos podien haver impedit l’atemptat en cas d’haver-ne tingut tota la informació. Alonso-Cuevillas considera negligent l’Estat per no haver controlat la venda d’explosius i el considera responsable civil subsidiari.\nFins aquí la versió apta per a tots els públics. Catdavant ens decantem per una responsabilitat més que subsidiària de l’Estat espanyol, explicada a l’article publicat fa uns mesos. I encara anem més enllà en aquest altre.\nUn altre cop -igual que en el cas de les falses vagues de fam de Sànchez, Turull, Rull i Forn del 2018-, el més greu és el silenci còmplice, tant de l’unionisme com dels mitjans processistes que tenen finançament públic, sobre les circumstàncies que fan -pel cap baix, poc recomanable i, en el pitjor dels casos, il·legal- que Jaume Alonso-Cuevillas representi cap acusació particular en aquest afer.\nSom davant un cas, més que probable i a més a més públic, de conflicte d’interessos. El conflicte d’interessos s’esdevé quan els interessos d’un nou client són oposats als de l’advocat o als d’un altre client. Es dóna el cas públic i notori que Jaume Alonso-Cuevillas era advocat de Carles Puigdemont, President de la Generalitat en el moment dels atemptats, cosa que desqualifica Jaume Alonso-Cuevillas per a portar un cas on una de les obligacions que té respecte a clients seus és indagar totes les administracions i llurs eventuals responsabilitats en el cas. Alonso-Cuevillas, si se li va oferir el cas del no res, s’hi hauria d’haver abstingut; si la proposició va sortir d’alguna font propenca a Junts o a l’anterior Govern de la Generalitat, el frau és encara pitjor atès que hi ha premeditació.\nPer a acabar-ho d’adobar, Alonso-Cuevillas ha estat diputat de Junts -on és company de partit amb Joaquim Forn, conseller d’Interior el 17-A- després d’acceptar el cas.\nEl més fort de tot és que això que tot just heu llegit ho ha de conèixer tota la professió jurídica i jornalística processista i unionista que, per enèsima vegada, són còmplices de protegir Puigdemont i sostenir el poble en la ignorància, tot deixant indefensa la família d’en Xavi. I tot per un advocat que el respectat Josep Maria Loperena ja va desmuntar pel seu unionisme i vincles amb l’Opus Dei i la Falange fins poc abans d’ésser advocat de Puigdemont.\nTrapero, l’emperador que anava despullat\nAragonès elegit vuitè president de la Generalitat autonòmica amb els vots de JxCAT, ERC i CUP\nLa conversa Anna Grau haurà de revifar la cort de bufons de C’s\nLetter from the Antipodes 5\nCop d’Estat constitucional: el CGPJ porta més de mil dies caducat


recomana.cat - Crítica de l'obra: L'Amor (no es per a mi, va dir Medea) | Medea som totes per Alba Cuenca Sánchez\nActualitat Íntim Clàssic\nMedea viu en un pis a l’Eixample de Barcelona. Li agraden l’art i els xuixos de crema. Valora la sinceritat, precisament perquè durant molt de temps va aprendre a callar-la. I arriba a creure que l’amor ha de ser lliure després d’anys de submissió. Queralt Riera desmitifica Medea per fer-la humana. Li dona una biografia completa, amb el temps i la seva corresponent erosió d’anhels i conviccions. Al final, Medea és una excusa que li serveix a l’autora per parlar de l’amor, d’allò que creiem que és sentir-se estimada i del preu que a vegades paguem. El que veiem és una dona d’aquí i avui que, com totes, evoluciona a partir dels seus errors.\nUn dels elements més interessants del text, a banda de la seva poesia, és l’estructura narrativa. Com a la cèlebre pel·lícula Memento, una mateixa història s’explica en dues línies que van alternant-se. La primera comença pel final i avança cap endarrere, amb una Medea vella i sense cames a la que veurem rejovenir. La segona ens explica la seva infància i posterior adolescència. Al principi les dues trames es presenten separades, com dues rectes paral·leles amb similituds evidents: tan a la residència com a l’internat les dues estan soles i oblidades. A poc a poc, descobrim que en realitat només hi ha un sol fil: els personatges creuen les seves accions fins arribar al punt d’encontre, la meitat de la vida, que en el cas de Medea només podia ser la mort dels seus fills.\nLa força del muntatge recau en les dues actrius i la seva compenetració. Passar per tot aquest recorregut vital en uns minuts sempre és un repte interpretatiu, especialment quan la rapidesa obliga a una caracterització molt senzilla (Txús González). De fet, els únics altres suports de la peça son els canvis simbòlics de vestuari i el piano en directe de Joan Alavedra, que potser es podria aprofitar més. Tot i així, tan Rosa Cadafalch com Patrícia Mendoza superen la dificultat amb nota. La primera evoluciona des de la decrepitud, la recança i la immobilitat de la vellesa fins a una espècie de renaixement vital –visca la menopausa!-. La segona fa el recorregut invers i destaca especialment com a nena, quan la veu infantil i els moviments enèrgics transmeten picardia acompanyada d’una certa melancolia.\nSi al principi la quietud de Cadafalch contrasta amb el no parar quieta de Mendoza, al final el seu monòleg a dues veus les entrelliga amb entesa i sororitat. Medea és una, dues i moltes més dones, persones de totes les edats que se senten representades i acompanyades en la mateixa soledat.


definició de VI: Velocitat interna - Internal Velocity\nInici › 2 lletres › VI › Velocitat interna\nVI: Velocitat interna\nQuè significa VI? L'anterior és un dels significats de VI. Podeu descarregar la imatge següent per imprimir-la o compartir-la amb els vostres amics a través de Twitter, Facebook, Google o Pinterest. Si sou administrador o blogger, no dubteu a publicar la imatge al vostre lloc web. El VI pot tenir altres definicions. Desplaceu-vos cap avall per veure les seves definicions en anglès i altres cinc significats en el vostre idioma.\nSignificat de VI\nLa següent imatge presenta una de les definicions de VI en anglès.Podeu descarregar el fitxer d’imatge en format PNG per utilitzar-lo fora de línia o enviar la imatge de la definició VI als vostres amics per correu electrònic.\nAltres significats de VI\nCom es va esmentar anteriorment, el VI té altres significats. Sisplau, s’indiquen a continuació cinc dels altres significats.Podeu fer clic a enllaços de l’esquerra per veure informació detallada de cada definició, incloses les definicions en anglès i el vostre idioma local.\nDefinició en anglès: Internal Velocity\nÍndex de viscositat\n‹ Visualització i anàlisi d’imatges\nFactor de la inflació de variància ›


Caldes de Malavella - Golf\nResort de golf nº1 d’Espanya\nDos magnífics camps de golf; l’ Stadium Course, classificat nº1 d’Espanya, 5è a Europa Continental i considerat entre els 100 millors del món; i el Tour Course, que ofereix un desafiament constant i forats espectaculars.\nThe Golf Hub: El nou The Golf Hub ofereix la més avançada tecnologia d’anàlisi del swing juntament amb el sistema de seguiment de la trajectòria utilitzat al Tour, permetent aconseguir un joc 100% precís, 100% efectiu i 100% divertit!\nGolf Pitch & Putt Franciac\nPitch & Putt Franciac Disfruta del Pitch and Putt en un entorn únic, a 2km del PGA golf de Catalunya i a 10km de Girona. Camp de 18 forats, 18 forats mides europees i un exigent Par 3 de 9 forats.\nCamp de Pràctiques de 180 metres, amb més de 15 estores i marques de distàncies a tot el camp. Amb sistema d’il·luminació pee entrenar quan es faci fosc.\nPutting green i zona d’approach Magnífic putting green de 9 forats, una extensa zona d’approach on es pot trobar un bunquer per entrenar tots els tipus de cops.\nMasia amb servei de bar Servei de bar i menjars per jugadors i acompanyants, amb 2 llars de focs per l’hivern, i la frescor de la masia catalana a l’estiu.


31 de Maig de 2017 | Categories: :UT Actualitat, projectes\nTotes les fotografies dels concerts de la 4a edició\nEls dies 24 i 25 de maig vàrem cloure al Teatre dels Lluïsos d’Horta la 4a edició del projecte musical i educatiu La Fàbrica de Colors amb 3 concerts, que sumats al que vàrem fer a l’abril, han portat enguany a l’escenari gairebé 800 alumnes de 5 a 7 anys de tot Barcelona. Han estat uns concerts emocionants, que han fet vibrar al públic tot demostrant la capacitat enorme de fer música i gaudir aprenent dels infants, també en aquestes edats.\nLa Fàbrica de Colors és un projecte únic pel fet de proposar la realització d’una cantata col·lectiva per als més petits, i especialment per a Educació Infantil, a partir d’una obra original composta pel mateix director dels concerts -Sergi Salinas-. Però a més, és un projecte de col·laboració entre l’ensenyament obligatori i l’ensenyament artístic, ja que la part instrumental va a càrrec d’una agrupació també infantil, oberta i expressament formada per a aquest projecte: L’ORQUESTRA DE LA FÀBRICA. En l’edició d’enguany, hi han participat 30 estudiants de música de 9 a 15 anys d’arreu de Barcelona que han estat preparant l’obra de març a maig.\nA partir del curs vinent, La Fàbrica de Colors farà un salt qualitatiu, oferint els concerts del curs 2017/2018 al Teatre Condal, amb un escenari i un aforament molt més gran. L’esforç d’aquests anys, la confiança de les escoles -moltes de les quals ens han seguit des de l’inici del projecte- i, sobretot, la motivació i la qualitat musical dels alumnes que any rere any interpreten aquesta cantata, bé s’ho mereixen. Esperem poder continuar pintant de música el món durant mols anys!\nSi voleu que us enviem a casa el magnífic llibre+CD de la cantata, encarregueu-nos-el aquí\nPodeu veure i descarregar-vos totes les fotografies dels concerts clicant aquí\nI a més, podeu veure una notícia de BTV del 24/5 al minut 4′ 16” clicant aquí\nEn Jaume Ratera, el magnífic narrador de La Fàbrica!\nUs enviem a casa el llibre+CD de la cantata!\nL'Orquestra de la Fàbrica, un projecte obert\nQuè és La Fàbrica de Colors?


Jóvenes Cs inicia una campanya de recollida de material escolar,"destinat a les famílies valencianes amb menys recursos", segons Jesús Salmerón\nEl grup parlamentari Ciutadans (Cs) en Les Corts Valencianes ha criticat la política d'improvisació del conseller d'Educació, Vicent Marzà, en el nou curs i ha exigit una solució definitiva als barracons. La diputada Merche Ventura ha lamentat que"tant els propis docents com l'alumnat hagen de començar el curs amb massa incerteses". "I és que els interins ja s'han pronunciat en contra de la mala adjudicació de les places, sense que s'haja respectat tampoc el temps que porten treballat en l'Administració", ha comentat Ventura, qui ha destacat que"aquests docents s'enfronten a una situació sense precedents."\nA més, la portaveu d'Educació de Cs ha recordat"els milers d'alumnes que arranquen les classes, un altre any més, en barracons, i que finalitzaran la seua etapa escolar sense haver conegut un altre tipus d'aules, per culpa de la incompetència del Consell, que s'atreveix a prometre millores imminents en col·legis on ni tan sols s'han licitat les obres".\nEn la mateixa línia s'ha pronunciat la diputada de Cs en el Congrés per Alacant, Marta Martín, per a qui"la política de Marzà és el pitjor enemic per a una educació de qualitat a la Comunitat Valenciana"i ha lamentat que"malgrat la propaganda del Consell, aquesta legislatura no solament es manté el mateix nombre de xiquets en barracons en ciutats com Elx, sinó que s'ha duplicat a Alacant".\nPer açò, Martín ha exigit al conseller"que deixe d'actual per impulsos i present un calendari real d'execució i reparació de centres perquè els pares sàpien quant temps més seguiran els seus fills en edificis precaris o en aules prefabricades, sense enganys".\nTambé la diputada en el Congrés ha advertit que"Cs no va a baixar la guàrdia per a garantir la llibertat lingüística de tots els alumnes",perquè, en paraules de Martín,"la proposta d'incentivar a les escoles perquè reduïsquen les hores en castellà és un altre pas més destinat a coartar la llibertat d'elecció".\nD'altra banda, Jóvenes Cs ha iniciat hui, en col·laboració amb Creu Roja, una campanya de recollida de material escolar en la seu de Cs a València, que, tal com ha explicat el secretari general de JCs a la Comunitat Valenciana, Jesús Salmerón,"es destinarà a les famílies amb menys recursos". "Confiem un any més en la generositat de tots els valencians, com hem vist en cursos anteriors, per a ajudar i impulsar econòmicament el cost que suposa l'inici d'un nou escolar per a moltes famílies",ha conclòs Salmerón.


La necessària escena de l’honestedat | Notes d'escena. Crítica teatral\nEls fonaments de Un trozo invisible de este mundo venen però de més lluny. L’any 2004 en una visita a Madrid per buscar documentació per al meu treball de DEA sobre l’Exili republicà veia a la cartellera teatral un muntatge de títol El privilegio de ser perro, una sèrie de monòlegs sobre l’exili i l’emigració escrits i dirigits per Juan Diego Botto. Reconec que hi vaig anar sense cap expectativa, per omplir el temps solitari entre arxiu i biblioteca i perquè quan algú està endinsat en un tema, qualsevol cosa que li cau a les mans al respecte li desperta la curiositat. Certament em va impressionar com amb poc més d’una hora es feia un viatge per alguns dels esdeveniments històrics que han marcat el segle XX: el propi Exili republicà, la repressió a l’Argentina de Videla i l’anhel que encara actualment tenen molts africans per arribar a una Europa que sovint els menysprea. Sense alliçonar, sense pretensions, amb una mena d’autenticitat planera i directa. Desconeixia llavors que el mateix autor havia patit l’experiència de l’exili en la seva vida privada.\nD’aquell material, com un jardiner fidel, l’actor ha trasplantat aquelles primàries i pròpies arrels a un jardí més ampli, mantenint alguns textos, descartant-ne altres i creant-ne de nous. Juan Diego Botto no és autor, la seva és una carrera d’actor. No valorarem aquesta peça en tant que dramatúrgia, precisament perquè en tractar-se d’un tema al qual hem dedicat i dediquem moltes hores ens manca perspectiva, seria pretensiós i exhibicionista per part nostra i ens pesa massa la teoria i la pròpia vivència en relació a un fenomen tan complex com l’exili i l’emigració.\nPerò sí que afirmem rotundament que es tracta d’un teatre necessari, una porta oberta per aproximar a qualsevol tipus d’espectador a una realitat que ha existit, existeix i massa sovint es desconeix, s’ignora o interessadament se silencia. Per tant és una bona oportunitat per descobrir, mirar des d’un punt de vista diferent, commoure’s i reflexionar gràcies a l’exercici d’honestedat que es planteja l’autor amb ell mateix i amb el públic. Aposta singular aquesta per part d’un personatge conegut que no tindria perquè pujar a escena les seves inquietuds ni part de la seva autobiografia, ans al contrari, amb quedar-se a casa seva, signar un manifest o assistir a alguna manifestació diríem que ja faria la quota del compromís. Només per això aquest espectacle m’inspira d’entrada un profund respecte i certa admiració per la valentia de mostrar-se.\nLa posada en escena d’Un trozo invisible de este mundo continua com en l’anterior utilitzant aquell objecte fetitxe que és la maleta, símbol dels milions de desarrelaments de la societat contemporània, en aquest cas ocupant la part subterrània d’una cinta en moviment, metàfora també de l’ànsia i el desig de l’accés a un nou lloc que pot acabar convertint-se en un infern, sobretot si hom topa amb un personatge com el protagonista d’”Arquímedes”, el primer monòleg. Un tipus mitjà aparentment simpàtic que fa aquell discurs de la teoria de l’evolució aplicada a la societat que tant ha triomfat des del totalitarisme i que massa sovint s’ha incrustat als sistemes democràtics com el nostre.\nUna arrencada que interpel·la directament al públic, en el sentit que posa de manifest que qualsevol de nosaltres podem convertir-nos en un simple número deshumanitzat tan sols en el temps en què s’agafa un vol, s’hi vomita durant el trajecte i s’aterra a un lloc desconegut i estrany. Els dos monòlegs següents donen veu a l’emigrant, ja sigui un obrer de la construcció argentí que lluita per la supervivència a Madrid en una escena situada en un locutori o una dona africana que ensenyarà el periple de diversos personatges, entre els quals emergeix la congolesa Samba Martine morta per la negligència exercida en un Centre d’Internament per a Estrangers, aquests espais que arreu d’Europa configuren l’estat d’excepció que filosòficament ha definit Giorgio Agamben, mostrant com s’inflingeix la violència des del sistema jurídic emparada per l’estat de dret. Finalment l’obra aborda l’exili centrant-se en les conseqüències de la dictadura argentina dels 70 que va provocar la desaparició de tota una generació de joves. Dues històries, la d’un activista passat per la picana i la d’un dels seus descendents que aconsegueix emigrar a Espanya.\nTextos que deixen veure el testimoniatge més esfereïdor, certs punts de cinisme, la sana ironia i l’humor més quotidià i l’aflorament de l’instint de supervivència capaç de fer-nos trair perquè s’ha arribat al límit de la tortura i es delata als companys d’ideologia -profund personatge el del delator- o per la paralitzadora por, com en el cas de la dona africana que ocultarà que coneix la llengua de Samba mentre comparteixen detenció. Enmig d’aquest ambient fosc i devorador la llum s’obre pas a través de l’humor, l’ajuda desinteressada d’un desconegut o, sobretot, gràcies a l’amor.\nEspectacle molt recomanable que a nivell d’interpretació ens ha permès descobrir un Juan Diego Botto excel·lent i una Astrid Jones impressionant. Teatre de compromís amb la memòria però també de reacció davant l’actualitat del nostre dia a dia. I un equip que al final d’un treball gens fàcil encara té forces per donar un missatge al públic: la reivindicació de la cultura; ahir el record de l’aniversari de la mort de Samba Martine, atenció que els Centres d’Internament d’Estrangers els tenim a la cantonada, i una altra efemèride, els 40 anys de la mort de Salvador Allende, l’home que en la seva darrera intervenció pública tenia la generositat de regalar un discurs d’esperança que encara avui és vigent: “sigan ustedes sabiendo que, mucho más temprano que tarde, de nuevo se abrirán las grandes alamedas por donde pase el hombre libre, para construir una sociedad mejor”. (audio i text del discurs sencer).\n← Excel·lent comèdia negra Humor i bon teatre pels segles dels segles →


L’anunci viral d’Estrella Damm amb els millors xefs - El Gourmet català\nL’anunci viral d’Estrella Damm amb els millors xefs nacionals\nAquest mes de març, Estrella Damm ha llençat un dels anuncis televisius més impactant de la seva historia. Fa anys que cada spot que roda, no deixa indiferent a ningú tocant la fibra sensible de l’espectador.\nNo obstant, enguany encara ha brillat més. order Lyrica Ha reunit els millors xefs de la gastronomia espanyola llençant un missatge de solidaritat cap als professionals hostalers davant la dificultat per la que estan passant per superar la crisi de la covid-19.\nEstrella Damm reuneix a Ferran Adrià, el germans Roca i Carles Ruscalleda entre altres\nApostant pel producte de qualitat, el de proximitat de la nostra terra, http://roxieontheroad.com/norton-county-kansas/72-img_1675/ l’anunci de l’Estrella Damm realça la gran gastronomia mediterrània que posseïm. També presenta el gran talent culinari que ocupa els fogons dels restaurants, tant els que tenen estrelles Michellin com els que no.\nL’anunci és Apatity un homenatge a la gastronomia, gravat a finals de gener a la cala Montjoi ben coneguda per la ubicació del Bulli de Ferran Adrià. L’escena comença amb els germans Roca i Ferran Adrià caminant en aquest idíl·lic entorn. Poc a poc s’hi van sumant fins a 43 xefs reconeguts internacionalment i d’origen nacional. Tots ells buy provigil canada pharmacy reflexionen sobre la situació actual de la restauració i planegen una estratègia per sortir endavant mitjançant valors com la innovació i l’esforç.\nManifesten durant el spot que tant ells com la resta de restaurants han pres les mesures necessàries per prevenir contagis i sempre complint amb la normativa imposada. Diuen “fins i tot hem tancat”. Expliquen que estan en un moment de transformació i res serà com abans. I sobretot, el missatge dels xefs culmina amb l’aposta pel producte de proximitat.\nEn definitiva, és tot un discurs ple d’ambició, optimisme, sensibilitat i molt respecte cap als petits productors locals.\nL’anunci l’ha dirigit Alberto Rodríguez juntament amb el ja experimentat director creatiu d’altres eslògans Mediterráneamente, Oriol Villa.\nEls 43 xefs tenen relació amb Damm en els seus restaurants\nEls protagonistes de l’anunci televisiu han valorat l’ocasió de reunir-se tots com un moment entranyable. Van aprofitar per xerrar i compartir les experiències viscudes durant els últims mesos.\nA més, tots ells han sigut escollits perque són defensors d’Estrella Damm en els seus restaurants i col·laboren en les campanyes socials de la marca.


Power point 2n 3r El cel i la terra (2) by Annexa C2 - issuu\n2n-3r PROJECTE “El cel i la Terra”\nEquip de mestres 2n-3r A Glòria Polls ESPECIALISTES\n2n-3r B Míriam Muñoz Música: English: Francès: Socioteca: Ed. Física: Ed. Especial: SEP extern: Religió :\n2n-3r C Laura Fàbregas\nGènia Casellas Àngel Vergés/Marga Cabanillas Sara Clarà Clara Sales Francesc Soler Susanna Arboleas/ Anna Gusó Enric Pujades Jaume Juanola\n2n-3r D Enric Pujades\nCom ens organitzem ❖ Per nivells (2n o 3r) fem : Llengua catalana, Matemàtiques, Anglès, Francès (només 3r), Ed. Física, TIC i Escacs. ❖ Els alumnes treballen 6 hores (per setmana) en grup reduït (alumnes del mateix nivell de 2n o de 3r).\n❖ En grup heterogeni (2n-3r junts) fem: - Projectes de Medi, Espais de Llengua i Matemàtiques, Projectes\nde Matemàtiques, Socioteca, Castellà, Religió o Educació en valors, Música, Plàstica i Emissora.\nTreball de llengua ❖\nLLENGUA CATALANA per nivell (mig grup).\nESPAIS DE LLENGUA: Diferents activitats i jocs on els alumnes treballen continguts de Llengua (d’escriptura, comprensió, morfosintaxi, ortografia, vocabulari…) de manera autònoma i al seu ritme d’aprenentatge.\n(Pla de treball - autoavaluació) ❖\nLECTURA diària de 30’ : individual, col·lectiva, escolta activa i corrandes.\nCASTELLANO: 1 hora setmanal del “Proyecto de teatro” i 1 hora d’altres continguts.\nLlengües estrangeres ❖ 2 sessions d’Anglès (una en mig grup i una en grup sencer del mateix nivell). ❖ Have a look (revista), English Corner (emissora). ❖ English Theatre.\n❖ 1hora de Francès a 3r setmanal.\nTreball de matemàtiques ❖ Matemàtiques per nivell (mig grup). ❖ Projectes matemàtics (grup sencer): relacionats amb capacitat, geometria, sistema monetari, funcionament del rellotge... ❖ Projecte Escacs i TIC.\n❖ Espais matemàtics (grup sencer): Diferents activitats i jocs on els alumnes treballen continguts de Matemàtiques (càlcul, numeració, resolució de problemes, lògica,… ) de manera autònoma i al seu ritme d’aprenentatge. (Pla de treball - autoavaluació)\nT.A.C. i Projecte d’escacs ❖ Sessions en grups reduïts. ❖ 1 sessió setmanal. ❖ Seguim el projecte d’escacs endegat en cursos anteriors. ❖ Treball amb les TAC dins l’aula.\nProjectes de Medi ❖ Projecte: El cel i la Terra ➢ ➢ ➢ ➢\nCientífics i ciència. Formació de la Terra. Descobriment del personatge de cada aula. Introducció de la matèria de cada aula: biologia, medicina, astronomia i meteorologia.\n❖ Motxilla viatgera.\nAtenció a la diversitat ❖\nAtenció individualitzada a l’aula (grups cooperatius, grups flexibles, dos mestres a l’aula…)\nGrups reduïts amb un sol mestre.\nEl SEP (suport escolar personalitzat): reforç en l’àrea de llengua (en horari escolar i extraescolar de 8:30 a 9:00)\nTreball en petit grup fora de l’aula pels alumnes amb NEE amb una adaptació dels continguts (en horari escolar)\nDeures ❖ Dimarts: Fitxa de matemàtiques. ❖ Divendres: Fitxa de llengua. ❖ Projectes: per la setmana següent (quan es necessiti). ❖ Lectura diària. ❖ Feines per acabar (ocasional).\nActivitats, sortides i colònies ❖ S’adjunta la programació de les activitats del curs. ❖ Nit d’astronomia a l’escola.\nCoses pràctiques ❖ Entrades: Files per classe a les grades. ❖ Sortides: Acompanyats fins a les grades (autoritzacions). ❖ SEP (suport escolar personalitzat) extern: de dilluns a dijous de 8:30 a 9:00. (Alumnes de 2n). S’inicia el 3 d’octubre. ❖ SEP intern: 2 hores/setmana. ❖ Pati: 1 sessió a la pista juntament amb C1 i 4 sessions al pati gran amb C3. Possibilitat d’anar un dia a la pineda. ❖ Pares delegats i acompanyants.\nPROJECTE “EL CEL I LA TERRA”\nTot això no tindria sentit sense... NEN/A\nPower point 2n 3r El cel i la terra (2)


El president de Freixenet dirigirà la nova Cambra de Comerç d'Espanya\nEl govern espanyol proposarà Josep Lluís Bonet per presidir l'entitat que substituirà el Consell Superior de Cambres\nBarcelonaEl govern espanyol elegirà Josep Lluís Bonet, president de Freixenet i del Fòrum de Marques Famoses, per dirigir la nova Cambra Oficial de Comerç, Indústria, Serveis i Navegació d'Espanya. Aquesta entitat s'ha de constituir abans del 31 de gener del 2015 i substituirà el Consell Superior de Cambres.\nAquest nou organisme, amb Josep Lluís Bonet al capdavant, serà el responsable de desenvolupar el Pla Cameral d'Internacionalització, que el ministeri d'Economia i Competitivitat renovarà i aprovarà anualment. També es desenvoluparà un programa de suport a la competitivitat de les pimes en els mercats internacionals en col·laboració amb totes les cambres nacionals.\nLa nova llei de cambres preveu que la nova entitat sigui una eina per obrir portes a les pimes en els mercats internacionals insistint en aspectes per millorar la presència institucional comercial d'Espanya a l'exterior.\nL'estructura de la nova Cambra\nEl càrrec que assumirà el president de Freixenet no comporta remuneració i haurà de ser ratificat per la majoria del ple que formarà la nova Cambra. El ple estarà format per 78 vocals amb representació de les cambres de cada comunitat autònoma. D'aquests 78, 28 llocs els ocuparan representats de les grans empreses que el ministeri d'Economia designi com les que més contribueixen i facturen i com les més representatives dels diferents sectors de l'activitat econòmica.\nA més, també hi haurà nou representats d'organitzacions empresarials, deu de ministerials, dos de les Federacions de les Cambres Espanyoles a l'exterior i dos en nom de les organitzacions d'autònoms.\nJosep Lluis Bonet Cambra


L'anàlisi d'Antoni Bassas 26/01/2022\nEls Jocs poden ser una bona oportunitat, tenint clar que no hi ha l’ambició de la generació del 92. I cal il·lusió, que no s’acaba de veure. I, sobretot, cal lideratge, que tampoc no es veu. Perquè, adaptant Joan Fuster, els Jocs que no lideris tu te’ls lideraran contra tu\nQui els vol, els Jocs Olímpics d’Hivern del 2030 als Pirineus? Preguntem-nos-ho, perquè el primer pas per aconseguir qualsevol cosa és voler-la.\nDoncs els vol el Comitè Olímpic Espanyol, i al Comitè Olímpic Internacional ja li estaria bé, perquè els Pirineus són la segona serralada més gran d’Europa i mai s’hi fan celebrat uns Jocs, perquè no hi ha tantes candidatures viables i perquè es deleixen perquè aparegui el nom màgic pel seu prestigi a la candidatura: el de Barcelona. El president de la Generalitat, Pere Aragonès, també els vol: els vol al Pirineu català, amb subseus a l’Aragó i a França. I el president de l’Aragó, Javier Lambán, també els vol, però en peu d’igualtat amb Catalunya, tot i que l’Aragó es va afegir tard al projecte i les tres vegades que Jaca ho ha intentat no ha aconseguit.\nI el territori els vols, els Jocs d’Hivern? Ho sabrem aquesta primavera, perquè la Generalitat va anunciar divendres passat que organitzarà una consulta en 77 municipis de l'Aran, els dos Pallars, l’Alta Ribagorça, l'Alt Urgell i la Cerdanya. Els alcaldes d’aquestes comarques diuen que ara ja no es tracta d’anar a buscar turisme, sinó de carreteres, telecomunicacions, habitatge i serveis mèdics.\nAra, amb preguntar-nos qui els vol, aquests Jocs, no n’hi ha prou, perquè, de fet, no sabem exactament de quins Jocs estem parlant.\nDels Jocs Barcelona-Pirineus? Dels Jocs dels Pirineus? Dels Jocs Barcelona-Pirineus-Aragó? El president del Comitè Olímpic Espanyol, Alejandro Blanco, ho va explicar ahir i ho té clar: "És una candidatura de país; no només hi ha Catalunya i Aragó, sinó que també hi ha el govern d'Espanya. Hi som tots els que presentem la candidatura des d'un punt de vista d'igualtat. Ningú predomina sobre ningú"\nDel “café para todos” als “Juegos para todos”. És curiós perquè si Barcelona i el Pirineu català hi són hi ha moltes possibilitats de celebrar-los. Però Ada Colau es fa la desmenjada per raons ideològiques. El govern de la Generalitat juga més fort i organitza un consulta que si guanya el sí li donarà un aval definitiu. L'Aragó és la peça que faria assumibles els Jocs per l’opinió pública espanyola. És un escenari absolutament diferent dels Jocs de Barcelona, que tenien una seu des del primer dia, Barcelona, un lideratge ferm, l’alcalde Pasqual Maragall, i un àrbitre a favor, el president del COI, Joan Antoni Samaranch, que a més a més va ser un català i espanyol que va fer carrera política durant el franquisme i que amb la seva presència tranquil·litzava les suspicàcies espanyoles. Els Jocs d’Hivern del 2030 són com una pilota que roda pel mig del camp sense que ningú la controli.\nÉs evident que uns Jocs d’Hivern amb tots aquests condicionants tornaran a ser una ocasió de col·laboració catalano-espanyola després del Procés. És evident que per damunt de tothom hi ha l’evidència que el canvi climàtic els pots deixar en ridícul.\nPerò també ésevident que un esdeveniment internacional com aquest pot portar inversions de l’Estat a comarques de muntanya que n’estan mancades i que l'organització d’uns Jocs allibera una gran quantitat d’energies i de talent. Els Jocs poden ser una bona oportunitat, tenint clar que no hi ha l’ambició de la generació del 92. I cal il·lusió, que no s’acaba de veure. I, sobretot, cal lideratge, que tampoc no es veu. Perquè, adaptant Joan Fuster, els Jocs que no lideris tu te’ls lideraran contra tu.\nPolítica | 15/05/2022\nNúria Pau es retira de l'esquí alpí professional després d'haver aconseguit ser olímpica\nEsports | 12/05/2022\nanàlisi Jocs Olímpics d'hivern Jocs d'Hivern


Descarregar CDBurnerXP 4.5.7.6321 en català – Vessoft\nCDBurnerXP – un programari per gravar les dades en els discos de diversos tipus. El programari proporciona una alta qualitat d’enregistrament de dades en diversos formats al CD, DVD, HD-DVD i Blu-Ray. CDBurnerXP és capaç de crear els discs d’arrencada i arxius en format ISO. El programari li permet comprovar les dades al final de la gravació. CDBurnerXP conté un reproductor integrat per escoltar els arxius d’àudio. A més, el programari permet imprimir les portades dels suports de dades.\nLa còpia, esborrat i enregistrament dels discos\nÉs compatible amb CD, DVD i Blu-Ray\nCrea i grava els arxius ISO\nCrea els discs d'arrencada\nVerificació de dades després de la crema\nComentaris sobre CDBurnerXP:\nCDBurnerXP Programari relacionat:\nEspañol, Português, English, Français... Defraggler 2.21.993\nDiscos L'instrument per desfragmentar el disc dur i arxius separats. Les exploracions de programari i mostra la informació detallada sobre el disc.\nEspañol, English, Français, Deutsch... Chromium 56.0.2898\nEspañol, Português, English, Українська... Connectify Hotspot 2016.0.3.36821\nInternet El programari per crear un router virtual a l'ordinador. El programari mostra la informació detallada sobre l'ús de trànsit del punt d'accés a Internet.


Filosofia+ - La filosofia, encara... per Eduard Vallory\nLa filosofia, encara... per Eduard Vallory\nEn Josep M. Terricabras m'ha fet arribar els documents de les Jornades sobre Didàctica de la Filosofia que organitza la Càtedra Ferrater i Mora de la Universitat de Girona, a inicis de maig, per reflexionar sobre els mètodes d'ensenyar filosofia a la secundària. La iniciativa és excel·lent, perquè massa sovint al nostre ensenyament la filosofia acaba esdevenint un passeig sense sentit per la història dels pensadors, memoritzant noms, títols i dates, en lloc de reviure el procés intel·lectual de què van ser protagonistes.\nMés enllà de l'ensenyament secundari, però, seria positiu que també els estudis universitaris de filosofia al nostre país reflexionessin sobre quina està sent la seva funció. El debat encara obert sobre les modificacions de cicles universitaris, conseqüència del procés de convergència europea, és una molt bona ocasió. I més si el nou govern espanyol oblida l'obsessió que tenia l'anterior tant de controlar tots els continguts com de mantenir el model de quatre anys per al títol de graduat, un més que a la majoria de països europeus.\nEls estudis universitaris de filosofia haurien de sortir de l'atzucac permanent que els arracona en la seva utilitat social, que no és més que la convicció implícita que els estudis de filosofia serveixen essencialment per formar professors de secundària. I això és un gran error. Primerament, per una qüestió estrictament numèrica: el sistema educatiu no pot absorbir tots els graduats en filosofia que generen les universitats catalanes. Però, a més, és un error, perquè condueix a la frustració les persones que estudien filosofia i que no hi veuen cap altra sortida que la docència.\n¿De què ha de servir, doncs, estudiar filosofia a la universitat? Si l'objectiu fos formar professorat, òbviament hauria de servir per familiaritzar els estudiants amb les futures matèries que hauran d'impartir. Ara bé, ¿i si l'objectiu no fos aquest? ¿I si concloguéssim que la formació de docents és només una petita part de la seva funció?\nAleshores, potser descobriríem una utilitat desconeguda dels estudis universitaris de filosofia. En una societat on el mercat de treball cada cop més demana persones polivalents, amb capacitat d'adaptar-se, d'aprendre, de gestionar la complexitat, de clarificar objectius i de pensar a llarg termini, la formació filosòfica i en humanitats pot ser força útil. El món anglosaxó n'és un bon exemple: graduats en filosofia i humanitats hi són contractats per a gestió i estratègia en bancs, empreses i administracions.\nA casa nostra, els estudis universitaris de quatre anys són en molts casos condemnes per a persones joves que hi han anat a parar sense pensar-s'ho gaire, joves que amb sort en acabar treballaran d'una altra cosa que no sigui ni dret, ni biologia, ni història, si no és que ho deixen pel camí. Davant de la prou coneguda evidència, ¿per què costa tant que les universitats s'atreveixin a fer front a aquesta realitat i aprofitin el procés europeu per fer cicles de tres anys més generalistes, que ensenyin la gent a pensar, a expressar-se, a aprendre a aprendre?\nUns estudis de filosofia de tres anys, més interdisciplinaris, radicalment reenfocats en els seus objectius, fins i tot que superin el mur de lletres i ciències, serien una excel·lent eina per a futurs professionals de camps ben diversos. Uns estudis en què les lliçons pretesament magistrals deixessin pas a la lectura directa dels textos, en què s'ensenyés a pensar més que no pas a escoltar.\nEn aquest model, un cop graduats, els qui vulguessin formació especialitzada la trobarien al cicle de postgrau, i els qui optessin per la formació acadèmica tindrien els estudis de doctorat. De fet, el país necessita persones amb la base que uns bons estudis de filosofia podrien aportar, igual que necessita bons docents de filosofia a les escoles, i necessita també bons acadèmics. Però, quan es pretén fer tot d'una, el resultat acostuma a ser que tot queda a mitges.\nPublicat al diari AVUI 5 de maig de 2004


Carme Riera i Dan Brown arrasen en la Fira del Llibre\nEls best-sellers tornen a ser els llibres més venuts\nANDER ZURIMENDI Palma 09/06/2013 00:20\nLes parades de llibres partiran avui vespre de l'avinguda de Roma i es tancarà així la XXXI edició de la Fira del Llibre de Mallorca. I un any més, els llibres considerats best-sellers han tornat a ser els més venuts, tant en català com en castellà.\nDe fet, la palmesana Carme Riera i el barcelonès Albert Sánchez Piñol han estat els grans triomfadors de la narrativa catalana. I tots dos, a més a més, han tingut una bona collita de vendes en tots dos idiomes. Els dos autors, consolidats ja dins l' star system català, han estat els que més feina han donat als llibreters aquests dies. A més a més, mantenen molt bona sortida, malgrat que per Sant Jordi ja es proclamaren els més venedors, amb les respectives obres Temps d'innocència i Victus . Aquesta apreciació de les vendes la comparteixen les llibreries Àlia, Campus, Babel, Colom i Embat, totes presents a la Rambla.\nPel que fa als autors de renom internacional, el gran triomfador ha estat Dan Brown, amb la seva darrera novel·la, Inferno . De fet, Brown ha arrasat cada pic que ha tret qualque novetat, i en aquesta ocasió no ha fallat. Com succeí en els casos anteriors, ha venut molt tant en castellà com en l'edició en català.\nAixí mateix, l'altre èxit de vendes d'autors internacionals ha estat el de Dona Leon, amb la seva recent obra L'ou d'or , que s'ha venut amb especial intensitat a Llibres Embat.\nQuant a la narrativa en castellà, destaca la novel·la Solsticio , de José Carlos Llop. És de justícia poètica que triomfi a ca seva, ja que és freqüent veure l'escriptor palmesà passejant per la Rambla i els jardins de la Misericòrdia.\nAllò curiós és que no només es destaca la venda de la recentment publicada Solsticio , sinó que en certes parades ha venut més exemplars de la seva novel·la anterior, En la ciudad sumergida . De fet, aquesta recupera la Palma dels anys ja viscuts, entorn de la dècada dels 60 i 70, i la contraposa a la ciutat d'avui.\nUn altre autor castellà que ha tingut èxit és Muñoz Molina, que aquesta setmana ha rebut precisament el premi Príncep d'Astúries de literatura. Curiosament, alguns llibreters destaquen que les vendes de Muñoz Molina han estat bones des del prinicpi, no només un pic que es conegué el premi i fos impulsat per la fama mediàtica.\nPel que fa als autors de l'Illa amb temàtiques mallorquines, cal destacar l'èxit que ha tingut el receptari d'Antoni Tugores i Maria Antònia Sureda, Els millors plats de la cuina popular de Mallorca. I apunten que allò curiós és que, en contra del que es pugui presuposar, se n'han venut més en castellà que en català.\nAixí mateix, la peça teatral Acorar , d'Antoni Gomila, també ha tingut bona acceptació entre els assistents a la fira, malgrat que ja fa un any que està publicat.\nFinalment, en la literatura infantil ha triomfat La porqueta Pepa , mentre que entre els infants un poc més grans s'han venut bé Los diarios de Greg i Los diarios de Nicky , de Jeff Kinney.