EL BLOG D'EN TXABI: julio 2010\nAhir dijous em feia una foto, a la mateixa graderia, amb la russa sots campiona d’Europa de 10.000 metres ,“la meva distancia” (una foto que està a la càmera d’en Giussepe i que jo no tindré fins que ell torni a Itàlia i la pengi en el seu facebook juntament amb les mils i mils de fotos que el paio està fent).\nPerò avui divendres he tingut "el meu moment", un moment màgic, breu, fugaç, intens... Veureu.\nNo em pregunteu el perquè, però sento una verdadera debilitat -no carnal- per aquesta ja veterana atleta palentina, rosa tenyida, amb una molt cursi cinta rosa al front, boca massa gran per culpa d’una dentadura desproporcionada, però amb un somriure irresistible. Com a corredora és una lluitadora i una triomfadora, però “de les que s’ho ha tingut que currar”. És per això que jo avui estava força content perquè -en ser la meva posició al podi la de sempre hissar la bandera del guanyador/ra, la de la medalla d’or- podria mirar a la cara a Marta mentre la bandera s’enlairava i sonava l’himne i poder fer-li des d'allà baix algun gest de complicitat. Però finalment ha quedat segona -sots campiona d’Europa dels 3.000 metres obstacles, que no està gens malament- i m’ha tocat hissar la bandera de la russa. Però “el meu moment” ha arribat quan, enlairades ja les banderes i sonant l’himne de la Federació russa, ens hem creuat els dos una mirada (jo no havia deixat de fer-ho des de que ella ha pujat al calaix), li he clucat l’ullet -algun dia tindré un seriós problema amb aquesta, del tot innocent, mania que tinc- li he fet un gest d’assentiment amb el cap i li he llançat un llarg mig somriure de complicitat que volia, a més, fer-li arribar la meva admiració. El meu “moment” ha estat quan Marta, mirant-me fixament als ulls durant uns segons -que se m’han fet deliciosament llargs- ella també m’ha clucat l’ullet, m’ha retornat l’assentiment amb el cap i m’ha deixat anar un dels seus encisadors somriures. I no, no ha estat un somni, no m’ho he imaginat: ha estat així com us ho dic (pregunteu-li quan la veieu...).\nJa no necessitava cap foto. Ja tenia “el meu moment”.\nPer cert, avui no ens ha caigut cap llamp... però “mal rayo nos parta” durant el darrer acte d’hissar banderes d’avui, precisament el de la Marta i les russes dels 3.000 metres obstacles: ha començat a sonar l’himne, ha continuat sonant, i sonant... i les banderes no pujaven perquè s’ha encallat el botó del mecanisme que les fa pujar: teníeu que haver vist la cara de mala llet que posava la russa guanyadora de l’or veient que allò no pujava i que ja s’estava acabant l’himne. Finalment el botó s’ha desencallat i les banderes han acabat pujant. Ha estat l’anècdota del dia.\nEncara que inicialment havia pensat fer-ho demà dissabte, per diumenge m’he muntat una “Txabi’s Party” a la piscina de casa per a tots aquells integrants del “Trapo’s Team” que ho vulguin (així és com vaig "batejar" ahir el nostre grup de "voluntaris de banderes"). És tracta de poder estar un parell d’horetes a la piscina tots junts, xerrant, banyant-nos, i després baixar fins al restaurant-buffet de davant de la Nestlé abans d’anar per darrer cop fins al Estadi, perquè diumenge és el dia de la cloenda dels Campionats (amb “festa grossa” per atletes i voluntaris a la zona del Fórum).\nPer cert, la bandera que ahir varem muntar i desmuntar fins a quatre vegades, i total per acabar hissant-la malament, era la d'Hongria).\n... ahir, vent; i avui... PLUJA !!!. Quin ruixat ens ha caigut a sobre quan hem sortit avui a hissar les primeres tres banderes d'avui !. I per si no n’hi havia prou amb l’aiguat que ens estava caient a sobre, al F... li ha entrat el que jo denomino com a “pànic escènic”. Veureu.\nAbans de sortir, repassem un i mil cops la posició correcte de les banderes, sobre tot les que son a franges verticals. Un i mil cops. Doncs bé, quan ja havíem col·locat la barra que subjecte la part de baix de la bandera en el seu suport, subjectada la barra de la part superior de la bandera amb els seus dos mosquetons i subjectada també la barra inferior amb els seus mosquetons (aquest és l’ordre sempre), el F... -home de poca fe- gaire bé embogit, ens diu:\n- “Està al revés, està al revés... la part verda va a l’esquerra !. Desmuntem, desmuntem ...!!!”\nÉs referia a la bandera d’un dels països del est (no recordo quin) amb la bandera a franges verda, blanca i vermella, la que corresponia al tercer classificat, la que portaven en Giussepe i la Mercedes.\nI plou que requetèplou, procedim "a toda pastilla":\n- desenganxem els mosquetons de baix, desenganxem els mosquetons de dalt, girem la bandera, subjectem els mosquetons de dalt, subjectem els mosquetons de baix...\ni torna a cridar en F...:\n- “No, no, ja estava bé, ja estava bé abans... Desmuntem, desmuntem ...!!!”.\nAixí que, altra cop "a toda pastilla":\n- desenganxem altra cop els mosquetons de baix, desenganxem altra cop els mosquetons de dalt, girem altra cop la bandera, subjectem de nou els mosquetons de dalt, subjectem de nou els mosquetons de baix...\ni -no us ho creureu- ens torna a cridar en F...:\n- desenganxem altra cop els mosquetons de baix, desenganxem altra cop els mosquetons de dalt, girem atra cop la bandera, subjectem de nou els mosquetons de dalt, subjectem de nou els mosquetons de baix i finalment...\n... la punyetera bandera finalment ha pujat col·locada... AL REVÉS !!!.\nSi feu el reconta, al inrevés de com us ho he escrit, del “ahora me la pones así, ahora me la pones asá”, veureu que, ja la primera vegada, la bandera estava ben col·locada i que “el miedo escénico” ha pogut amb en F.... Però, tranquils, que no ha passat rés; entre d’altres coses perquè -tal i com estan situades les banderes en els seus pals (entre els atletes i el públic) quan els atletes miren una bandera amb franges verticals verda, blanca i vermella -per exemple- ells veuen la frange verda a la seva dreta... però el públic la veu a la seva esquerra, així que -realment- ningú no sap si una bandera està ben col·locada o no; nosaltres les hem de posar, però, de manera que sigui el públic (i no els atletes) el qui les vegi correctament.\nEn començar us deia: ja hem tingut sol, vent, aigua... espero que no acabem completant la roda dels "elements" amb el foc i que no ens caigui demà un llampec a sobre !.\nAlgun que altra “problemilla” ahir amb les banderes -res greu- pel fort vent que va bufar cada cop que ens tocava sortir a hissar-les. Al final, no hi rés que no ho arreglin uns senzills i simples “clips” de papereria.\nBona assistència de públic (prop de 29.000 espectadors).\nDesprés de ser campió d’Europa junior al 2008 i campió del Món junior al 2009, ahir “l’esquifidet” corredor (blanc) francès Christophe Lemaitre -que ja va baixar fa uns dies dels 10 segons, sent el primer blanc que ho feia en tota la història- tot i fer una sortida fatal és va proclamar Campió d’Europa Absolut dels 100 metres, amb un temps de 10:11, seguit d’un grapat de corredors negres, entre ells en Chambers, quatre dels quals van entrar en el mateix temps (10:18), el que diu molt de lo ajustada que ha estat la prova.\n(collons!: a la sala de premsa, i més a prop encara, a la zona mixta -a la que hi tinc accés- vaig poder comprovar que les meves dues cuixes juntes són més primes que un sol braç d’en Dwain Chambers !).\nI avui, unes altres quatre hissades de banderes (martell, 100 metres i alçada -homes- i 10.000 metres dones).\nAh... i a tot això, porto sense sortir a córrer des de “ni se sabe” (acabem molt tard cada nit).\nFinalment he quedat integrat en el equip 2 i això vol dir que m’ha tocat hissar la bandera de la Federació Russa com a guanyador dels 20 quilòmetres marxa. Abans, els companys del equip 1 han hissat les banderes de les tres primeres classificades de la prova de llançament de pes.\nHem pogut seguir, “en viu i en directe” la final dels 10.000 metres en que, durant el 96% de la cursa hem tingut opció de medalla, però per acabar enfonsant-se el nostre atleta i quedar... sisè o setè.\nA nivell de la cerimònia de banderes, ha anat tot sobre rodes, un perfecte engranatge, cap errada. Demà doblem activitat, perquè seran 4 les hissades de banderes que haurem de fer i a partir d’allà, “in crescendo” fins el diumenge en que, crec recordar, en tenim 19 !. I tranquils que tots formem un bon equip, tant els que sortim al podi, com els que preparen a dins les banderes, com els que supervisen que estan correctament col·locades abans de sortir nosaltres, com els que controlen i anoten els resultats... tots fem pinya, un gran equip “banderil”. Per contra, avui en el primer lliurament de medalles, s’han confós en donar-li a cadascú la que li corresponia (no he pogut veure si es que al tercer classificat li han donat la de plata, o què és el que ha passat, però el cert és que després dels himnes i la baixada de banderes els atletes han tingut que intercanviar-se les medalles, però no sé si dos d’ells... o tots tres). A algú l’afaitaran aquesta nit...\nHe aconseguit “esgarrapar” (de les simpàtiques i molt amables voluntaries responsables de donar-nos els uniformes el primer dia) un parell de pantalons curts negres, per poder anar més fresquet per l’Estadi (per les cerimònies ja m’hauré de posar els “glomourosos” pantalons llargs grisos que ja coneixeu). Proper objectiu: m’haig de fer amb una motxilla.\n“En acabar la feina”, i abans de marxar cap a casa, he pogut xerrar una estona amb la Belén (amb les portes de sortida de per mig, ella ja fora del Estadi i jo encara dins). Per cert, m’he fet una foto (que no ha sortit gaire bé) embolcallat amb la bandera noruega i els hi he enviat a la Belén i en Per (ell ja està a Noruega de vacances) adjunta a un correu, amb el meu desig de poder hissar-la algun cop durant els Campionats.\nDemà.... més !.\nEl meu debut hissant banderes als Campionats serà aquesta tarda/nit; però encara no sé si acabaré formant part del equip 1, que hissarà les banderes de les guanyadores de llançament de pes a les 21,40, o formant part del equip 2, que a les 21,45 hissarà les banderes dels guanyadors dels 20 quilòmetres marxa (homes). Inicialment estic assignat al 1, però he demanat/implorat a Ferran que em passi al equip 2 a canvi d’en Mario perquè així hi haurà només un “iaio” al equip 1 (en Víctor) i un “iaio”al equip 2 (jo); perquè, sinó em canvia, l’equip 1 semblarà una formació de “voluntaris del geriàtric” amb en Víctor i jo junts.\nJa tenim el primer guanyador d’aquest Campionats:\nEl rus Stanislav EMELYANOV, amb un temps de 1:20:10 en els 20 quilòmetres marxa; segon l’italià a 28 segons i tercer el portuguès, amb un temps de 1:20:49; el primer espanyol ha entrat novè, en 1:22:35. Si finalment en Ferran em col·loca al equip 2, jo hissaré la bandera de la Federació Russa.\nles vostres entrades estan (en dos sobres als vostres noms) a la recepció de Can Mèlich (amb en Marco ja quedaré demà per veure cóm ens ho fem...).\nSí, perquè això ja no hi ha qui ho pari.\nEl darrer assaig d’avui ha servit per constatar, entre d’altres coses, que el que farem serà tenir només 2 equips de sis persones per els 49 actes d’hissar banderes. A cada lliurament de medalles sortim al podi 6 de nosaltres, així que fent dos equips cobrim perfectament totes les cerimònies. Està clar que a tots el voluntaris de "banderes" els feia patxoca el poder sortir al podi i hissar banderes... però no ens hi podem arriscar: el tema ha de ser molt "mecànic i repetitiu" per a tots els qui ho facin i, finalment, només serem 12 de nosaltres; i dic “serem”, perquè jo seré un d’ells i -a sobre- fent d’allò que he acabat imposant que és faci: seré una espècie de “cap de colla”, aquell que va dient en veu alta als altres cinc el què fer, cóm i quan, perquè la “coreografia sigui perfecte”. I és que aquesta tarda, en aquest darrer assaig, hem tingut a sobre -com una autèntica paparra- a una persona de la Federació Internacional que no ens en ha deixat pasar ni una i que ha insistit molt en que “todo tiene que salir perrfecto”. I en Ferran ha tingut que prendre la decisió. Jo aposto perquè en els eq uips serem:\nPaola-Txabi-Mario-Giuseppe-Víctor-Estela. ... i dels altres sis, gaire bé segur que en Johaness i la Mercedes; els altres quatre que no m'atreveixo a dir els acabarà decidint en Ferran.\nSorpreses de última hora:\n- Les tres banderes espanyoles NO porten l’escut constitucional; s’ha de resoldre aquest tema entre avui i demà, perquè la cosa “puede tener su miga” si les banderes pugen sense el escut (pot sonar a “sabotatge català”...).\n- 32 de les prop de 150 banderes NO tenen les vores fetes per poder passar-hi las barres metàl·liques per poder-les fixar i hissar. També, entre avui i demà ha de quedar llest.\nI ja em direu què us sembla aquest “glamourós uniforme” amb el que sortirem al podi (Belén: ja m’havia fet la foto, i pensava penjar-la, abans de llegir el teu comentari..).\nUs semblarà una tonteria però, una de les coses que més em “flipa” d’això de ser voluntari, és el poder “campar a tus anchas” per l’estadi, per dins, i per fora, pujar, i baixar, viure “las entretelas entre bambalinas”, conviure en aquesta autèntica Torre de Babel amb centenars de tècnics, mecànics, operaris, periodistes, voluntaris ... i el poder fer-te, fins i tot, una foto des dels tacs de sortida de la cursa dels 100 metres de la recta de Tribuna... I ja ni us explico el què pot ser a partir de dimarts, creuant-te amb els atletes, podent xerrar amb ells, o berenant amb ells, o veient la tele amb ells a les àreas de descans... Prometo foto amb Marta Domínguez (...ja que no podré amb la Isinváyeva, perquè la rusa finalment ha decidit no venir als Campionats).\nAquesta “fantàstica” sabatilla de pell de jogging R.REPRISE VII-01, de JOMA, és “lletjota” com ella sola, ja ho sé... però al menys ara tots els voluntaris de “Banderes” portarem les mateixes quan sortim al podi (nosaltres negres, elles blanques; a veure què dirà ara “la Bibiana” per aquesta discriminació, que no sé encara si és positiva o negativa...); ja us vaig avançar que inicialment només havien previst sabatilles pels voluntaris “a peu de pista”; però en dir-li ahir a la cap de protocol que “els de les banderes sortiríem uns amb sabatilles negres, altres de blanques o fúcsia, o verde-fosforito, o amb nàutics...” se le “erizaron todos los pelos, los visibles al menos” i avui ja teníem llestes per a nosaltres les sabatilles: llestes sí, però lletges, lletges, també.\nAvui, apart de les -poques- proves que hem pogut fer al podi de banderes, m’ha tocat fer feina amb en Ferran a les oficines del Estadi, amb el staff de voluntaris... i en acabar, al anar a recollir el casc que havia deixat allà amagat, l’alcalde Hereu ha tingut el plaer de poder saludar-me (estava per allà, amb tota la seva Cort “donant un cop d’ull a cóm anava tot...”).\nDemà, Assaig General que jo em perdo per la boda de l’Albert a l’Empordà (aquesta boda no me la perdria per res del món). I diumenge a la tarda, últimes proves abans de que “arranqui” el Campionat de veritat.\nCrec que ens anirà bé. Tots hi estem posant moltes ganes i molta voluntat perquè així sigui, encara que el fantasma de la bandera que s’hissa cap per avall o del inrevés em persegueix des de fa dues nits (cóm ens han complicat la vida amb això d'hissar les banderes “en vertical”...!).\nPer un tema que no ve al cas, avui no s’ha pogut fer la darrera sortida de la temporada dels divendres per Collserola, acabant-la amb unes “birretes” al bareto de la Carretera de les Aigües. Jo, a temps per anar a córrer no hi arribava, ja ho sabia, però les cerveses no les perdonava ni de conya.\nDemà passarem el dia al Hotel Fornells, fent temps a la seva piscina fins l’hora de la boda; també farem nit allà i l’endemà diumenge, cap a les dues, marxarem altra cop cap a casa per tal de poder arribar a temps per a la darrera prova de “banderes” al Estadi, ja uniformats i tot.\nA veure Marco, Joan i Belén: si jo us dic que intentaré aconseguir més entrades “by the face”, és que jo aconsegueixo entrades “by the face” (aquestes noves dues entrades me les ha cedit/donat/regalat/ofert una de les companyes voluntàries de “banderes”). Així les coses, son QUATRE les entrades de tres dies que tinc per vosaltres, a saber (i previ sorteig):\n• 1 per la Belen (porta 4, sector 117 – fila 20, seient 3)\n• 1 per en Marco (porta 4, sector 117 – fila 20, seient 5)\n• 2 per en Joan (porta 4, sector 117 – fila 20, seients 19 i 21)\nSi és que a sobre estareu tots juntets. I no arrugueu el nas perquè siguin de fila 20: per sota d’aquesta fila “no ves un pijo”, perquè les tanques dels sponsors no deixen veure res.\nAra, a veure com us ho feu per a tenir-les a les vostres mans. Ja em direu. Recordeu que son pels dies 27, 28 i 29; apart de sèries classificatòries, podreu veure les finals de:\n27: pes (D) i 10.000 metres (H)\n28: disc (D), longitud (H), martell (H), 10.000 metres (D) i 100 metres (H)\n29: altura (H), triple salt (H), javelina (D) i 100 metres (D)\n(i possiblement em veureu més d’un cop hissant les banderes: en aquests tres dies hi ha 10 lliuraments de medalles, sempre a la tarda/vespra).\nAvui hem fet el segon assaig, i tot està encara bastant “embastat”; mai hi som tots els voluntaris que hi hem de ser i així no hi ha manera; a sobre, dissabte hi havia previst “assaig general” i ningú no en tenia ni idea, així que no han avisat a ningú i seran quatre gats i sortirà tot com sortirà (jo, a sobre, no hi puc anar, perquè tinc una boda a l’Empordà). Diumenge hi ha previst un “simulacre” de curses al Estadi, amb lliurament de "medalles" i hissar banderes... creuem els dits perquè tot surti be.\n... i, és clar, havent-hi en Txabi pel mig, els hi desmuntat gran part del protocol per la cerimònia d’hissar banderes de tal i com inicialment l’havien pensada (be, jo, en Mario i un altra sènior del grup). I és que resulta que s’han complicat la vida de bona manera per tal d’hissar les banderes. Per una banda, no les hissarem en horitzontal (com es fan sempre), sinó en vertical; i aquí ja comencen els problemes: quan poses en vertical la bandera francesa -per exemple- quin dels colors poses a dalt, el blau, o el vermell... ?. Perquè, a la que posis la bandera francesa en vertical, t’hi apareix la tradicional bandera holandesa... i a l’inrevés: quan posis la bandera holandesa en vertical, depenent de quin color posis a l'esquerra “veuràs” la bandera francesa... I qui reconeixerà, per exemple, la bandera alemanya “en format vertical” ?. Des d’ara mateix ja us dic que, fem-ho com ho fem (està ja pautat) sempre hi haurà algú que es queixi i, fins i tot, és pot obrir un debat absurd d’aquells que no s’acaben mai, del tipus: “el rotllo de paper de water, quan està en el seu suport... ha de caure el paper per davant o per darrera?”. En el nostre cas seria quelcom semblant a: la bandera francesa s’hauria d’haver posat amb la franja vermella a dalt, o amb la franja blava a dalt ?. I penseu que n'hi ha un munt de banderes europees amb franges horitzontals (fins i tot se’ls farà estrany -a alguns- el veure la bandera espanyola “en vertical”). Ganes de complicar-se la vida, la veritat.\nApart del tema de les banderes, hem “desmuntat” lo de sortir “tres voluntaris per bandera” al escenari (9 voluntaris en total cada cop), perquè allò semblava el metro en hora punta, i perquè l’espai per tanta gent és petit. I també hem canviat la manera de sortir al escenari. I més coses que anirem canviant conforme anem assajant. El que sí és cert és que estan oberts a qualsevol comentari i anem canviant de criteri sobre la marxa, en ares de que tot acabi funcionant com un rellotge (suïs, és clar). Demà, altra cop i diumenge l’assaig general ja definitiu.\nPer la problemàtica concreta de que la bandera del primer classificat “s’ha d’enganxar” més amunt que les altres dues a l’hora d’hissar-la, crec que en Mario, jo i un altra més ens haurem de repartir les 49 cerimònies (els altres “no hi arriben” a enganxar les banderes en els seus corresponents mosquetons); això vol dir tenir que sortir unes 16 vegades al escenari, a menys que dels tres o quatre voluntaris de la resta d’Espanya i/o Europa que falt en per arribar n’hi hagi un de alt.\nAquí a les fotos veieu, a dalt, el que serà “el meu lloc de treball” durant el Campionat: a la porta de Marató, al escenari de lliurament de premis. I, com que aquests dies els voluntaris podem “campar a nuestras anchas” pel Estadi, aquesta altra foto és la pista d’escalfament que hi ha sota la tribuna principal. I no em digueu que no és xula la pista amb el nom de “Barcelona” estampat a la recta principal del nou tartán blau (l’única pista “decorada” que existeix).\nFinalment, després del assaig me n’he anat cap al club a “estirar les cames”: he fet uns 5 quilòmetres en bici a nivell 12, exercicis de reforçament de braços, una llarga sessió d’estiraments i una llaaaaaarga i reconfortant dutxa.\nDemà, segon assaig, per anar “engreixant” la maquinaria.\nJoan, Belén, Marco: de moment no he aconseguit cap més entrada. Si demà tampoc, hauré de sortejar les dues úniques que tinc.\nAquest és el tram de 440 metres de "punyetera pujada" cap al cole alemany. No sé si puc aventurar-me a dir el percentatge de desnivell que hi ha (... un 8% ?), però ja ho esbrinaré !.\nHe arribat a casa passats tres quarts de vuit del vespre. El sol, és clar, encara lluïa, així que de sortir a córrer a aquelles hores, ni pensar-ho. M’he assegut a l’ordinador, he obert correu, he penjat una divertida cançó a facebook i anava fent temps... i al mateix temps m’anaven passant les ganes de sortir. Finalment he decidit que no, que ja sortiria demà; però quan estava a l’habitació, a punt de despullar-me per donar-me una dutxa, va la Marta i em diu:\n- ah, però, no surts a córrer ?\n... i he canviat d’idea al moment; he passat de quedar-me “en boles”, a vestir-me de “cobarde”, calçar-me les Saucony i sortir a córrer.\nSobre la marxa, abans a l’ordinador, ja m’havia mig pensat un petit circuit proper a casa. Fins i tot, amb l’eina -Gmaps Pedometer- que em va descobrir “la Moli”, he calculat la distància: una volta de 2,415 quilòmetres sortint de casa, baixant per Juli Culebras, passant per sota el pont i pujant, pujant, fins el cole alemán... i continuant pujant una estoneta més, fins agafar un falso-llano durant uns 100 metres, per arribar a la llarga rampa (de 440 metres) de forta baixada fins a la rotonda sota l’autopista per encarar, de pujada, la rampa fins a casa: 11 minuts i 40 segons. Una paradeta de no rés i... tornem-hi, però al inrevés: això vol dir que allà on abans hi havia “pujada”, ara era “baixada” i on deia “forta baixada” ara era “forta pujada” (els molt durs 440 metres de la pujada -que he aconseguit fer sense parar i al mateix bon ritme tota l'estona- fins el trencall per anar fins al cole alemán, per exemple). Aquesta segona volta, molt més exigent que la primera, me l’he cruspit en 12 minuts i 25 segons; això vol dir només 40 segons més que a l’anada, en que anava més descansat i hi havia moltes més “baixadetes”. Un total de 24 minuts i 5 segons per fer uns força durs 4,830 quilòmetres. Ho hauré d’anar repetint; i no només això: intentaré acabar fent tres voltes en lloc de les dos d’avui (7,245 quilòmetres) i, més endavant, acabar donant-ne quatre: 9,660 quilòmetres, durs, durs, durs. Però... quien algo quiere, algo le cuesta. És aquest un “circuit” que em donarà “força de cames”, tan per l’esforç de les dures pujades com per l’esforç d'anar “frenant” a les fortes baixades. Ja sé que soc un corredor dièsel (chaca-chaca-chaca...) però sempre a nivell pla: quan hi ha desnivells m’ensorro i això només ho superaré buscant desnivells com els d’aquest “circuit txabino” que m’he muntat (per això estic tant content de la meva pujada, corrent, al Santuari de Puiglagulla dissabte).\nTinc, per ara, 4 aspirants per a les dues entrades per tres dies pel Campionat d’Europa d’Atletisme. Esperaré fins a demà dimarts al vespre per sortejar-les (us en haureu de “fiar”...).\nDesprés de vuit dies “sin calzarme las zapatillas”, dissabte vaig sortir a córrer per Sant Julià, com jo mateix m’havia promès. I el que vaig fer va ser “un mixto” (que no és un “biquini” a Madrid) o sigui, pujar per la carena fins al Santuari de Puiglagulla, però no caminant a bon ritme com d’altres vegades: tres quartes parts de la pujada les vaig fer corrent. El resultat ? me’ls vaig cruspir -els 7 quilòmetres mal contats, de bon desnivell- en 35 minuts !. N’estic molt content de cóm em va anar tot: el tall del dit del peu no em va emprenyar gens, el genoll esquerra no es va queixar i el ritme constant portat va ser força intens. Vaig sortir a les set passades del vespre, encara amb sol, i vaig arribar bé de forces a dalt (la Marta, però, es va capficar en venir-me a recollir a dalt del Santuari, així que var ser un recorregut "només d'anada") tant que hagués pogut baixar corrent altra cop sense problemes (però ja he dit més d’un cop que -alguna vegada- m’acabaré fotent de cap baixant corrent, sol, des del Santuari). Avui, només una lleugera molèstia, habitual, al isquiotibial esquerra.\nAixí doncs... tornem a la càrrega amb els entrenaments “running at Berlín” ! (al meu ritme, és clar...).\nEn Tirano, l'Antonio, en Manuel i des d'ahir... en Txabi Banderas !!!. (tot i que no hi ha punt de comparació...).\nPerquè ahir divendres a la reunió de voluntaris de “Protocol i Cerimònies” em van assignar a “Banderas”; això vol dir que seré un dels voluntaris encarregats d’hissar les banderes del podi un cop els atletes guanyadors de cada especialitat hagin rebut la seva medalla i es girin cap els pals de les banderes mentre sona l’himne del guanyador (per cert, molt, molt original la medalla d’aquests jocs; rés de ser tradicionalment rodona... donarà de què parlar, ja veureu).\nHi ha moltes cerimònies de lliurament de medalles (tantes com 49), així que calculo que a mi “em tocarà sortir a hissar banderes” entre 5 i 7 vegades com a poc al llarg de tot el Campionat (perquè sempre ho faran per les tardes... i jo tinc torn de tarda).\nFinalment, amb l’equipatge només han donat sabatilles als voluntaris que estaran a peu de pista. A mi m’han donat dos pantalons llargs, tres samarretes, un impermeable, dos parells de mitjons, una gorra i una bandolera.\nEl Campionat s’apropa; ara, ja dissabte 17, només manquen 10 dies perquè arranqui la primera de les proves: els 20 quilòmetres marxa masculins (però les primeres medalles que donarem -i les primeres banderes que hissarem- seran les de llançament de martell femení, a tres quarts de deu del vespre del dia 27).\nPer cert... ens han regalat a cada voluntari dues entrades dobles pels dies 27, 28 i 29 (i situades en molt bones localitats); jo, en tenir l’acreditació, puc entrar i sortir del Estadi com i quan vulgui, així que no les faré servir. Qui de vosaltres les vol ?. Depenent del que em digueu, acabaré fent un sorteig entre els qui me les demaneu.\nVal la pena anar-hi !.\n... i estic fet pols, "acartronat" !. Em reafirmo en que estic pitjor quan no corro que quan ho faig sovint entre setmana. Però demà dissabte al vespre, per Sant Juliá, reprendré altra cop l'activitat, ara que sembla que el tall al dit del peu ja s'ha "chapat" i el genoll ja no m'emprenya tant...\nD'aqui a vint minutets marxo cap al Estadi de Montjuic pel "bateig" com a Voluntari del Campionat d'Europa d'Atletisme.\n... collons amb la cosina germana de Calígula ! (és conya: en Calígula i la Canícula ni es coneixien...).\nPer mi, el pitjor dia ha estat aquest dilluns pel matí, amb una calor com no recordo haver patit mai “en mis carnes”, o al menys, no suant d'aquella manera ja a les 10 del matí, amb el polo empapat i la suor regalimant-me per l'esquena, les aixelles, el pit... una passada ! I per la tarda, a Barberá, el termómetre del cotxe marcava 39,5 graus; i ahir dimarts en acabar, cap a les set del vespre, vaig sortir de la meva darrera visita i me'n vaig anar directament a la tintoreria a deixar-hi la jaqueta: estava xopa !.\nM'he anat muntant “la pel·lícula de la setmana”, a nivell de feina, deixant la moto aparcada en el epicentre dels llocs on tenia que anar fent les diferents visites, ja fos pel matí o per la tarda, per no tenir -entre visita i visita- que anar pujant a la moto, baixant, tornant a pujar, posant-me el casc, traient-me'l... però tot i així, ha estat una setmana dura per la calor (i muntant el pla de visites “en pètal”, tal i com l'Alfonso Ruiz Casillas, sàviament, em va ensenyar l'any 82 a YSL). I avui, más de lo mismo. Fixeu-vos cóm seria el tema que al migdia he arribat a casa, he encès el forn, hi he posat una pizza, m'he posat el banyador i he baixat a la piscina de casa a fer “unos largos” però sobretot, a refrescar-me mentre la pizza s'anava fent. Crec recordar que és el primer cop, des de que visc aquí ja fa nou anys, que ho he fet.\nAvui hi havia reunió de Comunitat (relleu a la presidència de les escales) així que -apart de per les molèsties al genoll i pel tall al dit del peu- aquest ha estat un nou motiu per no poder sortir a córrer avui tampoc. I ja fa una setmana!.\nA España ja se la coneix com el pais de la Fiesta, de la Siesta.... i d'en Iniesta !!!.\n...que hi anéssim tres-cents, cent mil o un milió . Jo sé el que vaig veure ahir per la tarda, el que vaig sentir ( ...de "sentiment", no "d'escoltar").\nPerò sí que és veritat que, “ahora que los tiempos avanzan que es una barbaridad”, i que disposem de mitjans técnics més que fiables, alguna cosa sí s’hauria de fer per no donar aquests ridículs “bandazos” de xifres (tot i sabent que sempre, uns i altres, les inflen i les desinflen a conveniència...). Perquè hi ha una molt ridícula diferència entre dir que hi varen anar 1.200.000 persones... o que només varen ser 56.000 !!!.\nLYNCE.es és una empresa (?) que -segons ells, i sense que ningú els hi demani- es dedica a "contar personas". I això és el que apareix a la seva web d'avui:\nHemos asistido a la Manifestación "Somos una Nación. Nosotros decidimos" (sic) del 10 de julio en Barcelona, para medir la asistencia a la misma.\nPara los aficionados a las cifras millonarias (que hoy previsiblemente volverán a aparecer) hemos hecho un pequeño cálculo: la Diagonal es una de las principales avenidas de la ciudad de Barcelona y corta en dos el distrito central del Eixample. Tiene una longitud de unos 11 km y una anchura de 50 metros.\nGuardia Urbana 1.100.000\n(*) con una estimación de error al alza de 15%\nI ara què... ?.\nRealment (ja que poca cosa, o rés, podem esperar dels nostres polítics) aquesta multitud de catalans al carrer al menys sí que servirà per fer-los entendre, "als d'allà", que el que no pot ser és que se’ns pixin a la cara i, a sobre, ens diguin que plou !.\nLa dignitat és quelcom molt important; i avui, com a poble, hem estat dignes, molt dignes.\n... de la glòria futbolera !!! *\nAquests tres (... i els altres quatre barça-boys) del BarçaÑa estan a punt d'aconseguir el títol de Campions el Món !!! (que ja serà el setè títol consecutiu pels "blaugrana"....).\nEl que fa el haver passat de la "furia española" (tot testosterona, tot fracasos) a la intel·ligència esportiva !.\n*(...ho ha dit el pop aquest matí, així que cap problema).\n(un original espot -agafant com a base de treball la cançó d'en Lluís Llach- de la gent d'Òmnium Cultural per animar a la gent a anar a la manifestació del proper dissabte dia 10).\nmillor així, que no un ramat de xais sotmès al càlcul dels ordenadors d'interesos.\nBarçaÑa, per primer cop a la seva història jugarà (... i guanyarà) la Final de la Copa del Món de Futbol !!!.\n... i, apart de donar un bany als alemanys, els hem guanyat amb un gol de corner !!!. Per cert, el gol de Puyol ha estat calcat, calcat, al gol que ja li va fotre a Casillas el dia del ja per sempre inoblidable 2-6 al Bernabéu. La mateixa posició, la mateixa carrera, el mateix gest en el remat.\n... a la verticalitat i tot seguit sortir corrent (i fent tot això en poc més de sis minuts !).\nPer “culpa” de voler veure tranquil·lament aquest vespre al BarçaÑa, el que he fet aquest matí és llevar-me a dos quarts de set, posar-me les sabatilles, la samarreta i els pantalons i (sense música, perquè encara no m’han resolt el tema dels auriculars la gent d’Apple) sortir a córrer pels voltants de casa, amb el sol més o menys lluint com a la foto.\nQuina sort que tinc de poder viure al lloc on visc, i poder córrer al costat mateix de casa per entre parcs, bosc i jardins, sentint els ocells piulant i el gall de l’Església de la Magdalena dient-li fort a tothom, de bon matí:\n-“ va nois, amunt, que ja és de dia... ! ”.\nÉs com si visqués en un poble... però ben bé al costat mateix de Barcelona. Tot són avantatges.\nHe corregut per la zona durant uns 25 minuts, “incloent-hi en el menú” una nova pujada i baixada d’esglaons de l’escala del parc per reforçar quàdriceps (450 esglaons en total aquest cop). Cap a casa, dutxa i... a la lucha !.\nSe m'ha fet ben estrany això de córrer tant de bon matí...\nJa tenim als “tulipanes naranjitos” plantats a la final de la Copa del Món (1-3, resultat excessiu i massa dolorós pels uruguaians, que tampoc han fet rés de l'altra món). Quin golàs d'en Gio !\nAvui no he fotut ni brot (ni córrer, ni bici...); en sortir del despatx me n'he anat directament cap a casa, passant abans pel club per intentar recuperar la bossa amb la roba bruta d'ahir, que em vaig deixar oblidada als vestidors.\nLa meva aposta per demà: BarçaÑa guanyarà 2-1; no jugarà de sortida “el niño Torres” i sí que ho farà, possiblement, en Cesc... i els demés, els de sempre:\nCasillas, Capdevila, Piqué, Puyol, Sergio Ramos, Xavi, Sergio Busquets (quin mundial que està fent el paio...!), Xabi Alonso, Iniesta, Cesc/Llorente i Villa.\nAh...! Un dels gols el farà el nostre Xavi (... o potser en Pedro).\nDurant tot el dia m'he estat penedint d'haver fet ahir un “MAQUI” en lloc d'un “MAQUINISTA”, la veritat. Pensat ara, en fred, no sé ben bé perquè ho vaig fer (calor apart, que no és raó suficient).\nI si ahir va haver-hi cursa, avui tocava... “jornada de recuperació activa”. Així que m'he pujat a la bici per a fer “la sèrie” i després exercicis de reforçament de braços, una llarga sessió d'estiraments i una llaaaarga i molt necessària dutxa.\nEn Marco no pot anar a córrer la Marató de Berlín. Li han diagnosticat una dolorosa i emprenyadora pubàlgia; així doncs, pel que sembla només correrem a la Marató de Berlín l'Alberto (que la farà sencera) i jo... que encara no sé segur què faré, ja que m'estic començant a plantejar -encara que no seriosament de moment- el fer la primera mitja part -mitja marató- per aconseguir fer un temps de 1 hora 45 minuts... i després de creuar l'indicador de Mitja Marató “deixar-me anar” tot xino-xano fins a meta els altres 21 quilometres i 92 metres que encara quedaran, per poder acabar-la (viu) en 4:30 / 4:45. Si finalment no ho faig així, m'incorporaré a la cursa per sota de l'arc que marqui el punt exacte de la Mitja Marató i des d'allà i fins a meta, per poder creuar per sota de la Porta de Brandemburgo. Quin moment !!!.\nAvui he acabat tancant una proposta de serveis per a un client “d'aquelles que fa molt de goig”, quelcom totalment impensable “con la que està cayendo...”.\n... i tornen a ser un cop més les set del matí i ja he esmorzat, però menys que de costum (cereals amb cafe -doble- amb llet i mel). Tot i l'hora que és, estic assegut escrivint això només amb els pantalons “berlinesos” ja posats, però encara sense la “samarreta imperio berlinesa” i, tot i així, una pel·lícula fina de suor, enganxosa, cobreix la meva pell; el Sol encara no llueix al cap-dalt, però ja ens està donant una idea del que serà el dia d'avui: calor, molta calor, i el que és pitjor, una xafogor espantosa (les condicions "ideals" per córrer...!).\nPer cert, i per primer cop a l'història, BarçaÑa jugará una semifinal del Campionat del Món de Futbol (i, cosa estranya, aquest cop va marcar en David Villa). I “sorpresón” l'eliminació d'Argentina, no tant per l'eliminació en sí mateixa, com per la pallissa: Alemanya 4 – Marad-tina 0. Els alemanys seran els nostres rivals en semi-finals, en una reedició de la final del passat Campionat d'Europa...\n(faig una pausa, me'n vaig a córrer i després reprenc la narració amb el desenllaç de la cursa; fins ara...)\n- MAQUIS, también conocido como la guerrilla o GE (Guerrilleros Españoles), fue el conjunto de movimientos guerrilleros antifascistas de resistencia en España que comenzó durante la Guerra Civil. El casi inmediato estallido de la Segunda Guerra Mundial sorprendió a gran parte de los excombatientes republicanos en territorio francés; muchos de ellos se incorporaron a la Resistencia francesa. A partir de 1944, con los ejércitos alemanes en retirada, muchos de estos guerrilleros reorientaron su lucha antifascista hacia España. Pese al fracaso de la invasión del Valle de Arán en ese año, algunas columnas consiguieron progresar hacia el interior y enlazar con las partidas que habían permanecido en el monte desde 1939.\n- MAQUINISTA, centre comercial que organitza -ja per tercer any- “La Cursa de la Integració”: amb un recorregut o de 5 quilòmetres o de 10 quilòmetres, o el que és el mateix, donar una volta al circuit (fer un "MAQUI"), o donar-ne dues (fer un "MAQUINISTA"). Aquestes dues terminologies me les acabo d'inventar...\n- MAKINAVAJA, conocido también como Maki, es el personaje protagonista de una historieta homónima creada por el dibujante español Ivà y que se publicaba semanalmente en la revista El Jueves. El personaje está inspirado en "Mack the Knife" (Mack Cuchillo en inglés), adaptación inglesa de "Mackie Messer" (Mackie Cuchillo en alemán), una conocida y versionada canción alemana cuya letra original, atribuida a Bertolt Brecht, relata las andanzas de un despiadado asesino de los bajos fondos; la canción se incluyó en la obra de teatro "La ópera de los tres centavos". Brecht se habría basado en MacHeath, personaje delictivo proveniente de la ópera de baladas inglesa "The Beggar's Opera", escrita por John Gay en 1728. En español, la canción de Rubén Blades "Pedro Navaja", popularizada en España también por la Orquesta Platería, es una revisión de este famoso bandido callejero de ficción.\n- en MAQUI-TXABI: un paio que avui, fent-li més cas al cap que al cor, ha optat per fer un "MAQUI" en lloc de fer un "MAQUI-NISTA".\nI és que a última hora, en l'últim metre del final de la primera de les voltes al circuit, he decidit sobre la marxa deixar-ho així, en una cursa de 5 quilòmetres, que he acabat en 24'35'', tot i que no he forçat gens el ritme, perquè en principi no pensava “plegar” a la primera volta i m'he quedat ua estona per la zona de meta veient arribar als “primeros espadas”, ex-olímpics, ex-campions d'Europa...\nI bé. Ha estat una bona decisió el plegar, sense traumes, sense defalliments, sense quedar-me “xafat”... ("no hemos veido a este mundo a sufrir..."). M'he trobat, abans de la sortida, amb en Joan i la pel-roja i pigarda Ariana, amb en Vicenç (el “berlinés”) i una companya; amb en Paco (no el veia des de la cursa de Sant Vicenç dels Horts)... i amb un altra runner, que el tinc molt vist però del que no en sé el nom... i, en acabar elles la seva cursa, amb les meves dues “cobardes” favorites, les germanes Montse i Maria José (que avui “han punxat”, segons m'han comentat)\nAra bé, digueu-me “tiquis-miquis”, maniàtic... però amb aquestes noves Asics Gel Nimbus 10 “no hi corro bé”. D'acord, sí, vaig dir el mateix amb les Saucony quan començava a córrer amb elles, i ara en canvi hi estic encantat. Suposo que també amb aquestes necessito temps per acostumar-m'hi (sobre tot en l'encaix del peu al interior de la sabatilla). Si en començar a córrer amb les Saucony “notava” que el taló em tocava molt abans a terra en fer la petjada, amb aquestes Asics (apart del “no encaix” de la part interna del taló esquerra a la plantilla) la meva petjada és diferent: utilitzo tota la sola, des del taló a la punta (cosa que no és dolenta, perquè així m'impulso millor... però em costarà acostumar-m'hi, segur...).\nSenyores, senyors... la temporada s'ha acabat !. I d'aquí a no rés... BERLÍN !!!.\n... demà diumenge podré córrer finalment “LA CURSA PER LA INTEGRACIÓ” (a La Maquinista). No vull ni imaginar-me la calor que fotrà demà al matí a les nou. La de l'any passat va ser brutal... Cal recordar que aquesta és la cursa -i això que ja era la 15ª cursa que corria- que ostenta el més que dubtós honor de ser la cursa més lenta (uns penosos 54'52'') de les que he fet fins ara, pitjor encara que la del meu debut el desembre de 2007. Però és que la calor va ser brutal (i demà la cosa no sembla que pinti millor); recordo que l'any passat, en ser dues voltes al mateix circuit, vaig estar a punt de deixar-ho estar al final dels primers 5 quilòmetres.\nConfio, demà, en poder fer 48'40''... el repte ja està llençat !.\n(torno a no estar inscrit “oficialment” a la Cursa -a menys que m'ho deixin fer demà mateix al matí abans de començar- així que el temps que faci serà “el meu”, el del meu propi crono). Recordeu, 48'40''. Veurem !.\n… el tema és ben curiós.\nS’està fent una intensa campanya de “conscienciació” a la ciutadania barcelonina, i també adreçada cap els seus visitants i turistes, perquè no vagin “a pecho descubierto” i sense samarreta pels carrers de la Ciutat.\nPerò, curiosament, a les ordenances municipals de la ciutat de Barcelona no hi ha cap prohibició d’anar en boles pel carrer.\nCuriós, no ?.\nAhir, la regidora Mercè Homs es va creuar a la Barceloneta amb els 3 habituals “pilotaris” que durant gaire bé tot l’any recorrent aquells indrets (i la ciutat sencera si cal, ja que no es tallen gens...).\nA la pregunta, encuriosida (i “simplona”, afegeixo jo) de...\n- “perquè van despullats...? ”,\nla resposta va ser també molt simple:\n- “Som nudistes i així anem més fresquets...”.\nI aquí comença i acaba la cosa.\nJo no hi entro ni en surto... però és curiós, no ?.\n... y echo polvo me voy cayendo !.\nCollons, cóm m'he cansat avui, renoi !. Si dilluns parlava de “la sèrie” de la bici (els 10 quilòmetres en sèries de 9 i de 15) a partir d'avui parlaré (pel que fa al córrer) “el recorregut”, que no és altra que el que ja vinc fent sovint:\nEsplugues-Tres Molinos-Parc Cervantes-Diagonal-Pl. Francesc Macià... i tornada; els gaire bé 9,3 quilòmetres. Quan parli de “el recorregut”, m'estaré referint a aquest.\nDir que, “de baixada” a Francesc Macià el temps ha estat de 25 minuts. I no m'he trobat bé, la veritat; feia molta calor (27 graus i sol intens tot i l'hora que era) m'he notat cansat, engarrotat... tant que m'he dit “fins a El Corte Inglés i mitja volta...”, però no, he continuat; “fins a l'Illa i mitja volta...”, però no, he continuat, tot i que continuava no anant bé. I, per acabar d'arreglar-ho, en estar fent estiraments a Francesc Macià, amb la cama dreta estirada sobre una tanque d'obres (a més de 90º amb respecta a la cama dreta) en voler baixar-la “se m'ha encallat” i m'he fotut una bona estrebada al quàdriceps... Uns minutets de repós i cap amunt, que fa pujada!. Val a dir que durant els 3 quilòmetres tres-cents metres de tornada per la Diagonal, he tingut que parar i caminar -en un parell d'ocasions, per un total d'uns 400 metres- per no acabar anant tota l'estona “al trote”. I tot i que, mentre hi arribava, m'he dit: “però de creuar el Parc Cervantes corrent, ni pensar-ho...”, l'he acabat creuant corrent cara amunt, esglaons finals inclosos i amb una remulladeta ràpida a la font per poder encarar l'últim quilòmetre fins a casa, en que -mentre el feia- m'he dit: “però de pujar corrent la rampa fins a arribar a casa, ni parlar-ne...”; però, finalment, també “me l'he cruspit” corrent cara amunt.\nPerò he acabat cansat, molt cansat i fos (jo i la calor, un amor impossible...). Per sort, havia previst la logística d'un modus genial: en sortir de casa ja he deixat a la gespa de la piscina la tovallola i el banyador; així doncs, en tornar ja no he pujat a casa sinó que he anat directament a la piscina: uns estiraments a la gespa, una dutxa d'aigua freda reparadora i una llarga capbussada a la piscina.\nAh! i avui ja he corregut amb el meu nou “uniforme berlinès”: de conya; els pantalons són molt i molt còmodes i la “samarreta imperio” també.\n... haig de córrer !.\nCada cop tinc més clar que quan no corro (o estic uns dies sense fer-ho), estic més fet pols que quan gaire bé no descanso "entre toma y toma". Per cert, que la natació d'ahir em va anar de puta pena per l'esquena...\nAquest vespre, quan arribi, tot i amb la calor que fot.... a córrer !!!.\nAra a sobre (i gràcies a un descobriment que m'ha fet "la Moli") amb un programa de Google -gmap.pedometer- ja puc calcular la distància, gaire bé al milímetre, que faig cada cop que surto a córrer...


V Olimpíada Clàssica de la UAB - Institut de Ciències de l'Educació de la UAB - UAB Barcelona\nV Olimpíada Clàssica de la UAB\nEn el marc del Programa Argó de l’ICE de la UAB, l’Equip Argó de Llengües i Cultura Clàssiques i el Grau de Ciències de l’Antiguitat de la UAB, presenten la cinquena edició de l’Olimpíada Clàssica adreçada a alumnat de 2n de batxillerat de Catalunya. L’Olimpíada consistirà en dues proves diferents de grec i de llatí que se celebraran dimecres 10 d’abril de 2019 a la UAB.\nEls objectius de l’Olimpíada Clàssica són:\nFomentar l’estudi de les llengües i la cultura clàssiques.\nLa participació està oberta a l'alumnat dels centres d’ensenyament secundari de Catalunya matriculats durant el curs 2018-2019 en les assignatures de Llatí i/o Grec de 2n de batxillerat. La participació és individual i gratuïta.\nLes inscripcions es poden realitzar fins diumenge 7 d’abril de 2019.\nEl professorat del centre educatiu és qui fa la inscripció de l’alumnat que vulgui participar en l’activitat.\nEn el formulari hi haurà una entrada per a indicar el nom, cognoms, correu electrònic del professorat que inscriu i el nom del centre educatiu + nom, cognoms i DNI de l’alumnat que hi participa + una entrada per a indicar si la persona es presenta a la prova de grec, a la de llatí o a totes dues.\nL’Olimpíada tindrà lloc dimecres 10 d’abril a la Facultat de Filosofia i Lletres de la UAB, de 16:00 a 19:15h.\nAula 101 de la Facultat de Lletres de la UAB.\n16:00 a 17:30: prova de llatí\n17:45 a 19:15: prova de grec\nAbans de la prova les persones participants hauran d’acreditar-se amb el seu DNI. És imprescindible que el portin el dia de la prova.\nL’Olimpíada tindrà una durada de 3 hores, més una pausa de 15 minuts, i constarà de dues proves de 90 minuts cadascuna en dues modalitats:\nEls exàmens seran sobre 10 punts: 5 punts seran de la traducció i els altres 5 de les preguntes.\nDe la part de les preguntes:\nLes persones participants es poden inscriure només a una de les proves o a totes dues.\nPodran portar diccionari (amb apèndix gramatical inclòs).\nS’atorgarà un premi de 150€ al primer o primera de cada modalitat (grec / llatí).\nS’atorgarà un premi consistent en llibres als segons o segones de cada modalitat (grec / llatí).\nS’atorgarà un diploma als tres primers o primeres de cada modalitat (grec / llatí).\nEn cas que l’estudiant amb la nota més alta no es matriculi en un dels graus indicats, la matrícula gratuïta recaurà a una altra de les persones premiades (respectant l’ordre dels resultats), si escau.\nEls noms de les persones participants que rebin un premi s’anunciaran divendres 14 de juny de 2019 directament al professorat del centre educatiu que ha inscrit al seu alumnat. La resolució dels premis no es farà pública fins a l’acte de lliurament, que se celebrarà a finals de juny.\nCándida Ferrero, professora agregada de l'Àrea de Filologia Llatina del Departament de Ciències de l'Antiguitat i de l'Edat Mitjana de la UAB.\nSebastià Giralt, professor agregat de l'Àrea de Filologia Llatina del Departament de Ciències de l'Antiguitat i de l'Edat Mitjana de la UAB.\nMarta Oller, professora agregada interina de l'Àrea de Filologia Grega del Departament de Ciències de l'Antiguitat i de l'Edat Mitjana de la UAB.\nJordi Pàmias, professor agregat de l'Àrea de Filologia Grega del Departament de Ciències de l'Antiguitat i de l'Edat Mitjana de la UAB.


Els significats de la musica - Fitxa de cicle\nEls significats de la música\nQuè ens expliquen, els músics, en les seves obres? Com viuen l'amor o la guerra? La solitud o la passió? La joia o el dolor? En tota obra musical sempre hi ha una retrat humà i íntim del seu creador: sovint és un mirall de la seva vida, de les seves inquietuds i dels seus pensaments. Però la música també ha estat un reflex dels fets històrics i dels esdeveniments socials que li han fet d'escenari en totes les èpoques, i ha estat connectada estretament amb les arts, la literatura i el pensament, amb els quals manté paral·lelismes fascinants. Les obres d'art no es poden desvincular del món que les envolta, i la música s'entén millor si es coneix el context en què es va crear. Conèixer tots aquests elements ens pot ajudar a gaudir, a emocionar-nos i a entendre millor la música.\nAquest monogràfic proposa un recorregut per diverses èpoques a través d'obres musicals molt diverses i especialment significatives, que ens ajuden a entendre la missió de l'art musical i el paper dels compositors en la cultura occidental: de Monteverdi a Stravinsky, de Bach a Wagner, de Beethoven a Xostakóvitx, de Mozart a Ligeti, tots els músics han retratat el seu món, l'exterior i l'interior, en les seves obres, com una confessió emocionant, humana i sublim. I per captar-la, no calen grans coneixements, només sensibilitat i atenció: descobrim-la!\nConferenciant: Xavier Chavarria, musicòleg, periodista i crític musical


Trivial Roig: L’Ateneu Roig de Gràcia és un espai de reunió social, d’intercanvi d’idees i de promoció d’iniciatives culturals. Entre les nombroses activitats que hi tenen cabuda el Trivial Roig es presenta com un punt de trobada en el que poder gaudir de la versió més dinàmica i familiar del clàssic joc de preguntes. Es tracta d’una oportunitat perfecte per conèixer l’ambient de l’Ateneu i posar a prova el teu coneixement en les quatre categories del joc: cultura general, actualitat, audiovisuals i tema de la setmana. “La vida és plena de preguntes… Creus tenir les respostes?”. Pròxima sessió: divendres 14 a les 21h. Entrada lliure. C/Ciudad Real, 25.\n“Too Much Johnson”: La filmoteca de Catalunya ens presenta el proper dimecres 12 de desembre a les 20h. un film inèdit d’Orson Welles. Un vodevil de William Gillette ambientat a Cuba que mai va veure la llum. Gràcies a la seva troballa (2000) i a la seva posterior restauració, podem gaudir de 66 minuts d’imatges en brut (tal i com Welles les va deixar) d’un llargmetratge que ens permet concebre que la projecció artística de Welles va anar més enllà de les arts escèniques. Preu: 4€ (3€ amb carnet jove, d’estudiant o de la xarxa de biblioteques de Barcelona).\nPortes obertes als museus: En motiu de la celebració de les festes de Santa Eulàlia (patrona de Barcelona) una bona part dels museus de la ciutat organitza una jornada de portes obertes. Amb tot, alguns museus ofereixen diverses activitats a les seves instal·lacions per a tots els públics. Consulteu els museus que s’acullen a aquesta iniciativa així com els seus horaris en el següent enllaç.\nZinemaldia: En motiu del IX festival de cinema basc a Catalunya, l’Euskal Etxea de Barcelona ha dut a terme una campanya de micromecenatge per tal de portar a la gran pantalla els millors films d’origen euskaldun. Del 13 al 22 de febrer l’espectador podrà apropar-se a la cultura basca a través d’11 pel·lícules i una sessió de curtmetratges en VOS. Hi haurà col·loquis després dels visionats. Entrades a 4,5€ (3,5€ reduïda i 3€ pels socis de l’Euskal Etxea). 35€ l’abonament per les 12 sessions. Lloc: Cinemes Girona (c/Girona, 175).\n← La lluíta de Panrico\nDe Cine: Blue Valentine →


PSC defensa que la diada a Lleida se celebri a la Seu Vella\nInici Política El PSC defensa la Seu Vella com a “màxim exponent” per a...\nEl PSC defensa la Seu Vella com a “màxim exponent” per a la celebració de la Diada\nLamenten que la Paeria no convoqui cap acte institucions el dia 11 de setembre\nLa regidora del PSC Carme Valls amb la senyera\nLa regidora del grup municipal socialista a la Paeria i viceprimera secretària del PSC a Lleida, Carme Valls, ha afirmat aquest dijous que la Seu Vella és l’espai “més exponent” per fer l’ofrena de la Diada de l’11 de Setembre.\nCarme Valls ha afegit que el monument, pel qual el PSC proposa avançar en la candidatura a Patrimoni Mundial de la UNESCO, “representa els valors de la concòrdia i de la pau”. En aquest sentit, Carme Valls ha lamentat les declaracions de la CUP i ha demanat “més respecte” a la formació a l’hora de fer referència al paer en cap.\n“La CUP està desorientada perquè va cedir els seus vots a ERC en les passades eleccions municipals i ara busca una manera per cobrar-los”, ha afirmat Carme Valls, que ha anunciat que el PSC té previst, dissabte, fer l’ofrena floral a la Seu Vella i homenatjar Salvador Allende al monument dedicat a l’expresident de Xile a la ciutat de Lleida.\nD’altra banda, Carme Valls també ha lamentat que per tercer any consecutiu la Paeria no convoqui cap acte institucional el dia 11 de Setembre.\nLa regidora del PSC ha afirmat que “és insòlit que la segona capital de Catalunya es quedi sense acte institucional, cosa que demostra el partidisme que es fa i la manera excloent de governar la ciutat”.\n“L’11 de setembre és una data molt important per a les i els socialistes i volem tornar a manifestar la nostra determinació pel diàleg i el pacte, en la suma i el compromís per donar solució als problemes que afronta Catalunya i retrobar horitzons d’esperança per a tots i cadascun dels ciutadans i ciutadanes del nostre país”, ha expressat Carme Valls.\nArticle anteriorLleida ja es prepara per a les Festes de la Tardor 2021 del 24 al 29 de setembre\nArticle següentEl Lleida Music Festival San Miguel celebra la seva segona actuació amb el pop llatí de ‘Dvicio’


'The Guardian' qualifica l'aeroport de Lleida-Alguaire com un dels sis més bonics de món: 'The Guardian' destaca l'aeroport de Lleida-Alguaire com un dels sis més bonics de món | Ràdio Lleida | Cadena SER\n'The Guardian' destaca l'aeroport de Lleida-Alguaire com un dels sis més bonics de món\nUna terminal "aplacada de plaques de metall en ombres de l'oliva, verd i marró” en ressenya el diari britànic\nUna terminal "aplacada de plaques de metall en ombres de l'oliva, verd i marró” en ressenya el diari britànic / Foto: THE GUARDIAN\n01/12/2016 - 17:00 h. CET\nEl diari britànic 'The Guardian' ha situat l'aeroport de Lleida-Alguaire com un dels sis més bonics del món, recollit al llibre 'The Art of the Airport'. Una publicació que destaca els dissenys de les terminals d'aeroports d'arreu del món a través de fotografies.\nA la ressenya que fa el diari sobre l'aeroport de Lleida-Alguaire indica que es va construir abans de la crisi financera de 2008 amb expectatives d'acollir uns 400.000 passatgers a l'any; tot i que en l'actualitat són uns 40.000. També destaca que té connexions amb altres ciutats de l'Estat, el Regne Unit i Israel. I els 41 metres d’alçada de la torre de control, connectada amb l’edifici de la terminal. Una terminal “aplacada de plaques de metall en ombres de l'oliva, verd i marró”\nLa selecció que ha fet 'The Guardian' també inclou l'aeroport de Barajas-Madrid, el Shenzhen Bao'an International de la Xina, el Wellington International Airport de Nova Zelanda, el King Abdulaziz International de Jeddah, a l'Aràbia Saudita, i el Marrakech Menara de Marroc\nUna esllavissada de magnitud 0,8\nReanimació cardiorespiratòria automàtica\n‘LA CARPETA’: Buuuf! Festival de Pallassos i Bufons a Alcoletge


Dialèctica en el llindar: cabronàs, parlem?\nJordi Graupera / @jordigraupera\nFOTO: Jorbi Borràs\n¿Et puc demanar, lector de Crític, que per un moment deixis de pensar que sóc un cabronàs de dretes intentant vendre’t una moto, la mateixa moto de sempre, i llegeixis les paraules que ara escriuré com l’intent confús i desarmat de dir-te que la llibertat que tu vols i la igualtat que jo vull no són un joc de suma zero? Aquesta aproximació té dos avantatges: (a) no pretenc convèncer-te de res en particular i (b) fins i tot un cabronàs, en el moment més intensament equivocat de la vida, veu coses que són al teu punt cec. Que sí, Karl, les condicions materials tal: ho discutirem tota la vida.\nPerò parlem de les municipals.\nFins i tot si hi incloem Barcelona -o vaja, sobretot si hi incloem els 176.337 vots que Barcelona en Comú ha tret a casa meva-, la teoria amb la que em miro el trencadís dels mapes electorals que s’han posat tan de moda és poc viàgrica. Aquí la meva tesi número u: tot continua igual.\nSí, esclar, l’Ada. Sí, esclar, l’augment del vot sobiranista des de les municipals del 2011. Oh, sí, la CUP arreu. Ok, Trias al carrer. El País Valencià, les Balears: ‘je t’aime’. L’esquerda abismal del bipartidisme espanyol, ‘indeed’. No pretenc dessecar-te els llavis menors ni estovar-te la trempera. Les victòries compten i també les prioritats d’inversió pública. Però de fons, al cor del laberint, tot continua igual. Les coses sembla que canvien perquè la vida, com la història, no és mai circular, sempre avança en espiral. Canviem les altituds, però no les latituds.\nEl Principat de Catalunya es defineix políticament per una dialèctica, una tensió cega i bestial, un estat de naturalesa irresolt, que habita perennement el llindar que separa la política de l’adrenalina. A diferència d’altres racons de món, la nostra tensió troba el seu punt de fuga en el buit polític. Em resisteixo, ara i sempre, a fer ús de l’esquema cartesià dels politòlegs segons el qual tenim dos eixos, l’eix esquerra-dreta i l’eix nacional, que expliquen les superposicions i els desencontres dels nostres partits. No perquè no sigui veritat, sinó perquè només ho és, de veritat, en el sentit il·lusori de la geometria analítica: jo no sóc un punt en una gràfica i tu tampoc. Les clivelles ideològiques no expliquen ni l’esperança, ni l’ambició, ni l’enamorament. Ni l’odi.\nPerò si hem d’anar al gra, i això vol dir simplificar, posem que tenim tres espais: l’espai d’això que s’ha volgut anomenar catalanisme, que és sobretot un espai de la consciència, el mirall on s’afaita i es renta les dents i es maquilla el sentit del gust de la nostra història; l’espai espanyolista, que és abans que altra cosa un espai de lleialtat i, com totes les lleialtats, també les meves, encavalca sentiment i raó a parts indistingibles, que té el gust de totes les classes socials i també de tots els plecs històrics -imperialisme, proteccionisme, ciutadanisme, proletarianisme, immigració, XVII, XVIII, XIX, XX: tria-; i l’espai social, que és, per davant de tot, un magma impur de materialismes, teleologies seculars, esperits de revolta i organització sindicada: el mirall concau de la voluntat popular, polit una vegada i una altra amb el drap brut de la necessitat.\nJa sé que se m’entén poc, però és expressament. Tot és un núvol obscur i sóc fora de la meva zona de confort, desarmat.\nAquests tres espais són porosos i Catalunya obté la seva personalitat política de la tensió entre aquests tres espais, que són espais de prioritat, però no unívocs. S’argumenta el catalanisme des del socialisme o des del conservadurisme indistintament, s’argumenta l’espanyolisme des de els mateixos ídems, i s’argumenta la revolta popular des del mirall convex de la comunitat històrica tant com des del desarrelament racionalista dels estats moderns i les superestructures internacionalistes.\nPer sobre, la cúpula institucional: l’Estat, la Generalitat, les diputacions, els consells comarcals i els ajuntaments. Per sota, les associacions voluntàries: de l’agrupament escolta al sindicat, passant pel grup de recerca i el diari digital. Després hi ha l’amor i l’amistat i el paisatge i la cantonada i etcètera.\nPer mi, la clau de tot plegat és que els tres espais tresoregen un llegat d’exclusió. I cada cop que la cúpula institucional espanyola i els seus agents de representació entren en crisi, els llegats d’exclusió s’actualitzen. La pujada i baixada de la marea es pot veure periòdicament en cada segle des de en fa com a mínim tres, i no en poso més perquè les categories premodernes se’ns escapen de l’imaginari. Però si ets una marxista dialèctica, que tot podria ser, segur que ets capaç de fer la traducció tota sola. Espiral. I ara som en lluna plena i les aigües s’agiten i es barregen i suren les brosses com projectils esmolats.\nPerò en aquest context ningú no és prou fort ni prou feble per fer res més que un conjunt de gestos contingents, momentanis, espuris, pírrics, autocomplaents. Cada cop que puja la marea, s’esdevé una esmena als presupòsits de l’estabilitat estatal i es desvetllen uns discursos més clars i més nets de culpa, un excitament adrenalític, un desig de victòria que no acaba de fer-se voluntat de triomf perquè no és clar que estiguem disposats a pagar el preu. I tot preu, per definició, és una renúncia.\nActivistes del moviment 15M a Barcelona / JORDI BORRÀS\nI en la marea confosa i la claredat de la lluna plena, totes les forces s’anul·len les unes a les altres i tot acaba quedant-se igual. Tesi u. Quan la revolta d’esquerres acumula prou forces per treure el cap, les forces de l’ordre pretenen explotar la revolta per mantenir els espais de poder i fan ús de les forces vives del poder material. Quan la revolta nacional s’alça sobre el melindro de la dignitat, les forces vives de la confluència socialista arrufen el nas i fan ús de la feblesa nacional per fer avançar la seva agenda com un xantatge emocional. Quan tot es remou, l’espanyolisme prova d’accelerar el caos, perquè en el caos el més fort no té necessitat de ser el més bèstia i el poble, el poble espanyol català, reclama el seu protagonisme amb raó.\nMira el mapa de les municipals. Mira’l en el context dels darrers anys. El sobiranisme ha arribat al 44%: és el seu sostre i la seva consolidació. Mirall on rentar-se les dents. Hi ha un clar decantament cap a l’esquerra: Barcelona, ERC, la CUP. CiU continua guanyant les eleccions globalment. L’aglomeració urbana de les àrees metropolitanes de Barcelona i Tarragona s’atrinxera en la lleialtat a l’única ciutadania disponible, que és l’espanyola, i reforça la seva lleialtat sentimental i racional, tant com la seva història, que és la del PSC. Tot continua igual: una mica diferent, espiral, sempre al mateix lloc. Per sobre la paciència del paisatge, els tres espais es fragmenten en grups més petits, confluències contingents, morts a l’armari i deutes pendents. La victòria institucional -ser alcalde o tenir més presència a les diputacions- és més barata. Colau: 176.337 vots, 11 regidors de 41; Maragall en va treure 400.280 l’any 1987, 21 regidors, i CiU, 325.463, 17 regidors. Els 17 mil vots que aquesta vegada han separat Trias de Colau són la mesura de la immobilitat. Les diferències entre barris són la manifestació de les febleses atàviques. Tot podria haver anat del revés i totes les diferències serien contingents, de mode, temporals, malgrat les divergents pulsions de justícia i els evidents canvis que veurem.\nTot continua igual perquè som una comunitat amb les mateixes pulsions de justícia que qualsevol altra, però vivim de les febleses estructurals dels nostres adversaris, els seus llegats d’exclusió. La feblesa de l’espanyolisme és la seva tensió amb el paisatge històric i econòmic. La feblesa del catalanisme és la seva tensió amb el poder del Leviatà. La feblesa del socialisme cultural és la tensió amb la subordinació a l’statu quo estatal per fer la revolució o la reforma –que hi ha de tot, a la vinya del Capital.\nAra mateix, l’ortodòxia del pensament bàmbic (de Bambi) recepta que jo digui que el que ens cal és ampliar les majories, convèncer els indecisos, conjugar un país possible que no exclogui ningú. Fem un país més just! Guai. En la versió muncipalista, l’estupefaent es resumeix en el mantra: arrossegar el colauisme cap a l’independentisme. M’hi nego, sobretot perquè em sembla una posició paternalista, sustentada en les mateixes febleses que ens han dut fins aquí.\nEls colauistes que no són independentistes -hi ha de tot- tenen les seves raons: els sembla que és un retrocés civilitzatori. I ni tan sols, posem, la mort de la llengua catalana els sembla un preu massa alt a pagar –que jo crec que és el preu més obvi, però no l’únic: la llengua és textura i condició material, també. O mercat, si vols. Dit d’altra manera, el retrocés civilitzatori que seria fer la independència, per causa de l’hegemonia del discurs nacionalista, els sembla un preu massa alt per salvar una llengua, encara que sigui la seva. O potser millor: justament perquè també és la seva, la llengua, el sacrifici universalista és sincer. Aquest discurs té tots els defectes de les ficcions racionalistes, però és igual això, tothom té les seves ficcions, jo el primer. La qüestió és que tenen una raó sòlida per no ser independentistes i que, a la pràctica, això vol dir que sumen amb el projecte espanyol, per molt crítics que en siguin. És la feblesa de la que viuen i ben fet que fan, en el context. Que siguin partidaris del dret a decidir està molt bé, i demostra que tot és porós, però importa si creuen que se’n poden sortir millor amb la independència, costos inclosos, i la resposta és que creuen que no. Que ja sé que n’hi ha que sí, potser l’Ada inclosa, però aleshores és qüestió d’urgències i prioritats, i acabem al mateix lloc.\nArribats a aquest punt, si és que hi has arribat, i has superat la quantitat de coses que et deuen semblar ximpleries d’aquest article, confús i desarmat, aquí tens la tesi número dos: això va per llarg. Però cada moment d’aquest llarg camí és determinant.\nEn la dialèctica entre les nostres febleses, materials i espirituals, ara toca la conjugació de l’esquerra davant les oportunitats d’assaltar els governs. Aquest fet, a mi, em sembla contingent, que vol dir circumstancial. No perquè pensi que la dreta, o el centre-dreta, o la confluència convergent, tornarà, que ho farà tard o d’hora amb aquest o un altre nom. Sinó perquè allò fonamental és que pel camí aprenguem alguna cosa. En concret aquesta: que fins i tot un cabronàs en el moment més intensament equivocat de la vida, veu coses que són al teu punt cec.\nAra confesso que t’he mentit: sí que et vull convèncer d’una cosa. Per fer el que sigui que acabem fent cal que l’esquerra vetlli per la dreta, i la dreta vetlli per l’esquerra, cal que el catalanisme vetlli per l’espanyolisme i, en fi, no renuncio al viceversa, per descomptat en l’espanyolisme popular. Sí, empassa el gust amarg de l’adrenalina que et basca a la boca. No vull dir pactar-hi, no vull dir renunciar a les teves prioritats socials, no vull entaforar-te un melindro pel timpà.\nVull dir això: en un país amb institucions sobiranes tots els discursos tenen un espai més o menys garantit. Això és de gran utilitat perquè les paraules i les idees, fins i tot les dels cabronassos, són un bé preuadíssim, que et permet transmetre el sentit de justícia de la teva perspectiva i també trobar alternatives, polisèmies, quan et trobes en un cul de sac, vital o polític, t’ho admetis o no.\nL’espiral de les nostres febleses fa que en un moment de l’espiral, quan la marea de la nostra ambició trenca contra les roques de la nostra frustració, com que no tenim institucions que ens garanteixin un mínim espai de conflicte, les paraules i els objectes que volen assenyalar els discursos dels nostres adversaris són automàticament relegats a la marginació de l’espai inarticulat políticament: l’espai de l’adrenalina. I entrem i sortim de la política per aquest llindar que hem tingut a bé d’anomenar Catalunya.\nAixò va per llarg, i pot durar per sempre, en aquest espiral descendent cap al no-res si continuem vivint en el llindar. Si, en canvi, mantenim totes les paraules vives, tots els discursos, totes les narratives, existeix la possibilitat que aprenguem alguna cosa. Aquest és un esforç titànic perquè és antinatural: la teoria de les posicions diu que quan guanyes has de provar de derrotar el discurs del cabronàs. Però això fa sentit quan entremig hi ha una xarxa –un Estat, si em preguntes a mi– que mantingui vius no només els llegats d’exclusió, que són material de memòria, sinó el llegat dels encerts, que són pàgines d’història. I això, en el nostre llindar, només ho pots fer tu pel teu adversari.\nAra em diràs que com que el meu únic instrument és un martell tota solució m’acaba semblant un clau: els discursos. Però és només metàfora: passa igual amb les polítiques. Les nostres polítiques s’esllavissen cap al no-res perquè els nostres consensos mai no els solidifica cap institució robusta, només contingències històriques: ara el pujolisme, ara el maragallisme, ara el sobiranisme, ara la revolta social. I en conseqüència, a diferència d’altres països, la batalla política es dóna a la societat civil i la batalla de l’adrenalina a les institucions. És, francament, un desastre. És la dielèctica del llindar.\nA l’hora de la veritat, l’únic país possible és el que faci de les tres febleses tres fortaleses. I així com la teva feblesa és el mirall de la dels altres, la teva possible fortalesa també ho ha de ser. Ara ve l’onada de l’esquerra, com sempre ha passat en aquest desvetllament cíclic. Però si hem de fer que això no continuï sempre igual, m’hauré d’empassar el gust amarg de l’adrenalina, fotre’m el melindro pel cul (amb gran plaer, sir!), i vetllar perquè el discurs dels meus adversaris sigui ben visible. Altrament, jo crec que tots plegats fem el ridícul pensant que defensem una idea de civilització -a dreta o a esquerra- quan en realitat som moribunds flotant en la marea de la història.\nLa manera de fer-ho, lector de Crític, no sé quina és, però endevino que no es tracta de deixar ser crític, o reunciar al meu cabronassisme. Com que encara vivim al llindar, per mi, la manera és comprometre’s amb el discurs de l’altre des dels seus significats. Això és: entendre que cal entendre l’altre des de la seva fortalesa, des de la millor versió de les seves raons. És l’única manera de palpar els límits de la teva feblesa.\nAixò va per llarg, però si aprenem alguna cosa pel camí, potser nosaltres ens en sortirem. Hi haurà un moment que haurem de teixir plegats la xarxa, tibar-la des dels extrems, i pujar-hi a combatre. Digues-ne contracte social. Jo en dic independència, però estic disposat a perdre, si aquests són els termes.\nDes del llindar, confús i desarmat: el teu cabronàs.\nJordi Graupera és professor de Liberal Studies a la Universitat de Nova York i col·laborador de La Vanguardia i Rac1.\nArnauBC89\t28 de maig de 2015 - 9:30\nAlguna invocació més al Moloch que tot ho domina, o comencem a entendre que els canvis els fem, fent-los, no només parlant-ne? Res canvia, tot va per llarg: exacte, encara no hem fet la revolució. Però potser millor llegir processos, en comptes de fotos amb diferents marcs. Tot i que, ben mirat, l’especulació és el recurs preferit dels profes d’universitat per justificar una inactivitat pràctica vehement vers la Història.\nJordi Ortiz i Lombardia\t28 de maig de 2015 - 9:46\nGraupera, en resposta a la teva pregunta inicial que m’interpela en tant que lector de Crític, la resposta és: Sí, m’ho pots demanar… però no t’ho puc concedir! Com tampoc pretenc convéncer de res a cap “cabrinàs de dretes”, m’estalviaré arguments i temps. Petons!\nHemidactylus\t28 de maig de 2015 - 11:17\nDoncs em pensava que seria una merda i per desgràcia (o no, de fet és com és) crec que tens bastanta raó. Quantes vegades hem estat a punt de ser independents? No només una… Quantes vegades hem estat a punt de consolidar una revolta? Deu n’hi do… Quantes vegades s’ha pensat l’espanyolisme que guanyava definitivament? Segur que no només una… Cicles. FIns que dos d’aquests tres pols (espanyolisme, esquerres, catalanisme) no es posin d’acord seguirem igual eternament i ningú aconseguirà majories per res definitiu o per crear un canvi de marc, potser tens raó.\nPerò hi ha un detall (que suposo que també hi estaràs d’acord): quedar-se en aquest cicle etern és la derrota lenta del catalanisme. Si ens preocupa gaire la personalitat de catalunya, no ens hi podem quedar. En un context de globalització cada volta al cicle que fa catalunya a dins d’espanya és una volta més cap a l’assimilació. O això indica la història de la gran majoria de nacions sense estat del món, clar.\nSaxslow\t28 de maig de 2015 - 13:15\nEm quedo amb la idea de que la fortalesa de l’altre és el mirall de la feblesa pròpia. Crec entendre aquesta idea d’en Graupera com un antídot contra el dogmatisme que és força present en la nostra cultura política (d’aquí la ironia que gasta quan s’autoqualifica de “cabronàs”). Entenc que de la mateixa manera que la idea de justícia social és sobretot un llegat hisòric de l’esquerra (comunisme, anarquisme, socialdemocràcia), devem al pensament il·lustrat que va nodrir les revolucions liberals aquella màxima de “Voltaire”: No estic d’acord amb el que penses, però defensaré fins a la mort el teu dret a poder-les expressar”. Si no m’erro, Graupera ens insta a aprofundir en aquest llegat que és a l’arrel de la idea de democràcia. Això implica acceptar els límits de les nostres opcions ideològiques i entendre que els millors contractes socials són aquells que estan basats en una lectura de la realitat que sàpiga captar la seva complexitat i que, per tant, no deixi a ningú del tot content per tal d’evitar que una part quedi molt descontenta. Això no implica renunciar a la nostra ideologia, però ens aboca a veure-la com un vector més dins d’una configuració de forces que sempre és dinàmica i que, per tant, desafia els esquemes rígids. Que un vector de forces sigui hegemònic no vol dir que hagi de menystenir els altres vectors en joc. Per resumir, penso que els maximalismes sovint ens condueixen a frustracions i que, en alguns casos, renunciar a alguna cosa si som capaços d’avançar en la direcció que la majoria social desitja és preferible a voler fer canvis que generen malestar en amplis sectors socials que estan en minoria. Per posar un exemple, bona part del fracàs del Estat nació espanyol com a projecte compartit es deu a la seva incapacitat d’entendre la complexitat, és a dir, d’entendre les minories nacionals dintre seu com una cosa pròpia. Ens cal tenir molt present això per evitar que el nou contracte social de què ens dotem, en cas que això es proudueixi, sigui una imposició d’una majoria sobre una ampla minoria.\nRamon Salvat Guarque\t28 de maig de 2015 - 13:36\nPot demanar el que demana, faltaria mes i toca agrair-li la seva interessantíssima i llarga dissertació i el seu particular anàlisis i les serves “recomanacions” i conclusions. Però alguns aspirem a entendre i aplicar el marxisme dialèctic que vos dieu. Per això no tenim clar, gens ni mica, aquesta divisió entre nació espanyola (sempre dolenta i reaccionaria) i nació catalana (sempre positiva i solució a tot). Possiblement sigui per causa de “poques llums” però jo penso que mes aviat és per que fem una lectura menys mitològica de la historia i no a “la moda” actual (pobre Marc Bloch ¡¡) i trobem que tot nacionalisme i els seus mites, tant l’espanyol, el francès, el català i el de les Illes Caiman -imagino que en tenen també- és un instrument de control social en mans del qui els hi convé utilitzar-ho per, com be vostè diu “tot continua igual”. Pretenem una alternativa a allò que diuen a la pagina web de la Universitat en que vos treballeu (apartat missió): “forjar les noves tradicions que modelaran el futur” ; jo interpreto que això vol dir que és tracta de fer a partir d’una anàlisi interessada de la historia del pobles i dels seus mites, un discurs que justifiqui la creació d’una pàtria-estat nova que serà molt mes bona que la d’ara……si és lliberal, es clar¡¡\nJosep-Anton\t28 de maig de 2015 - 13:38\nClar que ho pots demanar; per part meva, cap problema. A voltes sento les teves intervencions a “El món a RAC1” i no se m’ocorreria mai definir-te com un cabronàs de dretes i encara menys en aquell cau del comte (quina usurpació que el portaveu de la reacció és digui “la Vanguardia”, gairebé tanta com que el club dels corruptes es digui partit popular, però això ja són figues d’un alter paner). Tu ets un liberal (whatever it means) intel·ligent i sempre es bo de sentir-te. Això sí, aquesta vegada (dius que ho fas expressament) esculls les volutes de la incomprensibilitat. T’ha sortit un discursetto enamorat de les paraules però que, tanmateix, aporta un toc d’escepticisme que no va malament. De tota manera, toca pencar, cadascú a la seva manera i pels seus objectius. La història, ja ho sabem, dóna moltes voltes però mai torna al mateix lloc.\nCesc\t28 de maig de 2015 - 22:14\nNo tinc per costum escriure a aquest diari, però llegir el Crític avui m’ha fet saltar les alarmes, especialment en llegir aquest article i un altre en portada d’un tal Orriols.\nÉs una pena el mal que l’ansietat per l’estatus està fent a Catalunya. Hem arribat a un estadi civilitzatori on sembla que la única manera de tenir una reputació sigui escriure articles o sortir a les portades de parlant sobre política als diaris, i doctorar-se a universitats de prestigi, però sempre sobre política i més política. És el mateix estadi civilitzatori propi de les cultures en desenvolupament: els fills dels indis, els iranians i la resta de asiàtics que arriben a Amèrica competeixen desesperats per obtindre titulacions a universitats de prestigi. Després, tot i jugant amb la relativa falta de complexitat intelectual de l’escena del país originari, sorprenen i aterrotitzen als locals escribent articles amb paraules bombàstiques que no desvelen res.\nPerò dins de l’escena de la recerca internacional, qui són aquests Orriols, Grauperas i Sala-i-Martin? Estàn a universitats de prestigi, cert, però fins ara els catalans no hem passat de ser segones espases. Allà és on han de competir, amb escolars del seu nivell, i no intentant aterroritzar a la cultura de partida amb articles completament completament buits. Aporteu alguna cosa real, va, aquell nou angle al coneixement, una teoria nova o escribiu un llibre que sigui un èxit de vendes internacional, guanyeu premis i un reconeixement mundial ampli. No lluiteu pel reconeixement a la cultura de partida, que només per les vostres credencials ja el teniu escribiu el que escribiu a partir d’ara, sigui bo o sigui una porqueria.\nÉs totalment absurd perdre temps en aquest exercici, i dins del vostre cor bulleix ser sabedors que és una mena de revenja per batalles del vostre passat o com a molt, i citant al que publica l’article, un exercici “auto-complaent”. Què aporta? Amor propi? Influència? Coneixement no, està clar. Si voleu influència, feu política a Catalunya. Si voleu coneixement, feu una carrera acadèmica. Aquesta mena de intromissió és patètica, típica de l’Espanya dels aanys 70, però ja està superada a altres indrets del món.\nAixò val, tant si sou nationalistes com si no ho sou. Si ho sou, perquè el millor favor que podeu fer a la nostra cultura és portar-la a quotes on encara no ha arribat. Si no ho sou, perquè aleshores impresionar a la audiència de la cultura de partida us hauria de semblar una altra forma de nacionalisme light, i fruir escribint articles al Critic, una enfermetat emocional que hauria de ser desterrada.\nL’ansietat per l’estatus té un final. Només hem de veure què passa amb les segones i terceres generacions d’altres cultures oprimides una vegada integrades a Amèrica. Sovint acaben valorant altres coses a part dels titolets, especialment dins de l’eix de la creativitat, l’emprenedoria o l’expresió artística.\nEm sembla que aquest és el resultat de la cultura catalana (o espanyola, que en aquest cas no som gens diferents). Una mena de joc d’envejes, de massoquisme, de fer mal a l’altre. La solució és ser racionals i tornar a aprendre a alabar i reconèixer els mèrits. És una costum que els catalans nascuts entre els 70-90 hem perdut. Es tracta de saber dir: estic molt impresionat amb el teu treball. Ho has fet molt bé. I sí, Graupera, estic impresionat amb el teu coneixement a RAC1, i he après moltes coses quan t’he escoltat. Saps moltíssimes coses. Però no intentis obtindre poder a través de escriure articles complicats, perquè aquest no és el millor favor que li pots fer al teu país ni a un diari. He fet alguns cursos de política internacional per Coursera (no és el meu camp) i tots els escolars americans utilitzen un llenguatge molt més entenedor que el teu, més esquemàtic i clar, fins i tot en els articles d’opinió. La qual cosa em fa pensar que no és la passió pel coneixement i la divulgació, sinó la voluntat de poder el que et mou.\nI, mentrestant, el globus terraqui gira sobre el seu eix. Guerra a l’Orient Mitjà, calentament global, inteligència artificial que empodera a màquines de matar, lluita contra la malària, modoficacions genètiques, armes de destrucció massiva, corrents migratòries… Aquests són els grans debats. Quan veig a un escolar comentant política municipal a l’altre cantó del Atlàntic, inmediatament penso: què hem fet malament?\nantoniopan\t1 de juny de 2015 - 7:36\nUna excel·lent mostra de que la confusió als espais de convergència i la por a quedar-se fora de joc, del zeitgeist, es dóna també en els seus corresponsals en el món del “pensament”.\nAgusti 13\t2 de juny de 2015 - 11:03\nSimplificant: tesi u. Hi ha independentistes que han votat BeC pero BeC mai sera indepe. tesi dos: la dreta catalana s’espanyolitzara si l’esquerra radical guanya. I jo poso la tesi tres: el PP tornara a guanyar a menys que guanyi l’ independentisme abans. Hi ha l’ opcio quatre: Potenciar Catalunya en Comu i paraxodalment dividir. El PP governara Espanya debilitadament fins que manin de nou les esquerres a l’Estat i la dreta catalana al principat. l’ Esquerra radical tindra l’ estat i molts municipis. Com va dir Maragall a la seva investidura canviar per no canviar res. Per que no millor Capgirem Catalunya?


About: Luxe TV\nLuxe TV és un canal de televisió a caràcter internacional però d'arrel luxemburguesa, exclusivament dedicat al món del luxe. Va ser creat per Jean Stock i J. B. Stock al mes de juny del 2006. El canal està controlat per la família Stock que en posseeix el 60% del capital. Pot veure's en diferents continents, com l'europeu, l'asiàtic o a Àfrica del Nord. El seu propietari fou periodista per Télé Luxembourg i cofundador del canal de televisió francès M6. També ha ocupat càrrecs importants a RTL-USA a Los Angeles, a més de ser president de TV5 Monde, un canal panfrancòfon. L'any 2010 el canal va estar a punt de tancar les portes degut a la seva compra per un nou operador. El seu fundador la va reestructurar sota el marc d'una nova empresa, Opuntia SA.\nLuxe TV és un canal de televisió a caràcter internacional però d'arrel luxemburguesa, exclusivament dedicat al món del luxe. Va ser creat per Jean Stock i J. B. Stock al mes de juny del 2006. El canal està controlat per la família Stock que en posseeix el 60% del capital. Pot veure's en diferents continents, com l'europeu, l'asiàtic o a Àfrica del Nord. El seu propietari fou periodista per Télé Luxembourg i cofundador del canal de televisió francès M6. També ha ocupat càrrecs importants a RTL-USA a Los Angeles, a més de ser president de TV5 Monde, un canal panfrancòfon. L'any 2010 el canal va estar a punt de tancar les portes degut a la seva compra per un nou operador. El seu fundador la va reestructurar sota el marc d'una nova empresa, Opuntia SA. (ca)\nLuxe TV (ca)


L'Espetec Final tanca avui Les Santes 2012 | Mataró Ràdio\nDg, 29/07/2012 - 14:48\nLa Festa Major de Les Santes tanca la propera matinada la programació, ho farà just abans que comenci el compte enrere per Les Santes 2013. Aquesta tarda, les comparses i les figures de la ciutat que durant tots aquests dies han dormit i descansat al pati interior de l’Ajuntament, emprenen el camí de retorn cap a Can Marfà. Ho faran acompanyats de les autoritats de la ciutat i tot el seguici de mataronins que els vulguin acompanyar en una cercavila que sortirà de la casa gran i passarà pel carrer d’en Pujol, la Plaça Xica, el carrer Sant Cristòfor. Des d’aquí enfilaran per la Baixada de les Escaletes, el carrer Sant Joan i el carrer Colón fins a arribar a Can Marfà.\nA les 10 de la nit arrenquen els darrers actes de la festa amb un concert de la Big Band Jazz del Maresme a la plaça de la Muralla, l’escenari que s’ha estrenat aquesta festa major. L’agrupació celebrarà el se setè aniversari, com ho fan habitualment, durant Les Santes. Dirigits per Gerard Nieto, la Big Band bufarà les espelmes del seu aniversari i oferirà un recital que s’ha convertit en un clàssic de la Festa Major.\nUn concert pensat per mantenir la fidelitat dels seus seguidors. Gerard Nieto apunta que la cita d’aquesta nit continua marcada per l’estil propi que ha caracteritzat a la Big Band durant aquests anys. En aquest sentit, Nieto assegura que el seu públic no es sentirà defraudat en cap moment.\nAquest any, amb la desapació del Pati de Can Marchal com a escenari de Les Santes, la Big Band estrena ubicació i el concert es farà a la Plaça de la Muralla. Un espai que segons el director de la banda, aporta millor visibilitat i, a priori, té grans oportunitats sonores.\nPer qui vulgui seure en la comoditat de les butaques del Monumental, també a les 10 de la nit, els aficionats al teatre tenen una cita amb la companyia La Villaroel que presenta l’espectacle L’any que ve serà millor. Es tracta d’un grup d’històries entrecreuades amb retalls de vides, cròniques i bocins de la vida quotidiana. Tot lligat amb una dona en primera persona com a protagonista.\nArribats a la mitjanit serà el moment de començar a acomiadar la festa. La Tronada a Fi de Festa, encendrà els últims petards de Les Santes 2012. Una mascletà final amb efectes, carcasses, volcans. Molt soroll, olor a pólvora i una sorpresa final. L’espetec final el posarà l’Orquestra Girasol que com cada any toca fins que surt el sol. Més de 30 anys després del seu debut als escenaris els canetencs continuen mantenint, amb èxit, les adaptacions a ritme d’skà de serrat, llac o “Puff el drac màgic”. A més cada hora i mitja, el discjoquei i locutor de ràdio, Albert Malla, repeteix per Santes i punxarà petites sessions revival.\nLa xaranga Los Labradores tancaran, ara si, la festa major portant els que encara aguantin fins a la Plaça de Santa Anna.\n2012, santes, espetec final


Canals assegura que el Govern treballa per garantir la mobilitat per Setmana Santa - Liberals d'Andorra\nPer liberals\t Última actualització 9 de març de 2021\nLa ministra de Turisme, Verònica Canals, ha afirmat que Govern està treballant en un pla per assegurar la mobilitat amb Catalunya durant la Setmana Santa. Així ho ha anunciat Canals en una reunió amb representants del sector hoteler i dels allotjaments turístics i agències de viatges on s’han tractat l’actualitat i les perspectives els propers mesos del sector turístic.\nReunió de la ministra de Turisme, Verònica Canals amb representants del sector hoteler d’Andorra. Foto:SFGA/CEstebe\nLa titular de Turisme ha explicat estar en contacte permanent amb la resta de països veïns amb els que s’estan intercanviant postures respecte el passaport Covid-19, on França i Alemanya asseguren que el presentaran aviat. Altres com Portugal estan treballant en una App. Pel que fa la Setmana Santa, les perspectives d’ocupació “són optimistes a hores d’ara”, on es podrà arribar fins a un 50% i un 70% de la mateixa, ha indicat.\nRespecte la temporada d’estiu, Verònica Canals ha comunicat que des de l’Executiu es presentarà el pla per “potenciar les activitats i els concerts sobretot després de Sant Joan”.\ngovernSetmana SantaturismeVerònica Canals


Ja fa uns quants dies que els mosquits i les seves picades van fent la guitza. I aquests petits i molestos xucladors s'ho passen d'allò més bé tan aquí, com a Finlàndia (hyttynen).\nA Finlàndia, les temperatures dels mesos de, sobretot, juny i juliol, ja poden superar amb escreix els 20graus, i el sol no es pon fins ben bé passades les 11 de la nit. Això fa que Finlàndia es converteixi, també, juntament amb el fet de ser el país dels mil llacs, en el paradís a la terra per als mosquits.\nNo són tan freqüents a les zones més poblades, a les ciutats, sinó al camp, prop dels llacs, i molt més cap al nord, a Lapònia.\nPerò, per sort, hi ha diferents remeis casolans que podem aplicar per a evitar, si no completament, el màxim nombre d'atacs, a part de les solucions químiques que ja coneixem.\nPer una banda, hi ha algunes plantes que foragiten la presència dels insectes, com són la planta de la citronella, el romaní, la nepeta cataria (catnip), la calèndula o marigolds, la lavanda, l'alfàbrega,... dels que també se'n poden fer ungüents naturals.\nD'altra banda, si voleu quedar-vos una estona asseguts al porxo sense que us piqui ningú, també podeu recòrrer a un ventilador. El New York Times va presentar un estudi que determinava que l'aire del ventilador repel·lia els mosquits i d'altres bitxets voladors, no només per raons òbvies, sinó també per l'efecte refrescant sobre la temperatura i la suor de la nostra pell, i pel fet de dissipar el diòxid de carboni que exhalem, i que atrauen tant els mosquits.\nPerò si ja no hi ha res a fer... i ja us han picat... a banda d'aquell llapís pudent d'amoníac, podeu fregar-vos sabó... de barra... que en diuen... en sec... per tota l'àrea de la picada. Se suposa que haurieu de notar alleugeriment de seguida.\nPublicat per Marc carol fontcuberta a 11:31


La Torre Negra o quan els plans d’equipaments són paper mullat | elCugatenc\n(El lector o lectora em perdonarà que no aporti algunes dades i, sobretot dates concretes, és senzillament perquè no les tinc a mà, però no crec que això desvirtuï el meu fil argumental)\nAquesta setmana hem sabut que dins dels propers sis mesos l’Ajuntament preveu comprar la Torre Negra i les vuitanta-sis hectàrees que l’envolten, només tres de les quals es troben en l’àmbit urbanístic litigat amb Núñez i Navarro i altres propietaris. Si he llegit bé, amb més o menys matisos, tots els grups municipals hi estan d’acord. L’argument és fàcil d’entendre: interès històric, cultural, natural, arquitectònic i patrimonial. No seré jo qui ho qüestioni. S’ha escrit molt sobre l’interès de la Torre Negra i voltants i són textos relativament fàcils de consultar.\nDit això, no crec que sigui sobrer recordar que aquesta futura compra no pot deslligar-se de la política cultural desenvolupada pel nostre Ajuntament durant els darrers anys i, en concret, de la política sobre equipaments municipals. Darrera qüestió aquesta que em porta també a parlar de l’aprofitament dels edificis públics a casa nostra.\nComencem pels plans. Si no vaig errat, el 2008 es va aprovar un pla d’equipaments per a deu anys. Aquest pla es va realitzar en una mínima part, ja que, realment, més que un pla era una reserva de sòls on, en principi, s’hi ubicarien diferents equipaments municipals. No cal dir que, i en això no crec que el nostre Ajuntament sigui una excepció, no hi havia previst el sistema de finançament de cap d’un d’ells. En definitiva i com he dit, va ser un pla fallit. Fa uns anys va iniciar-se un procés de participació ciutadana per aprovar-ne un altre. Recordo haver anat a la sessió que es va fer a la biblioteca Miquel Batllori per debatre el futur dels equipaments culturals i d’ensenyament. Se’ns va prometre un retorn d’aquell debat. Encara l’estem esperant. Entre mig es va aprovar un pla d’equipament culturals. Un pla que responia a exigències legals, que si tampoc no vaig errat no es va elaborar des de l’Ajuntament i que, en tot cas, el Consell de cultura d’aleshores i el propi regidor de cultura consideraren que no servia per a res. En definitiva, en això del plans d’actuació, i en concret els plans sobre equipaments, no hem tingut sort des de fa anys.\nD’altra banda, cal dir que Sant Cugat no ha tingut molta sort tampoc en l’aprofitament d’edificis de propietat municipal, ja siguin procedents de compensacions urbanístiques o de propietat municipal de bell antuvi. No em remuntaré a les peripècies, abans de trobar una solució, d’edificis com el Casino de la Floresta o la Torre Blanca. No aniré tan lluny. Comencem per aquells edificis municipals que estan pendents d’un projecte que els faci útils o, almenys, més útils: tenim l’anterior edifici de l’Ajuntament de la plaça de Barcelona, avui absolutament infrautilitzat; el primer pis de l’edifici de la plaça de sota el campanar (em nego a emprar un nom de part que no ha tingut en compte l’ampli consens social que hauria de tenir el nom d’un espai públic), el qual no es una meravella, però que existeix i ha estat motiu de diverses propostes; i la caseta de la cantonada de l’avinguda de Cerdanyola i el passeig Torre Blanca, el qual encara està esperant un aprofitament, que serà molt mínim, no cal dir-ho, l’espai no dona per més. Podríem sumar-hi aquells edificis que han anat d’Herodes a Pilats fins que a algú no se li ha ocorregut una solució, com és Can Quitèria; deixo al marge la meva opinió sobre la solució, ja ho he expressat en altres llocs. O aquells que han trobat una solució sense preveure-la, com ha estat la cessió de Villa Felisa, un cop marxada la policia municipal, a l’Ateneu Santcugatenc. I aquells que, sense ser estrictament municipals, tenen un futur encara per definir, almenys de manera clara, com és el cas de la Unió Santcugatenca, el qual ha estat notícia aquests dies. I he deixat per al final el que considero que és la perla del pastís: Can Monmany. Fa uns anys l’EMD de Valldoreix (i s’hi va sumar l’Ajuntament) van fer mans i mànigues perquè l’edifici i entorn no anessin a mans d’una Fundació dedicada a la rehabilitació de drogaddictes. Allò va acabar en una compra que posà la propietat en mans de l’EMD i l’Ajuntament. Però, ves per on, darrere la compra no hi havia cap projecte i avui el més calent és a l’aigüera. A no ser que algú em faci callar amb l’existència d’un projecte d’ús d’aquella magnífica propietat que desconec.\nAquesta darrera consideració em retorna al tema de la Torre Negra. Quin projecte hi ha darrere aquesta compra? Una compra que, tot sigui dit, ve motivada per la impossibilitat dels propietaris, malgrat les successives rebaixes de preu, de vendre-ho a un particular. N’hi ha prou argüint l’interès de l’edifici i del que el rodeja? No es tracta només de la inversió, que no és poca cosa, sinó també de la rehabilitació que caldrà fer-hi (la de Can Quitèria va costar 600.000 euros, que va pagar l’Àrea Metropolitana) i el seu manteniment. El sistema de comprar un edifici i després pensar què hi farem, és el més adequat? Recordem que Can Monmany encara està esperant. I tenen un fort paral·lelisme: edificis enormes d’un gran interès i en mig de la natura, la qual cosa vol dir lluny del nucli urbà. Si he llegit bé, el projecte encara no existeix. És possible que s’estigui pensant en un servei relacionat amb l’explicació del Parc de Collserola, però en això crec que Can Coll se’ns ha avançat. Ja he indicat que tenim força experiència en edificis municipals buits, o quasi, durant anys i panys. Aquest en serà un altre? Potser vaig contra corrent, però jo no ho veig clar. Per coses molt menors hem fet processos de participació. No pagaria la pena posar a debat públic el tema, un debat que inclogués un concurs d’idees (més que d’idees, de projectes) d’aprofitament d’aquest edifici? Si ens hem de gastar 2,8 milions (això només d’entrada) per un edifici del qual no sabem exactament què hi farem, almenys que la responsabilitat de la decisió sigui una mica més col·lectiva. Així, si d’aquí a uns anys encara està tot per fer, podrem repartir responsabilitats.\nQue l’Ajuntament esdevinga propietari de la Torre Negra (edifici) és una bona notícia des d’un punt de vista patrimonial –vaja, si el cuida bé i no només fa pedaços perquè no té més pasta, com a Can Monmany–. Que, a més, compre prop de 86 hectàrees és impactant.


Campanya de recollida de productes d'higiene per a persones necessitades del Pla\nDes del Servei Comarcal a la Joventut del Pla d'Urgell, s'impulsa un any més, la campanya de recollida de productes d'higiene personal, que es distribuiran entre les persones necessitades de la comarca.\ncomarca persones pla per desconocido campanya\nCartell que han editat els impulsors de la campanya.\nDins de les activitats que porten a terme els joves de la comarca, sota la coordinació del Servei Comarcal a la Joventut, es torna a organitzar una campanya de recollida de productes d'higiene personal. Els productes preferents que es recolliran en aquesta iniciativa són: pasta de dents, gel de dutxa, xampú, desodorant, compreses, paper higiènic, sabó per la roba, sabó per les mans, cremes hidratants, esponges naturals, bolquers, etc,...\nLes persones que vulguin fer aportacions les poden fer arribar al col·legi La Salle de Mollerussa, a l'Associació Juvenil El Gabatxet de Golmés, a l'Associació Juvenil Akuari de Bellvís i a l'Associació El Kups de Fondarella.\nPer qualsevol consulta es poden dirigir al Servei Comarcal de Joventut del Pla d'Urgell, Telèfon 973 711313, o al e-mail: [email protected]\nPresentació a Els Arcs de la Sectorial d’Agricultura de l’ANC\nLa Incubadora d'Empreses de Bell-lloc clausura el cicle de creativitat empresarial