Xavier Domènech, t’explico perquè treballo a Bell-lloc. - Ara.cat\nLlibertat potser sí que n’aprenen, però ortografia salta a la vista que no.\nNo entenc com algú que escriu asiduament i és professor pot publicar un text amb tantíssimes errades.\nMolt lloable el raonament i la invitació. Tant de bo el Sr. Domènech l’acceptés de bona gana.\nTant de bo un dia tonto es llegeixi l’article sense voler… segur que té una bona conversa, quan les directrius del partit li ho permeten.\nTu, puff: mira com has escrit assíduament i que vagi bé.\nJoan Ramon Saavedra\nPuff, quan dius “asiduament” suposo que deus voler dir “assíduament”, oi?\nBenvolgut Sr. Bayer,\nel felicito per l’ article que ha escrit. Més clar impossible.\nHa tocat el moll de l’ ós. Allò que tothom s’ emplena la boca i que tan poc s’ exercita al final, com és la llibertat.\nCrec que el Sr. Domènech és un bon orador però aquell dia va sortir a contentar la seva parròquia i va deixar anar un erupte que res tenia a veure amb els fets del moment.\nÉs allò tan típic de l’ esquerra tronada; deixar anar el vers per a contentar les meves gallines.\nI em sobte del Sr. Domènech que aquell dia sortís per pateneres però allà, probablement, el vam conèixer.\nGràcies per l’ article. Crec que l’ hauria d’ enviar a tots aquests polítics que mal usen la paraula llibertat.\nGràcies a tots, sobretot en Puff, perquè realment hi havia errors ortogràfics, té raó.\nM’ha passat el mateix que a tu, has escrit ràpid el comentari i no t’has adonat de l’error que has comés. Doncs jo he escrit l’article molt i molt ràpid i l’he publicat sense repassar-lo. Estem allà mateix. Una abraçada al drac màgic.\nJoan Marcè i Rived\nOspa. Jo no hi he sabut trobar errades, només m’ha sorprès “amalgama incorrecte”, entenia que s’havia coordinar el femení… En qualsevol cas m’ha encantat l’article. I penso que potser si s’escrivís directament a en Xavier Domènech potser s’ho llegiria. Els polítics catalans de vegades donen sorpreses. penso que una molt bona iniciativa seria que la direcció convidés a Xavier Domènech a fer-hi una visita. I per cert, jo tampoc no sóc catòlic i m’agrada l’obra que es fa al Bell-lloc.\nJoan, li he fet arribar i l’he invitat formalment a l’escola, a veure com va…\nMolt bo l’article. Lamento que algú només es fixi en errades pròpies del moment en què allò que és pretén és més el contingut que el continent, encara que sigui adient el millor continent.\nM’agradaria un cert tarannà científic, universitari i democràtic en els nostres polítics i què, quan cometin errades tinguin la capacitat i honestedat de fer marxa entera i reconèixer-ho. Si en totes les professions s’aprén equivocant-se i la política està subjecta a tanta especulació -font de moltes equivocacions-, perquè els polítics semblrn tan monolítics? Esl hi dona por tenir marxa enrera?\nEl dia en que un polític sigui capaç de reconèixer públicament que s’ha equivocat en un tema opinable, segur que molts el veuriem amb simpatia i com un servidor públic de debó.\nPS: No busqueu errades, si us plau; no sóc català i aquest no és el meu idioma matern. Suposo que hi haurà moltes coses malament, però és el contingut el que volia transmetre principalment. Gràcies.\nQuanta raó tens Frank, parlo com antic alumne, pare de tres joves els tres antics alumnes. El dia que aquests senyors toquin de peus a terra i fossin capaços de conèixer la realitat del dia a dia tindran les coses més clares. Com a pare d’ alumne el tutor no m’ ha rebut amb les cames creuades al cim de la taula de l’ aula.\nEt parlo com a conegut i ex-alumne de l’escola. No negaré que l’article té força encerts, però hi veig coses amb les quals no em vaig trobar durant la meva estada al Bell-lloc (la qual no va ser precisament curta). Dues, concretament.\n1.- “la meva escola no és elitista”: cert és que el camp de futbol de gespa artificial va ser finançat mitjançant el “crowfunding”, cert és que una escola amb més de mil alumnes necessita grans instal·lacions i cert és que l’ambient entre els alumnes no és elitista: hi ha gent de tot. No obstant això, et demanaria que fessis una comparació del Bell-lloc amb altres escoles concertades de Girona com el Pare Coll o els Maristes. Quina té un poliesportiu en un estat perfecte? Quina té una piscina d’una mida quasi semi-olímpica? Quina té una sala amb ordinadors Apple des de fa quasi 10 anys? A mi això em recorda més a una escola privada que a una escola amb concert, no?\n2.- “a la meva escola hi ha pràctica religiosa però és voluntària, o sigui, no trobaràs cap alumne que l’obliguin a res”: com bé saps, els alumnes, almenys fins fa un any (vaig acabar l’escola el 2015), anàvem a Missa un cop cada trimestre i una vegada a l’oratori cada quinze dies, aproximadament. Era voluntari això? No em sona que mai ningú ens digués que ho fos, més aviat semblava que ens haguéssin de castigar si no hi anéssim, però d’haver pogut escollir-ho voluntàriament, més d’una vegada hauria anat a fer alguna altra cosa.\nVull deixar clar que no nego tot el que m’ha donat el Bell-lloc. Gràcies a vosaltres puc estudiar a Bélgica. En part gràcies a vosaltres parlo quatre llengües quasi a la perfecció. Però necessitava comentar-te el que he dit. És una simple opinió i pots fer el que vulguis amb ella: destrossa-la, demostra que m’equivoco, si us plau. Una abraçada.\nMerci per la opiníó Pau!! És impecable! Et contestaré amb més calma, però així ràpid, tenir un pavelló des de fa 25 anys que excepte el parquet que s’havia de canviar, està igual de com el vaig conèixer jo el 1991 no és sinònim d’elitisme, és de cuidar les coses al màxim, com ho són les pissares digitals, la piscina, etc… No es tracta del que costa una cosa, sinó del rendiment que li dónes i com el vas durar en el temps. Sobre el camp d’herba et puc dir que a banda dels Maristes, vam ser l l’última escola, barri, poble petit, etc… que el vam tenir. T’ho puc dir perquè he jugat molts anys i em vaig fer un fart d’entrenar i sé de què parlo. T’ho explico perquè tot s’ha de posar en context. Si fas una llista de les instal.lacions sense explicar res, realment pot semblar que no ens estem de res, i quan ho expliques, veus que els tempos, l’ús que se’n dóna, com es cuida, etc… també té la seva importància.\nSobre el segon punt, cert, anem a l’oratori cada quinze dies a una xerrada que es podria fer a classe, no és pràctica religiosa, és diferent, i sobre la Missa, doncs ara ni un cop al trimestre, que tampoc era un cop el trimestre, era la de principi de curs, la de final de curs, i qui volia, la dels difunts de la classe.\nGràcies pel comentari!! Et prometo contestar amb calma al llarg de l’estiu!!\nNo sabia que estaves a Bèlgica, me’n alegro molt!!\nUna abraçada ben parit!!\nI have joned your feed and look forward too in search of extra of your great post.\nMy blog: brother polight


El blog de Madò Llúcia | Dia de mostres i ballada a Ariany (2012)\nmado-llucia, 31 Juliol, 2012\nBon dia! Com estau? Cansats d'anar de festa? Però si encara queda molt d'estiu!\nAvui vos volia comentar que és el que pens sobre el que vaig veure a Ariany aquest cap de setmana. Si fa anys que no faig cap mostra, crec que per s'estil de temps fa que no en veia cap.\nHi vaig anar amb tota la intenció de fixar-me en com ho fan els altres ja que d'aquí poc li trauré la pols al meu vestit d'anar a fer feina del segle... ni vos ho sabria dir amb la historicitat que toca. I mirau que tenc llibres de la temàtica, però a mi sincerament el que m'agrada és el ball actual com a cultura popular viva.\nVaig arribar a Ariany a la tercera actuació, és a dir, no les vaig veure totes. Record veure els dos grups de Petra, el de Santa Margalida i Aires d'Andratx. Abans de tot, voldria donar l'enhorabona al grup petrenc, que ha tengut la força a ensenyar de ballar a una persona amb discapacitat, no és tothom que ho vol ni que en tengui la paciència suficient, i ho dic perquè en conec un cas molt proper.\nTornant al tema de sa mostra dir que em va agradar la varietat d'indumentària i veure la quantitat de balladors que tenen les agrupacions. Això té futur al·lots!\nMem, com ho explic perquè m'entengueu i ningú s'ofengui. Els grups anteriors a Aires d'Andratx ballaren molt bé, però a mi les actuacions se'm feien repetitives i lentes, i sé cert que ho han assajat moltíssim. Com així la darrera actuació se'm va passar en cinc minuts? He de reconèixer que a Aires d'Andratx sempre els he trobat una mica exagerats ballant i d'aquí em sorgeixen alguns dubtes. Fan un espectacle preciós, encisador, varen fer aixecar al públic cansat de seure a les cadires de plàstic, però fins a on el ball popular ha de ser un espectacle? El que més em va agradar va ser l'actitud de festa que tenien, no se'ls veia preocupats per fer-ho bé, s'ho passaven pipa! Se'ls veia gaudir del ball. Es cert que segurament ballen més exagerat que fa uns segles però l'actitud que devien tenir a un ball pagès, com bé explicaren, era de festa. N'hi havia que duien can-can i tot. No obstant també es va posar de moda fa uns segles dur un coixí en es cul i ningú, llevat a les mostres d'indumentària, ha provat de dur-ho a una mostra de ball. Qualcú ha vist un rebosillo amb mirallets? Se cert que si me'n faig un me diuen de tot! Idò a sa possessió que hi ha entre Sant Joan i Vilafranca se'n conserva un d'autèntic, i sí, duu mirallets.\nVull fer un incís sobre els festivals de folklore ja que hi som. Com poden avaluar una cultura? Com així donen premis? Quins criteris empren? Siguin com siguin... una cultura no es pot avaluar, no hi ha una cultura millor que s'altre.\nRecord fa molts d'anys quan vaig anar als meus primers “mundials” de ball folklòric. El premi d'indumentària se l'endugué un grup peninsular anomenat de “Doña Urraca”, que lluïen unes teles brillants, i un grup mallorquí que que duia una petita mostra de vestits de noces de l'època. I sé que quan li donaren el premi es va aixecar una dóna del seu lloc i va cridar: -“Duen una capa peninsular, no mallorquina!” Què passa, que si als teus avantpassats els hi va pegar sa brusca, o per necessitats de l'època, de vestir fosc o amb vestits sense ser espectaculars és pitjor la teva cultura? No es mereix guanyar un diploma? Mai m'ha agradat que s'avaluàs una cultura d'aquesta manera. El que s'aconsegueix es que es perdi l'essència i es converteixi en pur espectacle.\nTornant al tema de l'actuació d'Aires d'Andratx. He de reconèixer que se'm varen posar els pèls de punta quan a una jota feren com unes aspes d'un molí. Per sort, la vaig poder immortalitzar amb el mòbil per mostrar-vos-ho, malgrat no s'apreciï com en directe. Mirava com ballaven com una jota qualsevol i de cop i volta: Uau! Quina coordinació! Una coreografia espectacular, senzilla, però diferent, a tothom li va encisar.\nCultura popular o espectacle? Dues coses diferents perfectament vàlides.\nCultura popular · Següent · Anterior · Comentaris (2) · Retroenllaços (0)\nAriany Aires d'Andratx\nMiquel Matas | 01/08/2012, 08:40\nHola! Gràcies per la teva crítica, per la part que ens toca, intentam transmetre l'alegria i festa del nostre ball arreu on anam! I en referència al què dius del can can, hem de precisar que a la nostra agrupació ningú duu can can! Si no que són faldetes emmidonades ( i el 90% són faldetes autèntiques del\ns. XIX, i que per tant no porten més fona del què pertoca per estufar més). Amb això de la indumentària ens hi miram molt, perquè a una mostra no només s'hi representa un ball, també l'ambient i l'estètica. moltes gràcies!!\nMacià | 03/08/2012, 00:30\nMoltes gràcies!!! Ens agrada ballar, però a més, ens agrada formar part de l'espectacle i ho combinam tot. Tenim feina a fer perquè des del ball tradicional fins a l'espectacle hi ha molts de camins i per trobar un equilibri és difícil. Ho anam provant i de vegades resulta millor i de vegades pitjor; però estancats mai.\nAgraïm també el tema del vestuari (lo des cancan aclarit més amunt), tema costós, mal de dur, però mantenint l'esperit de la moda de la segona meitat del XIX.\nI el tema de la festa: si ballam és perquè hi ha festa, bulla, sarau... I a passar-ho bé s'ha dit!


Lancia Delta HF Integrale: un llop amb pell de xai (Josep Lluís Merlos)\nEra un cotxe molt extrem, bastant car i que gastava moltíssim, però oferia unes sensacions molt radicals als usuaris més experimentats\nTot i que el 1980 el Lancia Delta va ser escollit Cotxe de l’Any a Europa, l’èxit d’aquest turisme va ser força relatiu. El substitut del Fulvia, un automòbil una mica ensopit, el va dissenyar el mític Giorgetto Giugiaro, però tot i això no va ser un producte que despertés inicialment gaires passions... fins que va arribar la seva versió més radical: el Delta HF Integrale. Allò ja era una altra cosa.\nInspirat en el Delta S4 que el finlandès Henri Toivonen havia pilotat al Mundial de ral·lis fins que va morir cremat al Tour de Còrsega del 1986, l’Integrale tenia com a gran argument la tracció a les quatre rodes.\nAquella declinació del Delta va causar sensació. Era un cotxe molt extrem, bastant car i que gastava moltíssim, però oferia unes sensacions molt radicals als usuaris més experimentats. Va arribar a adquirir l’aurèola de cotxe de culte perquè, en realitat, el van fabricar durant molt poc temps, i no era fàcil de conduir si volies anar molt de pressa.\nLa desaparició dels cotxes del grup B, com el que havia pilotat Toivonen, va portar una nova generació de cotxes de curses més civilitzats. Pilots com Miki Biasion, Juhan Kankkunen o el mateix Carlos Sainz, entre molts altres, van conduir-los amb èxits considerables.\nPerò acabada la producció dels Integrale, ni tan sols les victòries d’aquests esportistes van engrescar els usuaris, que desconfiaven dels Delta de carrer, ja que aquest cotxe s’havia guanyat la fama de tenir molts problemes mecànics. Amb el temps les versions successives es van anar domesticant, i les vendes van anar caient fins que el van deixar de fer el 2013.


Així ha anat la primera Skimo 10 a Vallnord-Arcalís - Diari de la neu\nAixí ha anat la primera Skimo 10 a Vallnord-Arcalís\nPere Rullan i Filippo Beccari conquisten la primera Skimo 10 a Vallnord-Arcalís\nCompetició, AndorraAgències 26.02.201822.15 h\nImatges d'aquest diumenge amb la primera Skimo10 Autor/a: Vallnord-Arcalís\nL’equip de La Sportiva ha estat el primer a superar la travessia andorrana de més duresa del Pirineu, en un temps de 4:3.11. Dins de la participació femenina, les primeres en passar l’arc de meta a Vallnord – Ordino Arcalís després de 40 quilòmetres d’un trajecte amb més de 3.000 metres de desnivell positiu, han estat Sophie Dusautoir i Marta Riba, en 5:40.29. Els més de 300 participants que avui han disputat la segona etapa de l’Andorra Skimo 10 partint de sortida a l’estació d’esquí de Grau Roig, han estat acompanyats per unes condicions meteorològiques i de neu excepcionals.\nArcalís ha estat el punt d’arribada, aquest diumenge 25 de febrer, de la cursa Andorra Skimo 10, possiblement la travessia de muntanya amb més participants del Pirineu. Els més de 300 corredors que n’han format part s’han enfrontat a 40 km de trajecte al llarg de les dues valls d’Andorra, creuant més de 3.000 metres de desnivell positiu des de Grau Roig fins arribar a Ordino Arcalís. La primera edició d’aquesta prova d’esquí de muntanya ha estat liderada per Pere Rullan i Filippo Beccari, que han completat l’itinerari a través dels refugis de Siscaró, Coms de Jan, Sorteny i Rialb fins a Arcalís en un temps de 4:34.11. La parella de La Sportiva ja va sobresortir ahir en la primera etapa coronant l’Skimo 6, un circuit de 30 km que va iniciar-se a les pistes de Naturlàndia, a Sant Julià de Lòria.\nEn el moment de la seva arribada a meta, ambdós corredors han manifestat la seva satisfacció per haver-se posicionat al capdavant dels 133 equips participants. Pere Rullan, que ha reconegut que “ha estat una cursa molt dura” ha volgut destacar, no obstant, que ha sigut un repte “apassionant”. El corredor mallorquí ha augurat una exitosa vida per a l’esdeveniment: “De ben segur, l’Skimo 10 serà un cursa referent a Andorra, els Pirineus i a nivell mundial, perquè es disputa en un entorn privilegiat i l’organització ha estat perfecta”.\n11 minuts més tard que els vencedors ha arribat el duo conformat per Joan Reyné i Wil Juillaguet, que han fet segon lloc amb un temps de 4:45.46. Finalment, Andreu Post i Wilfrid Jumere han tancat el podi absolut de l’Andorra Skimo 10, en arribar a l’arc de meta d’Arcalís a les 4:50.45, després de sortir de Canillo a les 7h30. Els primers andorrans en arribar a meta han estat Joan Albós i Jordi Ordóñez, de l’equip Llorts Team i a 38 minuts dels guanyadors, després de 5:13.01 de cursa.\nTot just després que el primer equip femení assolís la línia de meta, arribava també el tàndem mixt més ràpid. Sophie Dusautoir i Marta Riba, malgrat reconèixer que l’itinerari d’aquest diumenge ha estat “més llarg, amb més desnivell i més dur” que l’Skimo6 celebrada el dissabte 24, han definit el trajecte d’“espectacular”. L’han completat en un temps de 5:40.29. Per la seva banda, Inka Bellés i Jaume Planella s’anteposaven en la categoria mixta amb 5:48.15.\nÈxit organitzatiu i condicions fabuloses\nL’organització de la cursa, per la seva banda, ha aplaudit l’assoliment de tots els finishers tot i la dificultat de la prova: “Tant dissabte, en la primera etapa, com avui, els participants ens han sorprès amb la seva preparació i els temps que han aconseguit”. L’organitzador de la prova, Gerard Riart, ha celebrat el bon desenvolupament de la jornada i ha parlat d’un cap de setmana “increïble”.\nEl director general de l’estació de Vallnord-Arcalís, Xabier Ajona, s’ha afegit a la satisfacció general de l’organització, participants i del públic. Ajona ha fet èmfasi en el fet que “tot ha sortit perfecte: les condicions de la neu i la meteorologia han estat perfectes després que la muntanya hagi estat carregant-se de neu durant tot aquest hivern”. Tot plegat ha fet que els espectadors i esquiadors hagin gaudit d’una jornada “extraordinària”.\nEl dia assolellat i unes temperatures molt agradables han acompanyat els centenars de corredors participants, més de 300, així com el públic, que avui han combinat el dia d’esquí amb la vivència de la prova finalitzada als Planells de Vallnord-Arcalís.\nCompte enrere per al Freeride World Tour 2018\nEn només quatre dies torna l’emoció del Freeride World Tour a Vallnord-Arcalís. Es tracta de la tercera parada del circuit 2018, que arriba a Andorra sota el nom Hold the line. A partir del dijous, dia 1 de març, s’obre la finestra meteorològica durant la qual l’organització de la competició ha de determinar quin és el millor dia per a la celebració de l’esperada prova. Malgrat que s’allargarà fins al dimecres, 7 de març, la previsió és que l’esdeveniment tingui lloc el dissabte, dia 3. S’espera que sigui aleshores quan els 47 riders, tant homes com dones practicants de l’esquí i de l’snowboard lliure i considerats entre els millors del món, lluitin per mantenir la línia assolida fins ara a les proves de Kicking Horse Golden BC, Canadà. Fins ara, Ivan Malakhov i Arianna Tricomi lideren la modalitat esquí masculina i femenina, respectivament. En snowboard, destaquen Davey Baird i Wakana Hama, els millors home i dona del 2018 fins a la data.\nRESULTATS ANDORRA SKIMO10\nRESULTATS CURSA ABSOLUTA\nPere Rullan i Filippo Beccari, 4:34.11\nJoan Reyné i Wil Juillaguet, 4:45.46\nAndreu post i Wilfrid Jumere, 4:50.45\nRESULTATS VETERÀ MASCULÍ\nFerrán Teixidó i Xavier Teixidó, 5:24.34\nJoan Ferrer i Eduard Barceló, 5:35.22\nXavier Guillaumes i David Garcia, 5:35.49\nRESULTATS SÈNIOR MASCULÍ\nRESULTATS VETERÀ FEMENÍ\nMarta Rba i Sohpi Dusautoir, 5:40.29\nNeus Tort, Imma Mascort i Lali Gendrau, 7:48.26\nCristina Suau, Cristina Ribes i Montse Andreu, 7:10.46\nRESULTATS SÈNIOR FEMENÍ\nMichèle Lodge, Lorena Ledesma i Maria Fargues, 6:27.43\nLaurence Lestang i Maude Fumeaux, 7:32.50\nPatty Pradié i Pili Solé, 6:52.44\nRESULTATS SÈNIOR MIXT\nInka Bellés i Jaume Planella, 5:48.15\nXavi Jove i K-rol Pussier, 5:57.38\nAlex Berruezo, Pilar Quesada i Samuel Orts, 7:45.01\nConsulta les classificacions de la 1a Andorra Skimo 10\nImatges d'aquest diumenge amb la primera Skimo10\nQüestions identitàries dins el món de la neu\n''Em trobo en situació d'ERTO, però encara no he rebut cap prestació''\nNorman Simarro Professor d'esquí\nRegalem 1 casc de HEAD Rachel per a dona\nAmb 9 comentaris. 05.02.2021\nRegalem 1 casc de HEAD Radar per a home\nAmb 34 comentaris. 29.01.2021\nUn llop obliga a suspendre l'esquí escolar a La Rabassa\nAmb un comentari. 28.01.2021\nAmb 2 comentaris. 28.01.2016\nAmb 9 comentaris.\nAra sí: es podrà reprendre de l'Esport Blanc a partir del 7 de febrer\nAmb 1173 lectures. 04.02.2021\nLa consellera Budó admet que l'Esport Blanc Escolar no salvarà la temporada d'esquí\nAmb 851 lectures. 05.02.2021\nAixí era la glacera més extensa del Pirineu sud\nAmb 748 lectures. 08.02.2021\nVídeo. Així està Masella l'11 de febrer de 2021\nAmb 677 lectures. 11.02.2021\nEl ministre de Salut andorrà lamenta les imatges d' 'activitat massiva'\nAmb 613 lectures. 23.02.2021


\tCOM DISTINGIR COLE I DYLAN SPROUSE? - MÚSICA\nCom distingir els bessons Sprouse\nUna guia definitiva!\nEsteu descobrint els bessons Sprouse a la fi de la vida? Està bé admetre-ho. El més probable és que almenys estigués vagament familiaritzat Dylan i Cole durant els seus dies entre els ídols de Disney Channel, quan tenien protagonistes rossos i interpretaven personatges titulars La vida de la suite de Zach i Cody i la seva derivació The Suite Life On Deck, i ara estan una mica confosos. Els dos germans van continuar fent un hiat quan Suite Life acabat el 2011, però en els darrers dos anys han tornat a les pantalles i a les xafarderies amb venjança, forjant dues identitats completament noves. Els Sprouse han aconseguit aquesta difícil dificultat de comprensió a nivell d’Instagram, on les persones majors de 30 anys no tenen ni idea de qui són, però les germanetes de tot el país són obsessionat. De sobte, i malgrat una llarga història de males eleccions pel cabell, fresc.\nRelacionat | A la vora del luxe amb Cole Sprouse\nPerò quina és quina? Un té un prat, actua a Netflix, però a causa de ser bessons idèntics, Dylan i Cole tenen el mateix aspecte. Això fa que la fixació de les seves respectives personalitats i crèdits interpretatius sigui una mica complicada. Mai tingueu por! A continuació, una guia definitiva per explicar als bessons més influents dels Estats Units a vint-i-pocs apartats: els seus biografia descatalogada malauradament, costa 176,98 dòlars a Amazon, de manera que aquest article és el següent millor.\nCole (L) i Dylan (R) el 2011\nEls bessons Sprouse tenen 26 anys, tots dos van néixer a Itàlia el 4 d’agost de 1992. Els seus pares aparentment eren tutors d’anglès a la Toscana de l’època, cosa que sona idíl·lic. Van batejar els seus fills amb el nom de Nat King Cole i Dylan Thomas, cosa increïble: m’encantaria conèixer aquestes persones. Dylan té més de 15 minuts. La família es va tornar al sud de Califòrnia quatre mesos després del naixement dels bessons.\nCom poden declarar Mary Kate i Ashley, els joves bessons idèntics i simpàtics són un actiu a Hollywood, on les lleis sobre el treball infantil impedeixen que cap nen pugui rodar més de tres hores al dia. Cole i Dylan, o els seus pares amants de la poesia, suposo, aviat van aprofitar la bretxa bessona. Van aconseguir un paper conjunt interpretant a Patrick Kelly a la sèrie ABC Grace Under Fire, i el 1999 van debutar al llargmetratge interpretant el fill del personatge d'Adam Sandler a Big Daddy - Cole estava en una escena menys que Dylan. Però després Cole ( no Dylan) va actuar com el fill de Ross, Ben Amics . Tenia un aixafar a Jennifer Aniston !\nDylan i Cole van ser escollits La vida de la suite de Zach i Cody el 2005. Dylan era Zack, Cole era Cody. Durant el seu mandat a Disney Channel, guanyaven 40.000 dòlars per episodi, a més d’aprofitar les línies de roba i la mercaderia. Es van estimar, en un moment donat, que eren els bessons més rics del món . Potser buscant vides més normals, el 2011 tots dos germans es van inscriure a la Gallatin School de Nova York, on Cole va estudiar arqueologia i Dylan va estudiar disseny de jocs. Com a estudiant, Dylan va treballar breument com a amfitrió del restaurant , 'com una manera de provar una nova experiència, treballant una mica per sota dels mitjans amb què estic acostumat, així com una manera de socialitzar i sortir de casa'. També en va comentar diversos Super Smash Bros tornejos. Cole i Dylan es van graduar el 2015.\nAquí és on divergen els seus camins. Tots dos germans es van esvair gairebé totalment de la vista del públic fins que Cole va sortir de la relativa obscuritat per jugar Riverdale Jughead Jones el 2017. A excepció del breu paper de Cole a Amics, era la primera vegada que els germans no compartien cap paper. Però Dylan sembla que està bé. Manté un presència enigmàtica a les xarxes socials , té un prat a Williamsburg i va protagonitzar un Camila Cabell music video .\nDylan (L) i Cole (R) el 2010\nBé! Aquesta és la part important. He determinat que hi ha tres maneres senzilles de diferenciar físicament els bessons Sprouse: les formes de les seves cares (la de Dylan és lleugerament més rodona), les altures (Cole és una mica més alta) i els colors del cabell. En el passat, tots dos han sacsejat cues de cavall rosses veritablement aterrants, però ara mateix Cole té els cabells emo de color marró fosc (perquè el personatge que interpreta és una cosa estranya, si no us n'heu adonat ), mentre que Dylan té el que presumiblement és el seu to natural de marró clar. Mireu la seva aparició pública més recent junts:\nDylan (L) i Cole (R) a principis d’aquest mes\nPerò és més complicat quan no es busca una comparació de banda a banda. Per a les imatges en solitari, hi ha un parell de trucs que cal recordar. Dylan té dues pigues a la part esquerra del coll, mentre que Cole en té dues a la dreta, gràcies aquest vídeo de muntatge fet per fans , amb una cançó de Michael Buble, per ajudar-me a esbrinar-ho. També tenen diferents marques de bellesa: Dylan té un talp sobre el llavi, i Cole en té un a la barbeta.\nLili Reinhart (L) i Cole Sprouse (R) a principis d’aquest mes\nProbablement, el primer que s’ha de saber sobre Cole Sprouse és que està sortint amb el seu interès amorós a la pantalla, Lili Reinhart, la Betty, amb el seu Jughead. Són feliços junts, sembla que sí! Lili té confirmat públicament que li agrada tenir relacions sexuals amb Cole, i gaudeixen publicant boniques fotos les unes de les altres a les seves xarxes d'Instagram.\nDylan també es dedica a un romanç de gran perfil, amb la model Barbara Palvin. Han posat per un dia de Sant Valentí IN coberta i tot.\nA més, als 11 anys, Dylan va sortir amb la seva estrella intermèdia Miley Cyrus durant 24 hores. 'Crec que ens vam conèixer al plató, vam sortir, i després va passar Nick Jonas i ja es va acabar', va dir explicat durant un Jimmy Kimmel aparença. El que podria haver estat.\nPersonalitats i interessos\nCole (L) i Dylan (R) el 2001\nCom suggeririen els seus orígens toscans, els dos bessons Sprouse són cultes en els seus interessos. Cole és un fotògraf experimentat i ha participat en diverses excavacions arqueològiques. Una vegada va desenterrar una màscara dionisíaca a Bulgària? Cole també té un toc de poesia: ell una vegada va escriure això oda a la seva mare: 'T'estimo, mare, ets la millor / Ets millor que la resta / I si algú ens desmunta / els punxaria repetidament al cor'.\nMentrestant, Dylan, que a la seva biografia d’Instagram es fa dir 'la versió humana de la stussy S', és un obsessiu del videojoc i mestre cerveser al seu propi prat hipster . Ell va dir BHG l'any passat li agrada 'ser pràctic amb el procés, fer una mescla, fer servir la paleta; aquestes coses poden semblar poc glamoroses per a altres persones, però m'ha encantat'. Prefereix actuar en papers cinematogràfics per televisió i només ho té vist un episodi de Riverdale .\nPer entendre realment les diferències crucials de personalitat entre Dylan i Cole, no busqueu més enllà de les declaracions autobiogràfiques publicades a la revista dels bessons. lloc web ja desaparegut el 2008. Aquí està Dylan:\n' Vaig néixer 15 minuts abans de Cole i encara ho faig servir per al meu avantatge: jajaja. M'encanta fer surf, fer surf de neu, jugar a videojocs, passejar amb el meu gos, Bubba, actuar i gairebé qualsevol cosa que faci diversió. No estic segur de si voleu escoltar una història divertida sobre Cole i jo, però aquí en teniu una de totes maneres. Un matí, la nostra escola plantava arbres nous. Jo hi jugava quan el nostre director va dir a tothom de la nostra escola que no ho fes. Vaig trencar un membre d'un arbre i vaig dir que Cole ho feia. Al matí següent a l'assemblea, quan tots els nens estaven asseguts, van anunciar el seu nom i va tenir problemes molt grans. El vaig deixar agafar la culpa durant un temps, però després li vaig dir al director que realment era jo. Per tant, em van colpejar amb un pal. Només bromejant !!! '\nentrevista amb Nicki Minaj i Miley Cyrus\n'Vaig néixer a Arezzo, Itàlia, 15 minuts després de Dylan, en un petit hospital anomenat Clinica Tanganeli. Ens va lliurar la senora Maggie, una llevadora que havia lliurat a mà almenys la meitat de la ciutat des de la Segona Guerra Mundial. M'encanten els animals. M’encanten els superherois. M'encanta fer surf de neu. Sóc molt extrovertit. Normalment sóc l’èxit de les festes. M’agrada la música rock. El que m’agrada a les noies és una personalitat divertida, no un fanàtic boig. M'agrada una noia descarada i que no es dedica a res de res; no és el tipus de noia que està tan preocupada per la seva aparença que s'ha de maquillar lliures.


Els Carabassa, la insòlita connexió peronista entre Barcelona i Buenos Aires\nActualització: 12.05.2022 - 17:44\nUna de les característiques més idiosincràtiques de l’Argentina és el peronisme, un moviment polític sense parangó capaç d’articular d’ençà de fa dècades, al voltant de la figura de Juan Domingo Perón (1895-1974), gairebé tot l’espectre ideològic. En l’auge i la consolidació del peronisme, vehiculat oficialment a través del Partit Justicialista, hi va tenir un paper destacat la seva segona dona, Eva Duarte, nascuda en el si d’una família humil el 1919 i convertida en primera dama del país durant la primera presidència de Perón (1946-1955). En aquesta posició, no es va estar d’exercir la seva influència en el terreny polític i va impulsar –amb tics populistes i autoritaris, segons algunes veus– mesures en favor dels més desvalguts i pel dret de vot de les dones. Per això, l’any de la seva mort, el 1952, fou reconeguda pòstumament “cap espiritual de la nació”.\nI per això, també, setanta anys després de la seva desaparició, encara hi ha, al barri de Palermo de Buenos Aires, un museu (amb restaurant temàtic inclòs) dedicat íntegrament a ella. Si el visiteu, a més dels materials, documents i objectes relatius a la vida, l’obra i el pensament de l’emblemàtica Evita, segur que també us sorprendrà un detall gens negligible: és emplaçat en un fastuós edifici prop del Jardí Botànic que és conegut popularment com la Casa Carabassa. El motiu d’aquest nom de ressonàncies tan nostrades és a causa de la família que el va fer construir al principi del segle XX, els Carabassa, originària del mas Can Carabassa de l’actual barri de la Font d’en Fargues de Barcelona i arribada a mitjan segle XIX a Buenos Aires de Portugal. Al consolat espanyol de Lisboa, precisament, va néixer el 19 de març de 1831 José de Carabassa, fill de Maria Julia Rogier i d’Antoni Pi de Carabassa, un diplomàtic barceloní que va exercir, entre més llocs, al Vaticà i a Portugal.\nA la mort del pare a Londres, José va decidir de traslladar-se a viure a Buenos Aires i es va convertir, en ben pocs anys, en una de les figures financeres més destacades tant a l’Argentina com a Anglaterra, on el van arribar a conèixer com el Rotschild de l’Amèrica del Sud. Després de treballar inicialment per a la casa comercial de la família Ocampo, una de les més distingides de l’època i amb la qual es va emparentar gràcies al matrimoni amb Felisa Ocampo y Silva, el 1860 va fundar al cèntric barri de Montserrat de la capital argentina el Banco Carabassa, amb seu a la cantonada dels actuals carrers de Reconquista i Perón, l’origen de la City porteña. Com a banquer, va ser un col·laborador important del govern argentí i va ajudar a finançar l’expansió industrial i comercial de la segona meitat del segle XIX. Però el 1891, en plenes turbulències econòmiques al país, José de Carabassa es va haver de desfer de l’entitat –absorbida pel Banco de Londres y Río de la Plata– i de l’icònic edifici central –adquirit pel Banco Alemán Transatlántico. L’emprenedor amb arrels familiars a Horta tan sols va sobreviure quatre anys a aquella venda traumàtica.\nLa vídua, Felisa Ocampo de Carabassa, amb qui havia tingut cinc fills d’ençà que s’havien casat, el 1858, va dedicar una bona part del seu temps i la seva fortuna a obres de caritat. I al principi del segle XX, la família disposava d’un espectacular xalet als afores de la capital i d’un gran edifici que havia fet remodelar per l’arquitecte Estanislao Pirovano al carrer de Lafinur. El 1948, quan ja feia set anys que cap Carabassa no hi vivia, la casa fou comprada per la Fundació Eva Perón per convertir-la primer en una casa de trànsit per a dones vulnerables, després en la seu de l’Institut d’Investigacions Històriques Eva Perón (1999) i finalment en el Museu Evita (2002). Però els escuts gravats en algunes de les finestres, tot i els més de vuitanta anys passats d’ençà del canvi de propietat, ens continuen recordant que som a la casa dels Carabassa.\nI una mica més: Així com la Casa Carabassa de Buenos Aires es manté oberta al públic gràcies al Museu Evita, la masia de Can Carabassa d’Horta també s’ha pogut mantenir protegida de l’asfixiant pressió urbanística barcelonina gràcies al fet que, d’ençà del 1956, acull el Col·legi de la Sagrada Família. I, com a curiositat, cal afegir que l’històric mas de la família Carabassa no és gaire lluny d’un dels últims barris de barraques de la ciutat, el de la Perona, enderrocat pocs anys abans dels Jocs Olímpics del 1992. El nucli es va formar l’any 1947, coincidint amb la visita a Barcelona d’Eva Duarte de Perón, de qui va prendre el nom.\nEva Duarte, amb Juan Domingo Perón.\nRetrat de José de Carabassa.\nOrnaments de ferro forjat a l'entrada de la Casa Carabassa, actual Museu Evita, a Buenos Aires.\nUna llar de foc de la Casa Carabassa a Buenos Aires.\nEscut de la família Carabassa a les finestres del Museu Evita de Buenos Aires.\nCan Carabassa, a Barcelona, és d'ençà del 1956 el Col·legi de la Sagrada Família d'Horta.


16 propostes per rellançar la col·laboració publicoprivada a Barcelona\nInici > Esdeveniments & Notícies > Barcelona Global News > 16 propostes per rellançar la col·laboració publicoprivada a Barcelona\nBarcelona Global ha presentat l'informe 'El repte de sumar per multiplicar: la col·laboració publicoprivada com a eix de transformació de Barcelona' fruit del Challenge en col·laboració publicoprivada organitzat al costat de l'IESE Business School.\nL'informe, elaborat per més de 50 socis de Barcelona Global recull 16 propostes en els àmbits de la cultura, la recerca, les Smart Cities, la salut i la inversió per rellançar la col·laboració publicoprivada i planteja la necessitat que aquesta torni a ser un motor de desenvolupament i creixement per a la ciutat, que tan clau va ser per al 'Model Barcelona'.\nEn aquestes 16 propostes es plantegen les tres eines on la col·laboració publicoprivada pot ser instrumental: (1) l'urbanisme i la gestió de terra i dels equipaments per articular polítiques de ciència, cultura, emprenedoria i salut; (2) mesures de fiscalitat que passen per la reforma de la Llei de Mecenatge a imatge de la nova llei francesa; i (3) models de gestió compartida en ciència, cultura, turisme, promoció de ciutat i atracció d'inversions.\nL'estudi ha estat coordinat per Pau Guardans, president de Barcelona Global; Xavier Vives, professor de l'IESE Business School i director de l'Public-Private Sector Research Center de l'IESE; Andreu Mas-Colell, president de l'BIST; Josep Maria Campistol, director de l'Hospital Clínic; Pilar Conesa, fundadora i CEO de Anteverti; Ainhoa Grandes, presidenta de la Fundació Macba; i Mateu Hernández, CEO de Barcelona Global.\nPau Guardans, president de Barcelona Global, subratlla que "l'administració i el sector privat i de la societat civil han viscut massa anys uns d'esquena als altres i ara, davant d'un nou cicle de governs municipals i metropolitans, cal posar l'accent no només a 'el què', sinó en el 'com es fan' els projectes i com es desenvolupen els reptes."\nLlegeix les 16 propostes aquí\nConsulta els articles publicats a la premsa\nBarcelona Global Challenge col·laboració... Anexos Barcelona Global Challenge Dosier prensa


El Cicle Retos té com a objectiu reflexionar sobre els reptes que les organitzacions, l’educació, l’economia i la societat en conjunt hauran d’afrontar en els pròxims anys, des d’una perspectiva que incorpori el valor de les experiències, els punts de vista i les realitats locals. A causa del context de la pandèmia, els seminaris es desenvoluparan de manera completament virtual. Les inscripcions són gratuïtes i obertes a tots els públics.\nEl pròxim dia 28 d’abril comença el Cicle Retos, una iniciativa de la Xarxa Territorial de la Universitat Oberta de Catalunya, que neix com a marc de reflexió per debatre sobre alguns elements crítics que afecten les nostres empreses i en la societat en el seu conjunt, des d’una perspectiva que incorpori el valor de les experiències, els punts de vista i les realitats locals. En un context tan complex com l’actual necessàriament s’ha de trobar la manera d’ordenar el pensament i per tant l’anàlisi i el debat. El cicle comença amb una sessió en format webinar sobre sostenibilitat i economia circular; seguit per tres sessions que van des del lideratge i organització del teletreball, la globalització i la digitalització de les organitzacions\nCadascun dels seminaris proposats té una estructura de diàleg entre professorat dels Estudis d’Economia i Empresa de la UOC amb experts vinculats a associacions o institucions de referència per a cadascuna de les temàtiques. Com explica el vicedegà dels estudis, Enric Serradell, «aquests diàlegs fluids ens ajuden a la difusió i sensibilització sobre temes de futur i d’actualitat que ens afecten a tots. Estem convençuts que el programa d’aquestes sessions no deixarà indiferent a ningú. Repensar les organitzacions és una manera de repensar també la societat en el seu conjunt, que juntament amb l’economia i l’educació conformen els quatre pilars del cicle Retos»\nA continuació, us presentem els quatre webinars sobre els desafiaments dels pròxims anys al voltant de la sostenibilitat, el teletreball, la globalització i la digitalització.\nLa sostenibilitat des de la responsabilitat social i l’economia circular\n28 d’abril de 2021, 19.00-20.30 h (CEST)\nAugust Corrons, director del Màster Universitari en Responsabilitat Social Corporativa i David Zabala, director general de Naturklima, la Fundació de Canvi Climàtic de Guipúscoa.\nAmb la col·laboració d’Impact Hub Donostia i presentat per la periodista d’ETB, Vanessa Sánchez.\nL’actual crisi sanitària, i la conseqüent crisi socioeconòmica que estem vivint, no fan més que posar en evidència la necessitat d’apostar per un desenvolupament plenament sostenible, en el qual convisquin els àmbits econòmic, social i mediambiental. Des de l’any 2015, amb l’adopció de l’Agenda 2030 de Nacions Unides, s’han aconseguit certs avanços en aquest sentit, tot i que encara molt lluny dels tan ambiciosos com necessaris reptes allà plantejats.\nLa responsabilitat social de les organitzacions és una eina clau i transversal per a l’avanç cap a la sostenibilitat, tenint cura i posant el focus d’atenció en les cinc grans dimensions d’impacte de les mateixes: l’econòmica, la social, la mediambiental, la laboral i la de bon govern. Una responsabilitat social que ha de ser gestionada tant en l’àmbit intern com extern, i tant en l’àmbit integral com integrat, garantint en tot moment la millora contínua. Una eina més específica empresarialment la trobem en l’economia circular, l’objectiu és la producció de béns i serveis al mateix temps que es redueix el consum i el malbaratament de matèries primeres, aigua i fonts d’energia.\nMés informació i inscripcions a la web del webinar Cicle Retos: La sostenibilitat des de la responsabilitat social i l’economia circular\n26 de maig de 2021, 19.00-20.30 h (CEST)\nEva Rimbau, profesora agregada de Recursos Humans i Organització a la UOC i directora del Màster universitari de Prevenció de Riscos Laborals, i Carmen Seisdedos, Carmen Seisdedos, Subdirectora d’Avaluació de Polítiques Públiques i Innovació a l’Institut Andalús d’Administració Pública.\nAmb la col·aboració de la Asociación de Mujeres en el Sector Público i presentat per Magda Trillo, directora del diari Granada Hoy.\nAl març de 2020, el confinament domiciliari imposat per la situació sanitària va convertir el teletreball, fins llavors una pràctica minoritària en la gran majoria d’empreses espanyoles, en la realitat laboral de milions de persones. Un fenomen que es va repetir a escala global. Al nostre país, la implantació del teletreball va obligar a centenars de milers d’empreses, de totes les mides, sectors i característiques a realitzar un procés de digitalització forçada amb impacte no només en els processos, sinó també en la forma d’organitzar el treball. L’impacte del fenomen va ser tal que govern, patronal i sindicats es van afanyar a aprovar una llei que ho regulés i més d’un any després el teletreball s’ha instal·lat en les nostres organitzacions.\nEls que el coneixen bé, alerten que el que ha passat des de març pot semblar teletreball, però no ho és, i que el camí per recórrer és encara llarg i ple d’obstacles. Moltes empreses no estan llestes des del punt de vista tecnològic per al treball en remot; les plantilles no tenen, en general, les habilitats informàtiques i de comunicació necessàries, i molts models de teletreball no fan sinó replicar ineficiències organitzatives i accentuen iniquitats pel que fa a rols de gènere. Però no només això, les xarxes de telecomunicacions estan repartides pel territori de manera irregular, i, de cara al futur, res fa pensar que la planificació urbanística, els sistemes de logística i distribució, el mateix sistema productiu estigui preparat per a unes organitzacions massivament deslocalitzades.\nNo obstant això, el teletreball és una realitat ja present i tot fa pensar que ha arribat per quedar-se. Davant d’aquesta situació quins reptes tenim al davant? Com adaptem els sistemes i els processos productius de les nostres organitzacions a la lògica del teletreball? És suficient l’actual llei? Com transformarà el teletreball les relacions laborals? Com transformarà les organitzacions? Seran compatibles aquests canvis entre si?\nMés informació i inscripcions al web del webinar Cicle Retos: Lideratge i organització en clau de teletreball\n16 de juny de 2021, 19.00-20.30 h (CEST)\nAlbert Puig, director del Màster universitari d’Anàlisi Econòmica, i Nieves Agreda, Subdirectora de la Cambra de Comerç, Indústria i Serveis de Saragossa.\nAmb la col·laboració d’Impact Hub Zaragoza i presentat per Álvaro Sierra, fundador i editor en cap d’Hoy Aragón.\nLa intensificació de la globalització econòmica a principis dels anys vuitanta del segle XX, vinculada als canvis normatius i tecnològics de moment, va conduir, a través d’un intens procés d’externalitzacions i deslocalitzacions, a la fragmentació extrema dels processos productius, configurant-se una producció global al voltant de les trucades cadenes globals de valor (CGV). La fortalesa d’aquestes cadenes es basa en l’eficiència de la logística i la velocitat del transport internacional que, en permetre l’eliminació dels inventaris i la producció en temps real, disminueix els costos de producció.\nL’economia convencional va convenir, a més, que aquest escenari constitueixi un camí eficaç per a la transformació productiva de les economies. Com més les empreses -especialment les PIMES- formessin part de les CGV, majors serien les seves possibilitats d’avançar cap a activitats productives de més valor afegit. Recentment, dos esdeveniments han sacsejat les dinàmiques de les CGV. En primer lloc, la Gran Recessió de finals de la primera dècada de segle XXI i, en segon lloc, l’explosió de la pandèmia de la Covid-19. Els canvis i disrupcions vinculats a aquests dos fets han posat de manifest que ni el bon funcionament de les cadenes ni la disponibilitat dels productes finals requerits en cada moment estan assegurats. L’anàlisi de les disrupcions en les cadenes generades per ambdós esdeveniments està estretament vinculat al debat sobre la sobirania productiva, col·locant a les CGV al centre del debat sobre el futur mateix de la globalització.\nMés informació i inscripcions al web del webinar Cicle Retos: Reconstruint la globalització: el futur de les cadenes globals de valor\n29 de setembre de 2021, 19.00-20.30 h (CEST)\nAgustí Canals, professor agregat dels Estudis d’Economia i Empresa de la UOC, i Joaquín Garrido, soci fundador de Clavei, empresa alacantina especialitzada en digitalització de les empreses.\nAmb la col·laboració d’ULab.\nEn 2021, la transformació digital no és només una oportunitat de negoci, és un procés imprescindible per garantir la competitivitat de qualsevol empresa o organització. La digitalització suposa canvis profunds en les organitzacions que van més enllà de la incorporació de les TIC i que signifiquen, per exemple, que la innovació i la millora contínua s’uneixin en la cultura organitzativa. La integració de la tecnologia en totes les àrees de l’organització ha de deixar de ser un objectiu en si mateix, per esdevenir una palanca de canvi que contribueixi a millorar l’experiència de client, l’optimització dels processos, els productes i els serveis, que ens permeti reinventar i repensar l’estratègia i la visió de l’organització.\nEn un context globalitzat, canviant i altament complex, la digitalització és l’eina clau per a la competitivitat de les organitzacions. Quins passos han de donar les organitzacions en l’actual context? Quins són els elements centrals de qualsevol estratègia de digitalització? A què desafiaments clau s’enfronten les organitzacions a casa nostra?\nMés informació i inscripcions al web del webinar Cicle Retos: Digitalitzar organitzacions competitives


Una exposició homenatja set dones de Tàrrega\nAmb plafons i fotos de les trajectòries professionals i personals\n© Pilarín Minguell i Josefina Vidal (segona i tercera per l'esquerra), amb les autoritats i les tècniques.\nHomenatjar dones destacades de Tàrrega tant per la seua trajectòria professional com personal. Aquest és l’objectiu de la iniciativa On són les dones targarines? que ahir va inaugurar al Museu Comarcal de l’Urgell, una exposició homònima dedicada a set dones rellevants al municipi durant el segle XX.\nComposta per plafons, fotografies i objectes personals, la mostra se centra en la biografia de la llevadora Maria Bernades Guardiola (1900-2000), la docent Alba Güell Roca (1900-1997), les germanes llibreteres Rosina (1921-2010) i Maria Teresa Pera Güell (1924-2012), l’artista Olga L. Pijoan (1952-1997), la locutora Pilarín Minguell (1926) i la poeta i política Josefina Vidal Morera (1932).\nL’edil coordinador de l’àrea de Polítiques de la Ciutadania, Jaume Folguera, va destacar que l’exposició “fa justícia” a les seues trajectòries.\nComissionada per Sonia Sans, Roser Miarnau i Mireia Fontanet, la mostra es pot visitar fins al 27 de maig i s’emmarca en una iniciativa que impulsa la regidoria de Polítiques d’Igualtat des del 2015 i que ja ha comptat amb un documental i tres contes biogràfics i infantils sobre aquestes dones (Alba Güell, Pilarín Minguell i Maria Bernades). El 17 d’abril es presentarà el quart conte dedicat a Josefina Vidal


Zefyros Apartments Illa de Creta Grècia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nDrapanias, Mithimna, Illa de Creta, Grècia, 73400 - Veure al mapa\nPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Kokkinon Metokhion, Zefyros Apartments és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Zefyros Apartments, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. L'hotel ofereix habitació familiar, instal.lacions de barbacoa per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara aire condicionat, calefacció, escriptori, insonorització, aparell de televisió per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. L'hotel ofereix meravelloses instal.lacions d'oci com jardí que faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Kokkinon Metokhion, el Zefyros Apartments és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.\nTots els tipus de viatgers (53) Parelles (34) Viatgers en solitari (1) Famílies amb infants petits (10) Famílies amb infants grans (5) Grups (4)


Sílvia Marsó arriba a Sant Julià amb un musical guanyador dels premis Broadway\nL'auditori Claror acollirà el 21 de febrer la representació de '24 horas en la vida de una mujer'\n2 min. Sant Julià de Lòria 13/02/2019 14:24\n651x366 El ministre conseller de l'ambaixada, Nicolás el Busto; l'ambaixador del Regne d'Espanya, Àngel Ros; el cònsol major, Josep Miquel Vila, i Josep Roig, conseller de Cultura, en la presentació de l'obra '24 horas en la vida de una mujer'. / M. R. F. El ministre conseller de l'ambaixada, Nicolás el Busto; l'ambaixador del Regne d'Espanya, Àngel Ros; el cònsol major, Josep Miquel Vila, i Josep Roig, conseller de Cultura, en la presentació de l'obra '24 horas en la vida de una mujer'. / M. R. F.\nL'edifici administratiu el Molí ha acollit aquest dimecres la presentació de l'obra '24 horas en la vida de una mujer', que forma part de la 54a Temporada de teatre de Sant Julià de Lòria i Andorra la Vella, i que es representarà el pròxim 21 de febrer a les 21.30 hores a l'auditori Claror. Una obra que, segons el cònsol major Josep Miquel Vila, "és un acte molt important, i que ajuda els valors humans". '24 horas en la vida de una mujer' serà representada en castellà. El format original, adaptat a musical i guanyador dels premis Broadway, va ser escrit l'any 1927 per l'escriptor austríac Stephen Zweig i, més endavant, als anys 1931, 1944, 1952, 1968 i 2002 es va estrenar a les sales de cinema.\nEl musical ens parla d'una dona que en només 24 hores d'existència viu un dia meravellós al mateix temps que terrible. Una viuda anglesa que s'enamora per atzar d'un diplomàtic polonès una nit a Montecarlo. Arran d'això, la protagonista, interpretada per Silvia Marsó, s'involucra en els problemes del seu enamorat en un seguit d'actes inesperats i inestables. Marsó ha participat en sèries televisives de gran renom, com 'Velvet' o 'Gran Hotel', i al cinema, produccions com 'La madre muerta', de Juanma Bajo Ulloa, o 'Amor, curiosidad, prozac y dudas', de Miguel Santesmases, són algunes de les més destacades que figuren dins de la seva trajectòria.\nEl conseller de Cultura lauredià, Josep Roig, ha transmès que "els actors senten una gran vinculació amb els seus personatges", i ha afegit que "familiars directes d'alguns d'ells coneixen de primera mà alguns dels problemes que es reflecteixen en l'obra". Per la seva banda, l'ambaixador espanyol, Àngel Ros, ha dit que "és un plaer poder col·laborar en aquests esdeveniments, i que existeixi una temporada de teatre a Andorra és molt bonic".\nPel que fa a la resta de membres que conformen el musical són el director Ignacio Garcia, el director musical Josep Ferré i els actors Felipe Ansola i Germán Torres.\nMúsica de gralles per descobrir Escaldes-Engordany\nMans, rostres, deesses i follets al Bosc Viu d'Ordino\nLa música mostra que l'important és l''ara i l'aquí'\nEl ministre de Salut defensa l'aportació de Piqué en la gestió del SAAS per a la...\nEl conveni entre el Govern i la Federació de caça i pesca preveu alliberar 1.000...


Nom: CENTRAL ELÈCTRICA VINYALS\nAdreça: Ctra. de Sant Llorenç Arenes\nLocalització: Flaçà (Gironès)\nNúm. Registre / Catàleg: 11631-I\nData Disposició: 24/07/2007\nData publicació: 27/11/2007\nRafael MASÓ i VALENTÍ Arquitecte\nEdifici industrial de planta rectangular, amb dues plantes i soterrani, coberta de teula a dues vessants i un extrem acabat en forma de torres amb la coberta a tres vessants. Tot el conjunt presenta grans ràfecs construïts amb cairats i rajola ceràmica. Les parets són arrebossades excepte el sòcol fet amb pedra. Hi ha grans obertures amb arc de mig punt.\nA la central hi ha una placa que especifica les dades de realització de l'edifici: les obres foren iniciades el juliol de 1920, la maquinària s'instal·là el setembre de 1922, fou inaugurada el 16 de juliol de 1923. El seu promotor fou Don Bonaventura de Vinyals a qui també es deu la reconstrucció de la sèquia que porta les aigües a aquesta central. Aquesta important obra possibilità el regadiu a Celrà, Bordils, Sant Joan de Mollet i Flaçà. Des de l'any 1960 també es rega a Juià.\nAquesta sèquia s'inicia a Campdorà i pren les aigües del Ter. Els seus precedents es remunten a l'any 1748. Amb la reconstrucció de la presa es convertiren en terres de regadiu moltes vessanes de secà dels esmentats municipis. Avui es propietat de la A la central hi ha una placa que especifica les dades de realització de l'edifici: les obres foren iniciades el juliol de 1920, la maquinària s'instal·là el setembre de 1922, fou inaugurada el 16 de juliol de 1923. El seu promotor fou Don Bonaventura de Vinyals a qui també es deu la reconstrucció de la sèquia que porta les aigües a aquesta central. Aquesta important obra possibilità el regadiu a Celrà, Bordils, Sant Joan de Mollet i Flaçà. Des de l'any 1960 també es rega a Juià.\nAquesta sèquia s'inicia a Campdorà i pren les aigües del Ter. Els seus precedents es remunten a l'any 1748. Amb...


3. La interpretació espiritual de l’evolució | deltoni matèria\nLa teoria cristogènica\nLa teoria cristogènica és una teoria elaborada per Theilhard de Chardin, un teòleg i científic catòlic, que vol completar la teoria evolucionista des del punt de vista creient, és a dir, vol fer lligar les afirmacions de la ciència amb les afirmacions de la fe.\nSegons la ciència, l’evolucionisme no té cap sentit ni finalitat, la vida no evoluciona cercant un determinat fi i, per tant, l’evolució no persegueix cap objectiu últim. D’altra banda, segons la fe la nostra vida troba un sentit i una finalitat en Déu. Per en Theilhard de Chardin es tracta de relacionar aquestes dues premises de la manera següent: l’evolució de la vida humana arrenca del que és purament natural o material (és a dir, l’alfa, els inicis i els origens) i, a poc a poc, tendeix a una espiritualització, va adquirint capacitats impròpies d’un animal no racional i en va desenvolupament d’altres que fan ser la persona més espiritual (es dirigeix cap a l’omega, el final, l’objectiu), convertint-la en un ésser dotat d’ànima que ha d’arribar a la perfecció en Crist.\nSegons aquesta nova teoria l’evolució tindria una finalitat i un sentit: arribar a compartir l’esperit de Crist, ser com Crist. És el que s’anomena la interpretació espiritual de l’evolució.\nLa ciència i la religió\nEn l’obra del pare Teilhard “El medi diví” es vol lligar els dos extrems d’una corda, el científic i el religiós. El llibre vol reflexionar sobre el lloc que ocupa l’home dins del cosmos, un lloc entremig del cel i la terra, perquè l’home és matèria i esperit i pertany a un doble horitzó mundà i ultramundà. Si es suprimia un dels dos extrems es negaria l’home mateix: l’home necessita de la seva condició terrenal i també té necessitat del sentit que li proporciona la transcendència infinita de l’esperit. La veritat de l’homeés la doble pertinença a Déu i al món. Cal interessar-se per les coses del món, però fent-les dependre absolutament de la presència de Déu en elles. Només amb aquest plantejament el cristià arriba a ser alhora el més compromès i el més deseixit dels humans.\n“El progrés de l’Univers i especialment de l’Univers humà, no està en competència amb Déu, ni té res a veure amb una escampadissa baldera de les energies de les quals som deutors. A mesura que l’Home sigui més gran, com més unida estigui la Humanitat, i més conscient i mestressa sigui de la seva força, més bella serà la Creació, més perfecta l’adoració, i el Crist trobarà, per a les seves extensions místiques, un Cos més digne de la ressurrecció. En el Món no pot haver-hi dos cimals, com tampoc no pot haver-hi dos centres en una circumferència. L’Astre que el Món espera, sense saber-ne encara pronunciar el nom, sense apreciar-ne exactament la veritable transcendència, sense ni tan sols distingir els més espirituals, els més divins dels seus fulgors, és per força el mateix Crist que nosaltres esperem. Per tal de desitjar la Parusia, n’hi ha prou de deixar glatir dins nostre, cristianitzant-lo, el mateix cor de la Terra” (p. 172)\nAixí doncs, la vida de cada dia, amb els seus daltabaixos, alegries i patiments, pot assolir un valor diví sense deixar de ser humana. El gran ideal espiritual del pare Teilhard es troba aquí probablement, en l’espiritualització de l’acció: cal santificar l’activitat i la renúncia, cal saber dominar el desenvolupament i la passivitat humanes. Qualsevol acció humana, si és honesta, pot esdevenir una pregària que col.labora amb l’acció creadora de Déu. Déu es fa proper i accessible en cadascuna de les accions, de les tasques i activitats que l’home duu a terme.\n“Déu és la punta del meu pic, de la meva ploma, del meu pinzell, de la meva agulla, del meu cor, del meu pensament. Només portant fins al seu darrer fi natural el tret, el cop, el punt en el qual estic enfeinat, copsaré el Fi últim vers el qual tendeix el meu voler profund” (p. 44).\nEl cristià no ha de defugir de cap manera el seu compromís amb el món. En qualsevol dels àmbits -el pensament, l’art, la política, el comerç, la indústria, la investigació, etc.-, la contribució de cada creient en Crist és absolutament indispensable per a la realització del Regne de Déu, que és aquell que es va fent sota l’influx d’aquella Energia que és capaç de transformar- ho tot amb vista a la plenitud de l’Univers.\nActivitat: Comentari de textos de “El medi diví”\nDóna la teva opinió sobre els textos anteriors. Què diuen sobre la importància de l’acció i de les activitats humanes? Et sembla que els cristians (l’Església) han d’actuar i comprometre’s en tots els àmbits de la vida humana?


L'ACA recuperarà el rec Comtal de Montcada a Barcelona per fer front a la sequera\nEl rec Comtal, que des de l'edat mitjana i fins fa només vint anys va portar aigua del Besòs fins a Barcelona, tornarà a cobrir un 3% de la demanda d'aigua de boca de la ciutat. Ho farà d'aquí a tres mesos, dins de les mesures d'emergència previstes per afrontar la sequera. És una de les portades d'aigua que feia anys que no s'utilitzaven i que ara es recuperaran. El cabal d'aquesta sèquia històrica neix d'una mina de Montcada, i circula per indrets molt poc coneguts de Barcelona.\n17/02/2008 - 15.33 Actualitzat 17/02/2008 - 17.54\nEl rec Comtal va portar bona part de l'aigua de Barcelona al llarg de mil anys. Circulava a cel obert els dotze quilòmetres des de Montcada fins a la ciutat. Ara només en queden visibles alguns trams a Vallbona, el més remot dels barris de Barcelona. Aquí, l'aigua de la sèquia rega els últims grans camps agrícoles que queden a la ciutat.\nLi diuen la Ponderosa: vuit hectàrees d'horta molt cuidada a la vora del Besòs. Són les últimes terres encara supervivents d'un ric paisatge agrícola que ha anat engolint el creixement de la ciutat. Tot això podria desaparèixer aviat pel traçat de l'AVE, i sobretot pels fins a dos mil habitatges previstos en la planificació que ara es concretaran com a àrea residencial estratègica.\nPerò la preocupació immediata és la de tota la vida: que no falti l'aigua per als camps.\nEl rec Comtal neix d'una mina molt extensa que treu aigua de l'aqüífer del riu Besòs, a Montcada. Al llarg dels segles, l'aigua va ser causa de litigis entre les autoritats, els propietaris i els regants. Com que sovint escassejava, a finals del segle XIX el municipi de Barcelona va crear el complex de la casa de les aigües de Montcada, ara restaurat pel seu gran valor com a patrimoni industrial. Uns grans pous d'extracció, accionats amb bombes a vapor, afegien cabal al subministrament de la mina.\nEl rec Comtal alimentava molins, indústries i terres agrícoles. Definia un paisatge rural que en barris com Sant Andreu va resistir fins a la marea constructiva dels anys seixanta. La urbanització va trencar la continuïtat del canal. Ara, després de regar els camps de Vallbona, s'aboca al Besòs sense més profit. Davant la sequera, l'Agència Catalana de l'Aigua i Aigües de Barcelona connectaran el rec amb la planta potabilitzadora del Besòs. L'aigua de Montcada, que durant segles va alimentar moltes fonts de Barcelona, tornarà a arribar a la ciutat. A partir del mes de maig, cobrirà un 3% de les necessitats d'aigua potable.\nBarcelona tornarà a beure del rec Comtal


Curs e-learning ICAB sobre la nova Llei de contractes del sector públic. Edició abril 2018\nEl dia 9 de març entrarà en vigor la nova Llei de contractes del sector públic. El nou text és conseqüència de la transposició de les Directives del Parlament Europeu i del Consell, 2014/23/UE i 2014/24/UE, de 26 de febrer de 2014. Finalitza així la convivència que fins ara hem tingut entre el Reial Decret Legislatiu 3/2011, de 14 de novembre, pel qual s’aprova el text refós de la Llei de Contractes del Sector Públic i l’efecte directe de les citades directives. El principal objectiu d'aquest curs on-line és conèixer les novetats introduïdes per la nova llei.\nQUÈ ÉS E-LEARNING ICAB?\nLa plataforma e-Learning ICAB és un espai d’aprenentatge i comunicació a distància desenvolupat amb una finalitat formativa i que se serveix de les Tecnologies de la Informació i la Comunicació (TIC) i Internet.\nAmb aquest model d’aprenentatge, que combina la formació a distància amb alguna sessió presencial, es vol donar possibilitats de formació a totes aquelles persones que pels motius que sigui, no puguin desplaçar-se fins les aules de l’ICAB.\nSi necessiteu més informació, podeu contactar amb el Departament de Formació del Col·legi o enviar un e-mail a elearning@icab.cat


Com treure pàgines d'un PDF amb aquestes eines gratuïtes | creatius Online\nCom treure pàgines d'un PDF amb aquestes eines gratuïtes\nEncarni Arcoya | 04/07/2021 08:00 | Trucs\nImagina que acabes de fer un pdf per a un client amb un pressupost, amb un projecte ... I de sobte et crida abans de manar-li i et diu que hi ha un canvi. Això implica que una o dues fulles de la teva PDF hauries eliminar-les. però, ¿Com treure pàgines d'un PDF si no tens el document original?\nAixò pot passar, i t'enfrontes a dues opcions: o bé repeteixes el document perdent hores i hores a tornar a fer-ho; o utilitzar pàgines o programes que t'ajuden a eliminar una pàgina de PDF sense necessitat d'haver de fer res més i en qüestió de minuts. Et és més atractiva aquesta idea? Doncs pren nota perquè anem a ensenyar-te a treure pàgines d'un PDF fàcilment.\n1 Per què treure pàgines d'un PDF?\n2 Com treure pàgines d'un PDF\nPer què treure pàgines d'un PDF?\nNormalment, quan fas un PDF no el construeixes directament en aquest format sinó que utilitzes un editor de text per crear el document i un cop fet, en lloc de guardar-lo en doc o similar extensió, ho fas en un PDF.\nEl problema dels PDF és que en molts ordinadors els programes que es tenen són només per a visualitzar el document, però no pots editar, esborrar parts, inserir imatges o, com en aquest cas, treure pàgines d'un PDF. I això és un problema.\nQuan cal refer aquest document, o quan cal modificar-lo, es necessita un control ple de tot el que forma part de la mateixa, perquè pot donar-se el cas que hi hagi de treure pàgines que ja no serveixen, o que han quedat obsoletes.\nPer això és important comptar amb programes o eines ja que, del contrari, i si no has estat previsor i guardat una còpia en doc o similar d'aquest document, hauràs de tornar a fer-ho de zero (o usar convertidors de PDF a doc, encara que desmaqueten el document).\nCom treure pàgines d'un PDF\nAra que entens els motius pels quals has de conèixer eines per treure pàgines d'un PDF, és hora que et parlem de diverses opcions que pots plantejar-te. El millor és que provis algunes solucions de les que et parlem ja que així podràs trobar la que més s'adapti als teus gustos o la que millors resultats et doni.\nLa primera opció que et donem és Adobe Acrobat. I sí, no és gratis però hem volgut posar-la perquè té un període gratuït de prova, i pot ser el moment ideal d'utilitzar quan has tenint aquest error i no tens l'original. A més, és la millor eina per treballar amb PDF i si pots fer-la servir per treure pàgines d'un PDF fàcilment sense que es toqui la resta de el document, molt millor.\nPer a això, descarrega't el programa i activa la prova gratuïta. A continuació, obre el programa i obre l'arxiu PDF de la ubicació en la qual el tinguis.\nPrem en Miniatura de pàgina. Estarà a la columna de l'esquerra però, si no us surt, dóna-li a Veure-Mostra / Amaga-Panells de navegació-Miniatures de pàgina.\nPrem la tecla Ctrl. Ara, amb el ratolí, selecciona quines pàgines vols treure. Finalment, a la part superior de el panell de miniatures, dóna-li a Elimina.\nI ja estarà fet tot. Només hauràs de guardar el document i tindràs el resultat llevant aquestes pàgines.\nAquí et deixem un altre programa que pots utilitzar per treure pàgines d'un PDF fàcilment. De fet, no només pot eliminar pàgines, sinó que podràs editar text, convertir-lo, combinar-, dividir un PDF ... Per tant, és una de les eines més completes que existeixen.\nAra bé, tingues en compte que només el pots utilitzar en Windows. No està disponible per a altres sistemes operatius.\nUna eina que va precisament a el problema de què ens estem ocupant, que és el de treure pàgines d'un PDF, és aquesta. Elimina les pàgines que no es volen de manera molt fàcil ja que et mostra les pàgines i només has de seleccionar aquelles de les que et vols desfer per llevar-les de el document.\nAquest pot ser un dels programes més eficaços, sobretot si has de esborrar moltes pàgines i necessites visualitzar abans perquè no hi hagi error i esborris una cosa que no hauries.\nUna altra de les eines per treure pàgines d'un PDF és aquesta, que no només serveix per a esborrar pàgines sinó que també reordena les pàgines i divideix el PDF. Et permet fins i tot crear marcadors i extreure pàgines en arxius separats (Per si no vols perdre aquestes pàgines que vas a eliminar).\nEn aquest cas, realment no és un programa del que anem a parlar, sinó una web que t'ajudarà a treure pàgines d'un PDF fàcilment. Per a això, has d'anar a la pàgina web i clicar a la secció Split PDF, que és retallar un pdf.\nNecessites pujar a la seva plataforma teu document (Si és molt important i conté dades privades, hauries utilitzar altres mètodes ja que aquí perds el control de el document i no saps el que pot passar). Un cop el tinguis, el web et oferirà una visual de totes les pàgines del document. Ara, només has de seleccionar les pàgines que sí vols conservar i deixar sense marques les que vas a eliminar. Un cop acabat, només has de donar-li a Split PDF! i en uns segons apareixerà un nou PDF per descarregar-lo i comprovar que ho has fet bé.\nA l'no tocar el PDF, el resultat que baixeu hauria de ser igual a l'original excepte per la no existència d'aquestes pàgines que has eliminat. Però tota la resta hauria de quedar en el mateix lloc.\nCom veus, hi ha moltes eines que pots utilitzar per treure pàgines d'un PDF. Però el millor, sobretot si et passa molt sovint, és que, a l'hora de guardar el document, ho facis tant en format de document com a PDF. D'aquesta forma podràs resoldre el problema molt més ràpid fins i tot i tindràs una "salvaguarda" pel que pugui passar amb el PDF, o si necessites fer canvis en un futur (a curt o llarg termini).\nRuta completa cap a l'article: creatius en línia » General » Trucs » Com treure pàgines d'un PDF amb aquestes eines gratuïtes\nMandales per pintar gratis i llistes per descarregar\nCom dissenyar la portada i contraportada del llibre


Diván del Escriba: PERIFÈRIA\nVisc a la vorera de la gespa dissecada de l’ombra, vençut de dorments\ni raïls, de cossos que sacsen els seus dubtes per no caure en traça ni en almoina.\nEns farta la vida des de fotografies boniques.\nIncomoda la filantropia de les túniques i els cors postissos, a la vora\nde certa patologia; la vertadera pobresa no es viu en els extramurs\nde la història, sinó en la càries de l’arqueologia.\nTorne al niu penjant del ràfec dels espills; tant pesa ací la pàtria,\nque ens devora com la misèria.\n(Són distants fins i tot els arrels o les branques. Toquem la fossa del cel, descolorida en el seu cos, cansada de tant de perir.)\nA vegades somiem desperts amb l’aurora; però la soledat toca la boca i clama.\nHi ha estimballs amargs que roseguen el paisatge, preceptes, morts anònimes,\nButxaques mutilades i setmanes cansades. I andròmines sense un destí fiable.\nDavant del fil del sèpia, la transparència és vidre fosc.\nSovint no hi ha horari per a impregnar-se de rovell: l’erm\nés ventúria de ferides, semblant de molts monuments amb residus mastegats.\nNingú no existeix al bressol damunt de l’albelló.\nNingú en el bolic corromput d’insectes.\nAl capdavall ací som: continuem ascendint dins de la gàbia.\n(Son distantes hasta las raíces o las ramas. Tocamos la fosa del cielo,\ndescolorida en su cuerpo, fatigada de tanto perecer.)\nPublicado por André Cruchaga en 3/10/2015 06:36:00 p. m.


Presentació dels subsidis de l’Any Sant de la Misericòrdia en català | Blog de Cáritas Barcelona\nInstitucional / 06/05/2016\nPresentació dels subsidis de l’Any Sant de la Misericòrdia en català\nEl passat dimecres 4 de maig, el Centre de Pastoral Litúrgica va presentar l’edició en català dels vuits llibres sobre la misericòrdia publicats pel Consell Pontifici per a la Promoció de la Nova Evangelització.\nLa presentació del material, promogut pel Pontifici Consell per a la Nova Evangelització i publicat en català pel Centre de Pastoral Litúrgica, s’ha ofert a l’acte “Viure la Misericòrdia: de la teoria a la pràctica” amb la participació d’Eduard Sala, cap d’Acció Social de Càritas de Barcelona, i, les persones que han traduït al català els subsidis.\nL’edició catalana té l’objectiu d’ajudar “a viure l’Any Sant de la Misericòrdia”. Els vuit subsidis, presentats a la parròquia de Santa Madrona de Barcelona, van des de les paràboles de la misericòrdia, els sants, els papes o les obres corporals i espirituals.\nL’arquebisbe de Tarragona i president de la Tarraconense, Jaume Pujol va iniciar la presentació afirmant que aquests “són uns llibres destinats principalment a totes aquelles persones que han de preparar o dirigir una celebració litúrgica durant aquest any sant de la misericòrdia”. Pretén mostrar aquests elements que es poden adaptar “per tenir sempre present la misericòrdia de Déu.”\nLa presentació va finalitzar amb la xerrada reflexiva d’Eduard Sala, cap d’Acció Social de Càritas Barcelona, que va esperonar els assistents a concretar la misericòrdia a la vida quotidiana. Com canviaria la nostra vida si perdonéssim? Com canviaria la nostra vida si demanéssim perdó? Com canviaria la nostra vida si ens perdonéssim nosaltres mateixos?\nAl voltant de 800 persones participen de la Caminada Popular al Parc de Collserola\nCOMUNICAT: NO A L’ACORD UNIÓ EUROPEA-TURQUIA EN 4 PUNTS


Virtus Unita ataca frontalment els demòcrates\nVirtus Unita carrega durament contra la gestió del Govern\nEl grup d’opinió critica frontalment les polítiques en sanitat i en inversió\nEls membres Josep Duró, Albert Font i Josep Antoni López Alcántara.\nEl grup d’opinió crític amb DA Virtus Unita, que està format per ex-representants polítics i càrrecs actuals, va publicar ahir al vespre un comunicat per carregar durament contra les polítiques dutes a terme per part del Govern de DA. En l’escrit, Virtus Unita acusa els taronja per anunciar mesures sanitàries “electoralistes i demagògiques”, que han fet incrementar el dèficit de la CASS i de l’executiu. A més, critiquen que s’atorguin massa subvencions i posen en dubte les mesures aplicades recentment, com són la del metge referent i la de la història clínica compartida.\nA més, el grup d’opinió també rebutja la política d’inversió estrangera que ha fet l’executiu de Toni Martí i la titlla de “nou fiasco estrepitós”. En el mateix document, Virtus Unita fa una aposta per construir un aeroport al país i per enllaçar el Principat amb tren cap a França per tal que Andorra “esdevingui més atractiva per a nouvinguts amb la intensió d’acomodar-se durablement al país”. L’aposta d’aquesta agrupació és atreure més residents passius i les seves famílies gràcies a la baixa fiscalitat, a la millora del sistema educatiu amb escoles internacionals i a un marc paisatgístic “meravellós”.\nVirtus Unita també destaca negativament el descens de l’economia i del comerç en els últims anys. El grup considera que “durant una colla de decennis”, el país anava en augment i creixia sense aturador per obra i gràcia d’un progrés inesperat, mai somiat”. “[Era] Una era de vaques grasses ben alimentades, en part, per un creixement notable de la pràctica del contraban”, etziba el grup en el seu comunicat.\n#8 Quiero ser Ministro y no puedo\nVirtus Unita si voleu opinar sobre la politica al Gabon encara us escoltarem una mica.\nBé va dir..Andorra passa per Unita + Nomen. I ja poden dir el que vulguin els súpers fatxetes progrés perquè per una Andorra millor, no hem de votar res del que estem acostumats i canviar cares. Mes progre aquests dos amb visió d'una Andorra millor que DA, Ld'A, PS i històries...\nEl partit de Nomen és l única alternativa per donar-li a Andorra tota la dignitat perduda al llarg d aquests anys... Idees clares és el que fa falta i que respectin el programa electoral!\nDemagògia la vostra va dir..Criticar per criticar... posar en dubte avenços com la història clínica compartida (necessària per l'atenció multidisciplinar i integral del pacient en medicina) i el sistema de metge referent (cal un filtre del metge capçalera per un bon funcionament dels sistemes mèdics especialitzats) demostra el total desconeixement de com funciona un sistema sanitari... demagògia barata de la bona...\nTotalment d'acord amb vostè, gentussa com aquesta és la que realment perjudica el país. Encara es pensen que podem viure passant fardos de tabaco a l'esquena i munyint quatre vaques.\nEvolucionar o morir senyors.\nYA, YA,- ABANS QUE VE - AL RASCA LAS BUCHAQUES ARA NO?.\nUn moment. Lo de àrbitre no ho feia el senyor Vives? "no és por malmeter" però al final al terreny de joc hi haurà més pitos que gent jugant!\npd:hohohho mira que m'ha quedat rebé.\n#2 Demagògia la vostra\nCriticar per criticar... posar en dubte avenços com la història clínica compartida (necessària per l'atenció multidisciplinar i integral del pacient en medicina) i el sistema de metge referent (cal un filtre del metge capçalera per un bon funcionament dels sistemes mèdics especialitzats) demostra el total desconeixement de com funciona un sistema sanitari... demagògia barata de la bona...\nAndorra passa per Unita + Nomen. I ja poden dir el que vulguin els súpers fatxetes progrés perquè per una Andorra millor, no hem de votar res del que estem acostumats i canviar cares. Mes progre aquests dos amb visió d'una Andorra millor que DA, Ld'A, PS i històries...


El Sant Jordi a València homenatja Ovidi Montllor entre roses i llibres - VilaWeb\nDijous 23.04.2015 21:35\nEl centre Octubre acull una lectura de textos d'autors valencians actuals i recorda el cantant alcoià amb motiu del 20è aniversari de la seva mort\nLa Diada de Sant Jordi s'ha celebrat a València amb un acte commemoratiu al centre Octubre que ha tingut el cantant Ovidi Montllor com a protagonista amb motiu del 20è aniversari de la seva mort. Amb el lema 'Ja no ens alimenten molles', Acció Cultural del País Valencià (ACPV) i l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (AELC) han retut homenatge al cantant i actor lliurant a la filla de l'artista alcoià, Helena Montllor, una escultura commemorativa. L'Octubre ha acollit, com és tradicional, una paradeta de venda de roses i així comllibres. Una representació d'escriptors valencians ha llegit una selecció dels seus propis textos per donar visibilitat a la literatura en català al País Valencià.\nEn aquest sentit, i abans de començar l'acte, el secretari general d'Acció Cultural del País Valencià, Toni Gisbert, ha dit que l'entitat 'està fent el que ens pertoca, que és promoure la llengua i la cultura'. Gisbert ha posat l'accent en la bona salut de la literatura en català al País Valencià 'malgrat les condicions' polítiques i econòmiques.\n'Si les condicions fossin només un poc més favorables si els nostres responsables feren servir la llengua del país', ha dit, 'no és difícil d'imaginar que podria passar'.\nEl portaveu de l'Associació d'Escriptors en Llengua Catalana (AELC), Francesc Mompó, ha assenyalat en la seva intervenció inicial que aquest 23 d'abril a València 'és un dia normal perquè tots vosaltres esteu aquí al bell i mig del cap i casal celebrant el dia de llibre i fent-ho en la llengua dels nostres avantpassats, el valencià, el català de tots'. Mompó ha agraït en nom de l'AELC que tants escriptors hagin respost a la crida.\nSeguidament, autors com Juli Alandes, Pep Alfonso, Xavier Aliaga, Carme Arnau Orts, Josep Ballester, Núria Cadenes, Esperança Camps, Antoni Defez, Josep Domingo, Joan Femenia, Isabel Garcia Canet, Octavi Monsonís o Josep Manel Vidal, entre altres, han llegit textos propis per espai d'un minut cadascú.\nL'acte, conduit per Pepa Alós, ha continuat amb el moment emotiu del record a Ovidi Montllor. La filla de l'artista, Helena Montllor, ha rebut de mans de l'AELC una escultura en record del cantant pel 20è aniversari de la seva mort. Montllor ha agafat la paraula per agrair l'homenatge i ha definit el seu pare com 'un home que es va fer a ell mateix, tímid, molt treballador, crític amb la societat, àcid i amb una ironia molt fina que li agradava cultivar i amb una gana immensa de cultura'.\nLa filla del cantant ha afegit que si el seu pare continués viu continuaria amb 'un esperit creador imparable' però 'la vida, com deia ell, va com va, us vull donar les gràcies per mantenir viu el seu record'.\nEl cantant Andreu Valor ha interpretat algunes de les cançons de l'Ovidi Montllor en un acte on les taules han estat presidides per un gran pa en consonància amb el lema 'Ja no ens alimenten molles'.\nAl llarg de la commemoració i de la Diada de Sant Jordi, centenars de persones han fet compres de llibres a la llibreria 3 i 4 del centre Octubre així com de roses a una paradeta habilitada especialment per a l'ocasió. Es tracta del quart any consecutiu que l'Octubre acull aquesta commemoració del dia del llibre i la rosa.


Partit ajornat fins al 3 de març.\nClot B – FS Unión Llagostense B\nEl FS Unión Llagostense B, que ocupa el penúltim lloc de la Primera Nacional amb nou punts, visitarà aquest cap de setmana el Clot B, que és quart per la cua amb 12 punts.\nEscola Pia Granollers – HC Vallag\nPartit ajornat fins al 25 de febrer.\nPoblenou C – Joventut Handbol masculí\nEl sènior masculí del Joventut Handbol la Llagosta ocupa la setena posició del grup B de la Tercera Catalana amb 16 punts, que dona dret a disputar la promoció d’ascens. El proper duel dels llagostencs serà demà dissabte a la pista del Poblenou C, que ocupa el novè lloc amb 15 punts.\nEl CE la Llagosta té jornada de descans.


Els àgnats (Agnatha, del grec a, 'no' i gnáthos, 'mandíbula') formen una superclasse parafilètica dins l'embrancament dels cordats i els subfílum dels vertebrats; són un tipus de peixos sense mandíbules, com indica el nom que deriva del grec.\nLa majoria de les espècies d'àgnats s'han extingit; actualment, només sobreviuen llamprees (Petromyzontidae) i mixinoïdeus (Myxinoidea). Es coneixen un centenar d'espècies actuals i són els últims representants actuals d'aquells primitius animals del paleozoic, que van sorgir fa uns 510 milions d'anys, a començaments del període ordovicià, i que van ser molt abundants fins a la seva desaparició fa uns 370 milions d'anys, a finals del devonià.\nAquests animals continuen alimentant-se d'una manera molt primitiva, que no es dóna en la resta de vertebrats; són hematòfags en el cas de les llamprees, i necròfags en el cas dels mixinoïdeus. Habiten en les aigües temperades d'ambdós hemisferis, i en les aigües més fredes del tròpic.\nDurant dècades, es van admetre dos grups:\nCiclòstoms, que inclou les llamprees i els mixinoïdeus.\nOstracoderms, ja extints.\nAvui, ambdós són considerats també parafilètics i se'ls ha dividit en 12 classes, de les quals 9 estan extintes:\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Àgnats&oldid=22275429»\nLast edited on 8 nov 2019, at 12:03


Gilman (Illinois) - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n40° 46′ 00″ N, 87° 59′ 32″ O / 40.766666666667°N,87.992222222222°O / 40.766666666667; -87.992222222222\nGilman és una població dels Estats Units a l'estat d'Illinois. Segons el cens del 2000 tenia una població de 1.793 habitants.\nSegons el cens del 2000, Gilman tenia 1.793 habitants, 739 habitatges, i 472 famílies. La densitat de població era de 328,1 habitants per km².\nDels 739 habitatges en un 27,7% hi vivien nens de menys de 18 anys, en un 49,7% hi vivien parelles casades, en un 10% dones solteres, i en un 36,1% no eren unitats familiars. En el 32,7% dels habitatges hi vivien persones soles el 17,7% de les quals corresponia a persones de 65 anys o més que vivien soles. El nombre mitjà de persones vivint en cada habitatge era de 2,35 i el nombre mitjà de persones que vivien en cada família era de 2,98.\nPer edats la població es repartia de la següent manera: un 23% tenia menys de 18 anys, un 8,1% entre 18 i 24, un 25,1% entre 25 i 44, un 23,4% de 45 a 60 i un 20,4% 65 anys o més.\nLa renda mediana per habitatge era de 36.450 $ i la renda mediana per família de 46.016 $. Els homes tenien una renda mediana de 32.188 $ mentre que les dones 18.875 $. La renda per capita de la població era de 17.396 $. Aproximadament el 7,3% de les famílies i el 9,9% de la població estaven per davall del llindar de pobresa.\nAshkum (13 km)\nBuckley (19 km)\nDanforth (6 km)\nOnarga (6 km)\nPiper City (17 km)\nThawville (14 km)\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Gilman\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Gilman_(Illinois)&oldid=19214848»


La Llumenera de Nova York: Divendres de Llumanera: Lo fons del got\nDivendres de Llumanera: Lo fons del got\nUna de les coses que em va sorprendre més quan vaig arribar a Nova York era que una ciutat de pes com aquesta no fos la capital de l'estat que duu el seu nom. I que, per contra, ho fos Albany, una població de poc més de noranta-mil habitants, en un lloc remot upstate on a l'hivern queden colgats per la neu, i que, de tan singular, comparteix nom amb una trentena d'altres viles dels Estats Units. Fa més de cent anys, el nostre cronista va escriure a les pàgines de La Llumanera aquesta peça satírica sobre el poder legislatiu de la capital i la seva manera de fer, un xic particular.\nAny II / Nova York / Juny de 1875 / Núm.8\nLa ciutat d'Albany és la capital de l'Estat de Nova York. Allà hi ha la fàbrica de les lleis que regeixen tot l'Estat. Per a fabricar eixes lleis lo poble envia a homes eminents en alguna branca del saber humà. Per exemple, un ha fet la fortuna venent sabates, l'altre és un carnisser de primer ordre, aquest és inventor d'un ungüent per a curar furóncols, aquell és lo propietari d'una casa de joc; i per aqueix estil, qui més qui menys, tots saben tant de fer lleis com un gat de fer culleres. Ja es poden vostès imaginar quines lleis en sortiran d'aquells senderis: n'hi ha algunes que després de fetes no les entenen ni ells mateixos. Diu el refrany que mal fet és un geperut, però la veritat és que al costat d'algunes lleis que ragen del cervell dels legisladors d'Albany, un geperut és un model de perfecció. I això ens recorda un conte.\nUn bon mosso es burlava d'un geperut i li deia que era una obra esguerrada de les mans de Déu.\n-S'equivoca, li respongué lo geperut amb molta calma. Jo sóc una obra tan perfecta com vostè.\n-Però, home, ¿i lo gep que porta?\n-Ah! però és un gep perfecte! Com a geperut sóc un model!\nEl mateix podria dir-se de les lleis que s'empatollen los legisladors d'Albany. Són un model de... bunyols. Ara fa pocs dies en feren una de les seves. Lo president de l'Assemblea (com si diguéssim de la Diputació Provincial) proposà una resolució per a demanar al govern federal que reconegui als facciosos de Cuba com bel·ligerants. En el preàmbul que precedia a la resolució hi havia les raons en què es basava per a demanar aqueixa barbaritat, i de totes les que dóna no n'hi ha ni una que sigui exacta. Diu que la insurrecció ha tingut bon èxit, que els facciosos han acorralat als espanyols cap a la costa i que estan a punt de traure'ls de l'illa com qui escombra encenalls, que els granotes de la manigua tenen govern. Amb una paraula, un farcell de mentides que no poden anar ni amb rodes. Doncs, creuran vostès que aqueixa resolució fou aprovada per unanimitat? Sí, senyors. Però jo els diré ara de quina manera es fan eixes coses.\nA la vora del palau legislatiu hi ha alguns bar rooms. Bar room en anglès vol dir cambra del taulell, que és una manera fina i polida de dir taverna; perquè a les tavernes hi ha un taulell que serveix per a posar-hi el colze abans d'aixecar-lo. ¿M'entenen? S'ha de parlar fi quan es tracta de diputats que s'emborratxen. Bé, ja se m'ha escapat la paraula! Doncs ara que ho saben, els diré que els legisladors d'aquesta terra cada vegada que han de fer una llei, surten al carrer, se'n van a la cambra del taulell, demanen un got d'esperit, i com que la veritat, segons deien els antics, és al fons del got, ells, per a trobar-la, han de treure lo líquid, i per a no llençar-lo a terra, se'l beuen.\nUn cop han examinat el fons del got, se'n tornen a palau plens d'inspiració i voten la llei. Com en fan moltes cada dia, puix per a això els envia el poble, al cap d'unes quantes lleis és tant l'esperit que s'han calat, que fins i tot l'esperit els pesa, i resulta que el seu cos no pot amb la seva ànima. Llavors tenen la idea tan fixada a la cambra del taulell, que quan volen parlar fan embuts, i les lleis que fan són la llei de l'embut, i fins i tot a Déu li diuen God, perquè el got és lo seu Déu. No és estrany, doncs, que al parlar de Cuba diguin tants disbarats. No és estrany tampoc que eixes resolucions tinguin tan poc fons, puix no han sortit de cap pou de ciència, sinó del fons d'un got.\nDes de Nova York a les 12:03 a. m.\nAnònim 09 de març, 2007 05:31\nLo del got i god és genial (i em sembla que tampoc no ha canviat gaire, oi?)\nAnònim 11 de març, 2007 10:18\nGenial, el blog!!!!y mejor saber de ti..


Església amb seny i coherència\n16 maig 2021 21:34\nBernat Joan i Marí | 08 agost 2013\nLa comunitat cristiana de Menorca acaba de donar una lliçó al conjunt de les Illes Balears, a tota la nostra societat. I, gràcies al seu exemple, la conselleria d’Educació del Govern de les Illes Balears, des de començaments d’agost ja ha tengut dos directors insulars d’Educació a Menorca. I, ben probablement, quan es publiqui aquest article, encara no hi haurà un tercer que hagi acceptat el càrrec. La metxa pren quan la conselleria decideix cessar i expedientar, a més de suspendre de sou durant tres mesos, tres directors d’institut de Menorca que, senzillament, havien fet un projecte lingüístic de centre d’acord amb les decisions dels respectius consells escolars (l’òrgan que pren les decisions democràtiques als centres d’ensenyament). Passant per damunt de la legalitat vigent i dels principis democràtics més elementals, la consellera d’Educació va destituir els tres directors i els va represaliar. M’imagín que devia ser la gota que va fer vessar el got de la paciència de l’aleshores director insular d’Educació, que va decidir deixar-ho estar.\nLlavors la consellera Camps, menorquina ella, va buscar en Guillem Ferrer, diaca, exdirector de la COPE a Menorca, periodista i professor de Religió, perquè es fes càrrec de la molt problemàtica direcció insular (antigament anomenada “delegació”, amb molta més propietat). Però, segons ell mateix va manifestar, just passats dos dies del seu nomenament, el malestar que havia generat entre la comunitat cristiana de Menorca va fer que optàs per deixar el càrrec. De les declaracions de Ferrer, se’n desprenen dues consideracions interessants: la primera, que l’esmentat fugaç cap d’Educació a Menorca estava d’acord amb la política de la conselleria d’Educació del Govern de les Illes Balears, i que, per això, va acceptar el càrrec. I la segona, molt més important, que la comunitat cristiana s’hi va oposar frontalment, fins al punt d’obligar-lo a dimitir. En Guillem Ferrer, d’altra banda, entre fer cas als seus correligionaris en la fe o a la Conselleria d’Educació va escollir els primers. Pens, sincerament, que va fer santament.\nA determinats llocs, l’Església, seguint les directrius del Concili Vaticà II, auspiciat pel Papa Joan XXIII, ha estat un puntal per a les llengües i cultures amenaçades. Llegint les noves que venien de Menorca, he pensat en l’abat de Sant Miquel de Kómarom (Eslovàquia), o en el bisbe Géza Esztérhagy (catòlic l’un i calvinista l’altre), que, colze amb colze, han treballat perquè la llengua hongaresa, pròpia de la gent que habita Kómarom des de fa mil anys, no es perdés i continuàs ben viva. O m’hi venien els amics, molt recentment visitats, de Transilvània, on l’Església ha constituït un bastió, igualment, per al manteniment i la promoció de l’hongarès, llengua minoritària a Romania. O els bons amics del monestir de Montserrat, gent com el pare Josep Massot i Muntaner, o l’abat Josep Pujol, que sempre han defensat (i enaltit, amb les seues obres) la llengua i la cultura catalanes. O m’hi ve el bon amic l’abat Pierre Gillet, való i francòfon, però defensor a ultrança del dret d’autodeterminació i dels drets de les minories nacionals, campió en la lluita pels drets humans a l’Europa de l’Est.\nQue la política educativa (i, encara més especialment, la política lingüística) que practica l’actual govern de les Illes Balears va en contra del Concili Vaticà II i dels postulats de l’Església Catòlica no té, des del meu punt de vista, cap possibilitat de discussió. Però, igual que el govern d’en Bauzá s’oposa als dictats del bon Joan XXIII, també s’hi oposen en Rouco Varela i companyia, que fan tot el que poden per una Espanya unitarista, on la diversitat lingüística i cultural desaparegui completament. Per tant, resulta d’allò més evident que, malgrat la posició “oficial” de l’Església, encara hi ha molta contestació interna.\nEls catòlics menorquins, emperò, han actuat de manera coherent, i ho han fet d’acord amb els principis –nominalment universals- de qui regeix la seua fe. Com actuen en coherència, a l’illa de Mallorca, tants i tants capellans de poble que, sense pèls a la llengua, proclamen la seu oposició contundent a la política lingüística del Govern de les Illes Balears. O el mateix bisbe Salinas, tan enyorat a Eivissa, que va dir, ja al bell principi, que la llengua no ha de ser motiu de confrontació social. Tot el contrari del que practica el Govern.\nNo veig, emperò, aquesta mateixa reacció –i em dol profundament, perquè conec el compromís de molts catòlics eivissencs amb la llengua i la cultura pròpies-, a l’Església d’Eivissa. En aquests dos últims anys, no he vist cap reacció davant la política lingüicida i culturicida que practica el govern per part dels sectors eclesiàstics de les illes Pitiüses.\nPer Tià, fa mes de 7 anys\nNo sé què té que veure en Rouco Varela amb aquest tema de sa nostra llengua. No crec que hagi dit res mai en contra Que és un home poc simpàtic i un poc aixut és veritat, però també s'hauria de tenir en compte que té problemes de salut.\nPer Enrich, fa mes de 7 anys\nQue es aixo de que "la comunitat cristiana s’hi va oposar frontalment, fins al punt d’obligar-lo a dimitir"?. I de quina forma s'hi van oposar?. No devia ser publicament, perque no s'ha publicat cap opinio al respecte de la "comunitat cristiana". Simplement va ser un "canguelo" devant els aconteixements que estan succeint.\nPotser no es veu una reacció semblant a s'església eivissenca perquè no hi ha una reacció semblant a sa societat eivissenca en general, si més no en comparació a ses altres illes. A Eivissa, per exemple, no hi ha hagut cap tancament a cap centre educatiu, per exemple\nPer Aquí, en català!, fa mes de 7 anys\nQue no ens imposin el bilingüisme també en aquest fòrum: deixem sense respondre ni valorar els comentaris en la llengua cooficial distinta del català o LEPE (Lengua Española Propia de España i del mundo mundial...). I si podem evitar de llegir-los, millor. Demostrem, amb fets, que aquí l'idioma foraster no és útil ni necessari.\nPer sobrassada, fa mes de 7 anys\nreligión + nacionalismo = cultivo de fanatismos\nPer Pep S., fa mes de 7 anys\nMolt clar i encertat, amb seny, com sempre.