Posted on 7 Mai 2014 by jordiaranda\tRespon\tSota aquest nom llarg i difícil de memoritzar s’hi amaga un lúcid assaig de Roberto Herreros i Isidro López sobre el que va suposar l’esclat del que els autors denominen com a Rock Radical Basc (RRB) i el fenomen social i generacional que va suposar en l’Euskadi dels anys de la Transició i posteriors. El fil conductor d’aquest relat és la carrera musical d’un dels grups de referència dels anys vuitanta: Kortatu. I la trajectòria personal dels seus integrant durant aquells anys.\nEl llibre, de 219 pàgines i editat al 2013 per Lengua de Trapo, té com a punt de partida l’any 1979. Des del punt de vista internacional, el 1979 és l’any d’edició de London Calling del grup The Clash. Un treball que suposa el salt a la fama del grup londinenc i que és un dels pilars bàsics de la cultura punk per entendre-la com un fenomen de masses. Paral·lelament, al juliol de 1979, el Front Sandinista d’Alliberament Nacional entra a Managua, culminant el procés de la Revolució Sandinista i constituint-se com un referent internacional pel que respecta al contrapoder del capitalisme i l’assoliment del poder mitjançant la lluita armada en el laboratori polític i camp de proves, revolucionari i contrarevolucionari,que va ser l’Amèrica Llatina durant la segona meitat del segle XX.\nAl mateix temps, amb l’inici dels anys vuitanta s’iniciava a Euskal Herria un procés de reconversió industrial traumàtic que suposava el toc de gràcia a una societat que ja vivia a remolc de la inestable situació econòmica en el global de l’estat espanyol. La destrucció de llocs de treball i la precarització de les condicions de vida en les zones més urbanes i densament poblades d’Euskal Herria van esdevenir un camp de cultiu d’una nova generació amb unes expectatives de futur gairebé nul·les del que els hi podia reportar el nou període polític i econòmic que s’iniciava amb la fi del Franquisme. És en aquest context on conflueixen el fenomen de masses del punk i aquesta generació sense expectatives de futur, per bastir una contracultura a base ràdios lliures, fanzines, cases okupades i lletres i músiques ben diferents a la que escoltaven el seus pares.\nSegons Herreros i López, l’existència d’aquest magma social i conjuntura és el mínim indispensable pel sorgiment de grups de música que intentin explicar una nova realitat i que intentin donar resposta a una nova demanda de consum d’oci. L’aflorament de grups musicals que expliquen aquesta nova realitat amb els nous ritmes que els hi arriben especialment d’Anglaterra, són incessants. Hertzainak o Cicatriz a Vitòria, Eskorbuto a Santurtzi, RIP a Mondragón, Barricada a Pamplona, M.C.D a Bilbao o BAP! a Andoain; són un mapa més que significatiu i representatiu del que va representar aquella onada cultural que va desembocar en un moviment juvenil àmpliament transversal que trencava de ple amb la generació dels seus pares. Una autèntica xarxa social alternativa i un pol contracultural en ple consens social entorn la Transició espanyola i completament antagònic a la Movida Madrileña, subvencionada i institucionalitzada pel mateix Estat i els mitjans de comunicació.\nEl tercer element indispensable per fer possible aquest relat és l’existència d’un conflicte armat a Euskal Herria i l’espiral “d’acció-reacció-repressió” que es desencadena al llarg dels anys vuitanta i que té com a punt àlgid la posada en funcionament del terrorisme d’Estat amb els GAL a Iparralde i l’aplicació del Plan ZEN (Zona Especial Norte). Un pla policial posat en pràctica el 1983 i que té com a intenció frenar la situació insurreccional i de forta conflictivitat social present a Euskadi i Navarra mitjançant el decret d’estat d’excepció per ambdues comunitats autònomes.\nÉs en aquest context d’àmplia conflictivitat social, descontentament popular i una situació de guerra total entre ETA i l’Estat en que el moviment polític de l’esquerra abertzale troba en el RRB una nova eina de comunicació amb els sectors més joves. Un canal de transmissió ja existent com és la música però amb un registre i un llenguatge completament nou i que malgrat tenir una certa continuïtat política en el contingut, trenca absolutament amb el fil cultural basc de les generacions anteriors encarnat per cantautors com Mikel Laboa, Benito Lertxundi o el col·lectiu cultural i musical basc Ez Dok Amairu.\nAquest és l’escenari en el que els germans Muguruza (Fermín i Íñigo) juntament amb Treku Armendáriz, tots tres d’Irún, inicien el projecte musical de Kortatu. Un projecte musical innovador arreu de l’Estat que combina ritmes jamaicans com l’ska i reggae i més urbans com el punk amb lletres que parteixen del descontentament social fins a arribar progressivament a lletres amb un alt contingut polític, al mateix temps que l’èuscar va guanyant terreny al castellà com a llengua vehicular del grup. Ràpidament Kortatu esdevé el grup referència del RRB i la banda sonora d’una generació desencantada amb l’herència política rebuda, la situació econòmica actual i que pateix en primera persona les conseqüències de l’aplicació de l’estat policial. Kortatu es situa en l’epicentre d’una creativitat cultural i musical que aconsegueix agermanar el moviment polític de l’esquerra abertzale amb les noves generacions nascudes en els anys del baby boom i que pateixen els estralls d’una catastròfica situació social, política i econòmica.\nEn els seus anys d’activitat musical, 1984-1988, Kortatu edita sis treballs d’una creixent qualitat musical i instrumental i justament decideix dissoldre’s en el punt més àlgid de la seva notorietat musical. La conclusió a la que ens aboquen els autors és en la genuïnitat d’aquest moviment cultural arreu de l’Estat i del paper d’altaveu que exerceix Kortatu per enviar un missatge concret en un moment concret i la paradoxa que suposa que un missatge fruit d’una conjuntura única com varen ser els anys vuitanta a Euskadi hagi deixat una petjada tant profunda tant en el panorama musical com en el moviment juvenil basc. Els autors assenyalen també que la dissolució de la banda coincideix amb una sèrie de canvis globals que condicionen el final de segle i l’inici del següent. L’any 1989 cau el Mur de Berlín, i amb ell la principal referència i contrapès al model econòmic del capitalisme. Van prenent cos els acords de Maastricht que confluiran en l’Europa de l’euro. Amb la caiguda del Mur, també moren les darreres lluites armades a Europa, les Brigades Roges a Itàlia o la Rote Armee Fraktion a Alemanya o d’altres com l’IRA i la mateixa ETA consideren que hi ha un empat tècnic amb l’estat i inicien les seves respectives converses de pau amb finals molt dispars. Les guerrilles llatinoamericanes prenen consciència de la necessitat d’apostar per la via política per a la conquesta del poder ja que l’hegemonia política dels EUA resultant de la caiguda del Mur les deixa en una situació de feblesa estratègica que els hi impedeix apostar per aquesta via. Un canvi de paradigma mundial i social en el que els autors, per un costat obren l’interrogant sobre si Kortatu hagués pogut adaptar el seu missatge; però per l’altra banda assumeixen com un èxit rotund el relleu de la banda que en fa Negu Gorriak.\nLa de Kortatu és una mort musical d’èxit i voluntària. Rarament vista en el panorama musical i de la qual Negu Gorriak o la discogràfica Esan Ozenki en són els hereus directes del projecte musical que va ser Kortatu i de la incidència que va tenir en la joventut basca com a grup bandera d’una nova cançó protesta i d’una generació que va viure a cavall del Pla ZEN, la reconversió industrial, la Transició i el creixent consum massiu de drogues que es va produir als anys 80.\nPublicat en Calaix desastre, Lectura, Mitjans de comunicació, Recomanacions\t| Leave a reply\nPosted on 23 Juliol 2013 by jordiaranda\tRespon\tQualsevol que conegui o segueixi el futbol sud-americà i especialment l’argentí sabrà qui és Gerardo “Tata” Martino. Reconec que no som molts els que arribem a tal nivell d’obsessió pel futbol internacional i més concretament el de l’altra banda de l’Atlàntic, però Martino no és en cap cas un recent arribat en això del futbol.\nTata Martino és el jugador més emblemàtic de la història de Newell’s Old Boys i el que més vegades ha vestit la samarreta de l’equip de Rosario. Juntament amb Marcelo Bielsa conformen el santoral de “la Lepra”, nom amb el que és conegut l’equip de Rosario. La seva carrera com a jugador és caracteritza en un primer tram per la discreció en el palmarès; la gran rivalitat i competitivitat dels anys vuitanta entre Boca i River i la potencia dels equips de la ciutat de Buenos Aires van fer que Newell’s no guanyés el Campionat argentí fins la temporada 1987/88 després de catorze anys sense fer-ho. És precisament en el final de la seva carrera que Martino obté els seus únics títols com a jugador. En primer lloc aconseguint un nou Campionat 1990/91 i un Torneig Clausura el curs 1991/92 i arribant a la final de la Copa Libertadores els anys 1988 com 1992, perdent les dues contra Nacional i Sao Paulo.\nAquest petit cicle virtuós de Newell’s coincideix amb el declivi de la carrera de Martino i la presència en la banqueta rosarina de Marcelo Bielsa, el seu mentor futbolístic i del que hereta el mateix idioma futbolístic i la passió i obsessió per tenir un control absolut de la situació. Martino inicia la seva carrera com a entrenador en equips menors de la lliga argentina, fins que dóna el salt a la lliga paraguaiana en el que guanya quatre títols de lliga en cinc anys. Tres amb el Libertad de Asunción i un amb el Cerro Porteño. Aquest domini incontestable en la lliga paraguaiana li val el premi al millor entrenador sud-americà de l’any 2007 i firmar per la selecció paraguaiana amb l’objectiu de col·locar-la de nou en la fase final del Mundial 2010 de Sud-Àfrica per quarta vegada consecutiva. La fase classificatòria és un èxit, Paraguai finalitza la classificació en tercera posició i amb possibilitats fins a la darrera jornada de quedar primera. Només passen per davant seu Brasil i el combinat xilè entrenat per Marcelo Bielsa. Per darrere Paraguai es classifiquen l’Argentina de Maradona i l’Uruguai, que acabaria sent la revelació de la cita mundialista. En la fase final, Paraguai cau a quarts de final contra Espanya per 1 a 0 en un partit molt disputat i en el que Iker Casillas va aturar un penal amb el 0 a 0 encara en el marcador.\nMartino s’ha caracteritzat per ser un entrenador ofensiu i que sempre ha tret molt profit a les plantilles que ha entrenat. L’any 2011 va ser capaç de col·locar a Paraguai a la final de la Copa Amèrica, la final es va saldar amb derrota per 3 a 0 contra Uruguai. Tot i això, era evident que el combinat guaraní no figurava entre els aspirants al títol ni entre les quatre millors esquadres del campionat. El mateix s’ha produït en el retorn del club de la seva vida, Newell’s. Malgrat no tenir ni la millor plantilla ni el pressupost més elevat, l’equip de Rosario ha estat subcampió de l’Apertura 2012 i campió de la Clausura 2013, fet que li ha valgut ser l’equip amb més punts en el global de la temporada 2012/13. Una temporada acompanyada per un bon paper a la Copa Libertadores caient a les semifinals en la tanda de penals contra l’Atlético Mineiro de Ronaldinho.\nLa decisió de portar-lo a la banqueta del Barça és una decisió arriscada, la primera decisió arriscada que pren una Junta Directiva acostumada a prendre decisions fàcils, ja que és un entrenador sense experiència a Europa, acostumat a un calendari més relaxat com el sud-americà i a un ritme menys intens. A més a més, es tracta de creuar l’Atlàntic per anar a petar a una de les banquetes més exigents d’Europa, per no dir la que més.\nAl seu favor hi poden jugar el seu bon gust per jugar la pilota i l’aposta per jugadors de la cantera. A l’actual plantilla de Newell’s hi figuren catorze jugadors de vint-i-dos anys o menys, la gran majoria nascuts a Rosario mateix. Martino no és un cruyffista ortodox ni manifest, però veu el futbol amb el mateix prisma que l’holandès. Segurament si en alguna declaració pública hagués abraçat la fe cruyffista, la Junta Directiva no s’hagués molestat ni en trucar-lo. Sigui com sigui, l’arribada de Martino és un fet consumat i en un altra circumstància tindria marge per cometre errades i assentar-se en l’elit europea; però donada la deriva de joc i apatia competitiva que va mostrar la plantilla en les grans cites i la gangrena institucional en la que s’està submergint el club, Martino serà un revulsiu esportiu o bé un fracàs en la cadena successòria del post-guardiolisme i per tant un boc expiatori perfecte per al rosellisme. O per Pasqua haurà tornat amb la cua entre les cames a l’Argentina o bé l’empelt haurà brotat.\nPublicat en Amèrica Llatina, Calaix desastre, Esports\t| Leave a reply\nRes és nou, res és gratuït\nPosted on 29 Mai 2013 by jordiaranda\tRespon\tFerdinando Scianna, 1994. Magnum\nLa I Guerra Mundial fou el primer gran conflicte bèl·lic del s. XX i el primer a escala mundial. Marca un abans i un després en la història contemporània tant pel nombre de països intervinents, com per la magnitud del conflicte quant a víctimes i interessos geopolítics així com per les conseqüències polítiques, socials i econòmiques que comportà. Inclús per als països neutrals com l’Estat espanyol.\nLa principal conseqüència econòmica de la I Guerra Mundial fou l’abandonament del patró or com a sistema de pagament internacional. Durant la guerra els països bel·ligerants van haver d’importar grans quantitats d’armament havent de liquidar el seu pagament amb les reserves d’or que posseïen. Això va provocar una acumulació d’or en determinats països exportadors d’armament, que van utilitzar-la per al seu ús propi, intentant no posar-ne molt en circulació per tal d’evitar una hiperinflació. L’abandonament d’aquesta pràctica va portar a l’establiment del diner fiduciari. És a dir, a l’acceptació del valor del diner en funció de la confiança que té l’òrgan emissor d’aquesta. Els principals estats beneficiats de l’abandonament del patró or foren els Estats Units d’Amèrica que visqueren un feliços anys vint fins el crack de 1929 i Espanya, que finalment va poder equilibrar la balança de pagaments que arrossegava des de la pèrdua de Cuba i Filipines. Així mateix, l’economia espanyola va entrar en un procés de “nacionalització” de bona part de les inversions estrangeres efectuades a l’Estat al finals del s. XIX i principis del XX, que passaven a mans de la creixent classe burgesa de diferents zones de l’Estat.\nTanmateix aquest procés de “nacionalització” i creixement econòmic era heterogeni i irregular. A l’Estat espanyol hi convivien dues realitats econòmiques. Una perifèria industrial i exportadora que al mateix temps que abastia la demanda interna aportava també reserves exteriors provinents de l’exportació de les seves mercaderies; juntament amb una economia de base agrícola, de baixos rendiments, preus protegits i de sistema de propietat latifundista. Aquestes dues realitats, gairebé antagòniques van provocar una primera onada d’immigració massiva del camp cap a les ciutats industrials de l’Estat. Una onada migratòria que va alterar el teixit social de les societats basques i catalanes sobretot, i que va tenir un impacte en el mapa de les ciutats, ja que era necessari redissenyar les ciutats i la seva planificació urbanística. Per exemple, entre 1910 i 1930 Barcelona passa de 500.000 habitants a 1 milió. Així com també suposava un impacte econòmic ja que l’arribada de milers de persones i les seves famílies, poc qualificades i la creixent oferta de treball va provocar un abaratiment de la mà d’obra que va permetre a Barcelona, per exemple, efectuar grans reformes i obres.\nUn dels principals problemes relacionats amb l’auge demogràfic i el creixement urbanístic de Barcelona fou el de l’habitatge. El creixement de població fruit de l’arribada d’immigrants va provocar un augment de la demanda d’habitatge que va desbordar la seva oferta, provocant un encariment dels lloguers a la ciutat de Barcelona i produint altres fenòmens com la sobreocupació i cohabitació d’habitatges amb les conseqüències d’insalubritat que comportava o l’esclat del barraquisme amb l’establiment de poblats i barris de barraques a la perifèria de Barcelona. Els desapareguts barris del Somorrostro, el Camp de la Bota , Can Tunis o les Barraques de l’Hospital de Sant Pau van ser els principals exponents d’un fenomen que va a passar a denominar-se “Barracòpolis” i que tenia el denominador comú en la impotència de l’Ajuntament per a resoldre aquest problema. Algunes de les concentracions de barraques es convertiren en veritables barris amb identitat pròpia i amb una història diferenciada. La lluita per viure dignament en barris mancats de serveis i infraestructures bàsiques i l’ús del carrer com extensió de l’habitatge van constituir estretes relacions de veïnatge. La vida dels seus habitants va transcórrer entre la solidaritat i les tensions a l’interior d’uns barris que eren ignorats per la resta de la ciutat. Es van bastir xarxes polítiques de lluita per millorar les condicions de vida.\nL’encariment dels preus de l’habitatge, juntament amb l’abaratiment de la mà d’obra per la creixent indústria fabril barcelonina va comportar un estancament dels salaris que va repercutir en les condicions de vida de les classes treballadores i en la seva qualitat de vida, fent inútil qualsevol millora econòmica aconseguida arran de les lluites sindicals. L’economia espanyola va ser una gran beneficiària de les conseqüències econòmiques de la I Guerra Mundial, però la divisió del treball i la propietat dels mitjans de producció seguia sent la frontera social i econòmica per accedir a una millora real de les condicions de vida.\nEl seguit de condicions precàries van configurar el dia a dia de les classes treballadores, fent dels assalts als magatzems un pilar bàsic de la dieta de molta gent. La mateixa que va deixar de pagar els rebuts de l’aigua i la llum. La impotència de l’Ajuntament de Barcelona per combatre el barraquisme contrastava amb un laissez faire institucional pel que fa a la regulació de l’especulació immobiliària i l’augment dels lloguers.\nLa Confederació Nacional del Treball (CNT), el sindicat de classe de referència de principis de segle, va constituir la Comissió de Defensa Econòmica (CDE) formada per associacions de barris i militants de base amb la intenció d’exercir una defensa dels llogaters envers els preus abusius i organitzar caixes de resistència per a treballadores i treballadores malalts, incapacitats o acomiadats. Amb l’arribada de la República la CNT i la CDE van demanar a les autoritats republicanes una rebaixa del 40% dels lloguers. L’immobilisme de les institucions republicanes va suposar el trencament de relacions i l’esvaïment de diverses esperances dipositades per la CNT en l’ordre republicà.\nL’immobilisme del període de la República va empènyer a la insubmissió econòmica del proletariat. La CDE va iniciar una campanya en la que esperonava als participants a deixar de pagar el lloguer fins que la fiança vencés i després pagar només el 60% del preu del lloguer. El seguiment de la vaga va ser massiu especialment en les zones amb una gran presència fabril i una militància sindical més nombrosa. Davant la situació vaguística, la Cambra Oficial de la Propietat Urbana de Barcelona (COPUB) va sol·licitar l’execució de desnonaments de les famílies llogateres sumades a la vaga de lloguers.\nLes noves formes de desobediència civil no es van fer esperar, es van produir assalts a camionetes de la policia per part de veïns per tal d’evitar desnonaments, així com marxes col·lectives cap a les residències dels propietaris. Algú li troba algun paral·lelisme a algun fet actual? I fins i tot es va procedir a la reocupació d’habitatges de famílies que havien estat desnonades. La creixent pressió policial a la vaga dels lloguers no va aconseguir aturar-la, i no fou fins mesos abans del cop d’estat de Franco que la COPUB i la CDE arribaren a un acord per a condonar els pagaments endarrerits.\nL’esclat de la Guerra Civil dugué a la conformació del Comitè Central de Milícies Antifeixistes al juliol de 1936, la seva principal funció fou la de coordinar i estabilitzar la situació política i estabilitzar la línia del front, que se situà finalment a l’Aragó. Aquest Comitè Central durant la seva curta existència, amb prou feines dos mesos, també va ser l’òrgan superior de Catalunya pel que respecta a l’economia, la política i la justícia. I precisament una de les seves principals decisions va ser la de rebaixar els lloguers un 50% per a la dignificació de la classe treballadora davant una situació completament abusiva i de dominació de la propietat vers els llogaters.\nDel juliol de 1936 al maig de 2013 han passat setanta-set anys. El món ha donat moltes voltes i també ho ha fet les circumstàncies i les diferents conjuntures. Avui dia la crisi econòmica actual i l’esclat de la bombolla immobiliària ha originat una problemàtica social de primera magnitud relacionada amb l’habitatge i el seguit de desnonaments que estant executant les entitats bancàries. Són nombroses les protestes que es succeeixen avui en dia, més o menys similars a les que ja es van practicar farà setanta-set anys. Malgrat les voltes que ha donat el mon, és en casos com el de la vaga de lloguers o amb els desnonaments que es practiquen en les nostres societats avançades (sic), en el que es posa de manifest que res és nou i que tampoc res és gratuït. Ja que tot el seguit de conquestes socials assolides al llarg de la història per part de les classes treballadores no han estat guanyades pel destí sinó per la lluita de molta gent.\nPublicat en Calaix desastre, Economia, Societat\t| Leave a reply\nLes restes de Grândola\nPosted on 20 Mai 2013 by jordiaranda\tRespon\tGueorgui Pinkhassov, 1996. Magnum\nL’Institut d’Estudis Catalans ens diu que una revolució és “un canvi fonamental en l’organització política, social, en el govern o en la constitució d’un estat”. La història ens diu que les revolucions acostumen a ser períodes més o menys curts amb una violència explícita. La mística revolucionària és plena de cançons i himnes abraonats, d’aquells que fan entrar-li ganes a un d’unir-se a la multitud revolucionària, entonant a cor que vols, aquelles lletres i aquells acords. Himnes com la Marsellesa, el de la desapareguda Unió Soviètica o Fratelli d’Italia, són amb tota probabilitat les melodies que ens venen al cap si pensem en aquests termes.\nTot i això, a la història d’Europa també hi ha hagut una revolució diferent. Que no s’ha escrit sobre la èpica de la multitud encabritada obrint-se pas a sang i foc cap al palau o residència del dèspota de torn. No a Portugal, on el poble portuguès és un poble acostumat al lament, a la resignació i al fenomen de l’emigració. Segurament la societat portuguesa estaria situada en els primer llocs dels rànquings europeus de resiliència. Un nou concepte en voga dels sociòlegs i psicòlegs que mesura la capacitat i adaptabilitat dels individus a les situacions adverses i al dolor emocional que aquestes produeixen.\nLa revolució dels clavells, d’abril del 1974, de la que el passat 25 d’abril es va celebrar el trenta-novè aniversari, no deixa de ser un fidel exemple de com és la societat portuguesa i de que implica una revolució “a la portuguesa”. No hi ha cap himne valent, amb una veu trencada o un cor que canta una lletra desafiant al poder. Hi ha una veu, gairebé un xiuxiueig, fina i fràgil que sembla que estigui a punt d’apagar-se, acompanyada de fons d’uns passos militars que marquen el ritme de la lletra. Una lletra que no parla de cap futur esperançador i brillant ni d’enderrocar la tirania, parla del poble de Grândola i dels llaços de fraternitat i solidaritat que estableixen els seus ciutadans entre ells. Una cançó que va donar el tret de sortida per a que l’exèrcit sortís al carrer a posar fi a la dictadura de Salazar. No fou fins que l’exèrcit ocupà el carrer i les places de Portugal que el poble no es va atrevir a acompanyar-los i sumar-se a posar fi a una dictadura de quaranta-vuit anys.\nSerà segurament per això que la via portuguesa de supervivència a la crisi econòmica i als dictats de l’austeritat, és una via de silenci, patiment i introspecció. Mentre l’ull mediàtic està situat a Grècia, al seu caos polític i al patiment de la societat grega, a Portugal la crisi està provocant uns estralls dignes de competir amb els que sofreix el país hel·lè. El govern de Pedro Passos Coelho no és rés més que l’ariet d’una maquinària acoblada a les fàbriques germàniques de la conca del Ruhr, coneguda pel sobrenom mediàtic de “laTroika”.\nLes visites de la Troika a Lisboa sempre venen acompanyades del titular habitual de que Portugal és l’alumne avantatjat del rigor i l’austeritat econòmica de la zona euro. Darrere aquest titular i aquest elogi enverinat s’amaga una caiguda del 3,8% del PIB i un esfondrament del poder adquisitiu de la classe mitjana acompanyada. D’un seguit de retallades en serveis socials i públics que fan que aquesta classe social es vegi abocada un empobriment lent però constant i que ha situat al govern portuguès entre la pressió de la Troika i la marea ciutadana que en els darrers dies ha sortit al carrer en les marxes més multitudinàries que ha conegut el país, d’ençà la caiguda de la dictadura.\nLa Revolució dels Clavells que va implicar la caiguda i deixar enrere una època en blanc i negre per obrir-se camí en la modernitat i el nou món que implicava Europa com a concepte i com a entitat política. Gairebé quaranta anys més tard, l’esperit de la Revolució dels clavells i el seu himne torna a escoltar-se pels carrers de Lisboa. Aquest cop per fer front a la soga al coll que ha acabat implicant pels països del sud d’Europa, especialment a Portugal, l’aposta per la política de contenció i austeritat i la imposició d’elevats interessos i condicions per fer front al retorn del deute. El cas portuguès és un exemple de manual en relació a la frustració existent respecte a les expectatives que generava el projecte de la Unió Europea i la crua realitat que implica formar part, ara per ara, del projecte europeu.\nFins al moment Alemanya no ha fet res més que elogiar la dedicació lusitana a l’hora d’aplicar contenció en la despesa pública i austeritat en els pressupostos. Uns pressupostos que han implantat el copagament sanitari, han dut al desballestament de l’escola pública i que han convertit a la societat portuguesa en ciutadans pobres d’un país encara més pobre. Portugal i Grècia són el conillet d’índies de la nova política neoliberal al servei de la deutocràcia i de la oligarquia financera. Estats dedicats en cos i ànima a la única funció de tornar els interessos draconians del deute públic i primers ministres que actuen com a gerents o consellers delegats de conselles d’administració. Submisos a la voluntat dels mercats financers i sords envers les demandes ciutadanes.\nLes polítiques d’austeritat aplicades per la Troika a aquests països són, en primer lloc un acte de barbaritat inhumana i violència social, a més d’una bomba de rellotgeria social. Caldrà esperar fins a quin punt aguantarà la capacitat de sofriment de la població portuguesa i grega i fins a quin punt la classe política pot anar eliminant drets socials bàsics de primer ordre en un Estat del Benestar amb una aparent impunitat, sense que aquest còctel econòmic i social exploti.\nPublicat en Economia, Política Internacional\t| Leave a reply\nPosted on 26 Abril 2013 by jordiaranda\tRespon\tPeter Marlow, 1988. Magnum\nLa derrota del Reial Madrid a Dortmund ha endolcit el tram final de la setmana. Sense els registres golejadors de Benzema i Higuaín, molt lluny dels de la temporada passada, la inspiració d’Özil (el dimecres enganxat a la banda) i l’encert de Cristiano, el Madrid d’aquesta temporada esdevé un equip planer i sense capacitat d’improvisar un altre guió diferent que el de fiar l’atzar en la màquina competitiva que és Cristiano i la visió de l’alemany, incapaç de sorprendre al rival en atac estàtic com es va poder veure el dimecres.\nLa derrota del Madrid a Dortmund pot actuar com un analgèsic però no pot fer perdre la visió panoràmica de la desfeta del Barça a Munich i sobretot de la manca de competitivitat que va mostrar l’equip en la que era la cita més important de l’any. Ja s’ensumava que l’equip arribava justet a la cita i es desconeixia quin seria el seu comportament al camp davant la piconadora bavaresa. Alguns confiaven en la competitivitat del Barça, que el rei d’Europa i el dictador futbolístic del darrer lustre no entregaria el seu ceptre sense plantar batalla. D’altres fiaven la reacció en les dues setmanes de descans que havien tingut els teòrics titulars, donant entrada a gent de refresc en els partits contra el Saragossa i el Llevant. I fins i tot, alguns tenien fe en les dues opcions. Finalment, ni una cosa ni l’altra.\nM’atreviria a dir, passats ja tres dies i amb el cap fred, que el menys important, o millor dit el menys preocupant, del partit fou el resultat. Un resultat, que òbviament deixa a l’alçada de miracle esportiu el bitllet cap a Londres, però que sobretot va evidenciar l’esgotament físic de la plantilla i una capitulació futbolística als ulls de tota Europa. El rei va nu, devien pensar els bavaresos.\nDes del xiulet inicial el Barça es va anar empetitint sense possibilitat de marcar el ritme del partit i ni tant sols posar en dificultats a la defensa alemanya. L’excessiva separació de les línies feien impossible la recuperació de pilotes i obligaven a Busquets a acudir al rescat d’una línia de quatre indefensa davant l’allau atacant. La manca d’un nou fixe o en el seu defecte algú que tirés diagonals per empènyer la defensa deu metres enrere i crear l’espai necessari perquè apareguessin Messi i Iniesta, va fer que el Barça no tingués cap mena de verticalitat i es va auto condemnar a realitzar un rondo al mig del camp sense cap intencionalitat ofensiva. El Barça no va parar de treure aigua de la barca en els 90 minuts que va durar el seu suplici.\nEl que es va veure el passat dimarts va ser que la possessió sense intencionalitat, sense tensió i sense un mínim sentit de verticalitat, és tant supèrflua com innòcua. El Barça va acabar el partit amb un 63% de possessió però amb quatre gols al sac i l’orgull ferit. “El model de joc del Barça no és discuteix, es desenvolupa.” Aquesta és una frase utilitzada sovint per Andoni Zubizarreta i a la vista dels fets, és moment d’aplicar-la i prendre decisions. Ja que el passat dimarts tots els culers, des de més amunt o més avall, vam caure del cavall; i totes les caigudes fan mal.\nEl Barça 2012-2013 ha competit bé la Lliga i en serà el just guanyador, però ha arribat a les semifinals de la Champions amb el ganxo posat, apretant les dents i tirant d’inèrcia guanyadora, en comptes de fer-ho en base a arguments futbolístics inapel·lables. Les quatre Copes d’Europa que ha guanyat el Barça les ha guanyat sent el millor equip i el que millor joc ha desplegat, sent-ne per tant el just guanyador. Mai ha resultat guanyador a base únicament d’èpica, patiment i remuntades.\nLes dues proves més clarividents que alguna cosa no ha rutllat al llarg d’aquest any són dues. En primer lloc, la incapacitat del Barça de guanyar partits clau. Dels 11 partits clau d’aquesta temporada (2 de Supercopa d’Espanya, els dos de Lliga contra el Madrid, semifinals de Copa contra el Madrid, vuitens de la Champions, quarts de la Champions i el partit de semifinals) el Barça només n’ha guanyat dos: l’anada de la Supercopa d’Espanya a finals d’agost i la remuntada contra el Milan. I en segon lloc, enllaçant amb la remuntada contra el Milan, l’onze que aquella nit salta a la gespa és idèntic al que el 28 de maig de 2011 va maltractar al Manchester United a Wembley amb la única excepció d’Alba per Abidal, per obvis motius de salut. Cap de les incorporacions fetes des d’aleshores ha estat capaç de millorar l’equip de forma clara i evident. I el fet de disposar d’una plantilla curta d’efectius fa, per exemple, que s’acabi jugant el partit de dimarts amb un central amb poc més de 770 minuts de joc en tota la temporada o que Xavi, Busquets o Iniesta acumulin entre 3.600 i 3.900 minuts cadascun.\nMentrestant, tot just ara la premsa es fa ressò de la renovació que va patir el Bayern arran de la humiliació que li va infringir el Barça al 2009. D’aquell onze que va sortir maltractat del Camp Nou, només queden dos supervivents; Schweinsteiger i Ribéry. L’any següent el Bayern perdia la final contra l’Inter de Mourinho. De l’onze que va perdre la final, el passat dimarts 23 només es van tornar a calçar les botes quatre jugadors: Lahm, Schweinsteiger, Robben i Müller. Un clar exemple de la necessitat d’emprendre canvis amb la voluntat de mantenir el nivell.\nVistos els resultats i les prestacions d’enguany, es fa evident que el Barça necessitarà un rentat de cara i incorporacions per tornar a recuperar competitivitat i estar en disposició de reclamar el ceptre europeu que alguns avui li qüestionen, i amb raó. Queda per saber també quina serà la reacció d’una Junta Directiva que fins al moment ha fet de l’opacitat i les mitges veritats el pa de cada dia i que ha gestionat la bonança esportiva i la velocitat de creuer que duia el club. Cal esperar pel bé del club que la Junta i la direcció esportiva estiguin disposats i determinats a actuar. El pitjor risc davant el moment de prendre decisions és la inacció. És no prendre cap decisió. Perquè el futbol, com deia Joan Fuster amb la política, o el fas o te’l fan.\nPublicat en Calaix desastre, Esports\t| Leave a reply\nPosted on 6 Abril 2013 by jordiaranda\tRespon\tLes efemèrides sempre són un bona excusa per reactivar qualsevol activitat desatesa. Ahir precisament es complia un mes de la mort d’Hugo Chávez. Un dels personatges polítics més controvertits i carismàtics del poc que portem de s.XXI i que ha aixecat detractors i aduladors a parts iguals. Dins la pròpia Veneçuela com arreu del globus terraqui. La mort de Chávez ha aixecat un terrabastall mediàtic difícilment comparable a la mort de cap altre polític, potser hauríem de remontar-nos al magnicidi de Kennedy per trobar una comparació escaient en relació als rius de tinta que s’han escrit i a les hores d’emissió que ha ocupat el seu sepeli.\nEl cert però, és que estem davant d’un personatge històric de primera magnitud si es vol entendre el paper actual d’Amèrica Llatina en el món i sobretot pel que respecta a la conformació de noves vies d’implementació del socialisme i models econòmics alternatius al neoliberalisme. Qualsevol que vulgui analitzar la figura de Chávez o el seu llegat des d’un punt de vista eurocèntric serà millor que dediqui el seu temps a l’estudi literatura lituana o al domini i perfeccionament del flabiol.\nHugo Chávez accedeix al poder arran de la seva victòria a les eleccions presidencials de 1998, en un moment de fallida sistèmica del model econòmic neoliberal llatinoamericà fruit del consens de Washington i de les reiterades aplicacions de les receptes econòmiques dels Chicago Boys. Les quals van tenir el seu bateig polític en el Xile pinochetista amb la gran premisa que la liberalització econòmica conduiria, tard o d’hora, a la democratització política. Aquest seguit de receptes foren les que aplicaren una llarga de governants llationamericans dels anys setanta, vuitanta i noranta. Tots ells caracteritzats per una afinitat ideològica al neoliberalisme i una afinitat política i geopolítica cap als Estats Units. La llista de fallides econòmiques per seguir aquest dictats econòmics fa feredat. Començant per “l’efecto tequila” de Mèxic a principis dels vuitanta i acabant en el “corralito” argentí de principis de segle, passant per la hiperinflació veneçolana o brasilera o la crisi del deute extern llationamericà que també va arrassar al miracle xilè de Milton Friedman i els Chicago Boys. Un seguit de crisis econòmiques que fan que aquell període de la història llationamericana es conegui com a la dècada perduda pel que respecta a la historiografia econòmica.\nA la dècada pèrduda dels vuitanta li segueix una nova agonia econòmica similar a la travessia del desert en forma de servilisme i dependència econòmica dels Estats Units i dels organismes internacionals com el FMI o la OMC per a aconseguir pal·liar els efectes de la crisi del deute extern i mirar de renegociar i aconseguir aplaçaments dels pagaments que havíen d’efetuar els països deutors. Un cop fracassada l’alternativa militar d’accés al poder, Chávez pren consciència de la necessitat de bastir una alternativa política a la imperant en la Veneçuela de l’agonia econòmica, capaç de de donar resposta a les necessitats econòmiques i socials que patia bona part de la població.\nÉs en aquesta conjuntura regional en la que Chávez articula un discurs opositor a l’Imperialisme econòmic i polític dels Estats Units. El principal inconvenient amb el que topa és que es tracta d’una oposició minoritària dintre la regió i orfena internacionalment parlant, ja que el que el referent al model econòmic neoliberal (la URSS) ja era cosa del passat i el model capitalista dels Estats Units era indiscutit arreu del món. I amb el segon agreujant que el referent geogràfic més proper a un model alternatiu al capitalista (Cuba) no era un model vàlid ni desitjable ja que té bona part de la seva base opositora a Miami; mentre que la oposició a l’incipient projecte de Chávez no és a l’exili sinó que és present i està incrustat en les estructures de poder i oligarquies econòmiques que havíen dominat totes els resorts de poder a Veneçuela des de finals de la II Guerra Mundial.\nÉs per aquests seguit de motius que Chávez opta per la idea d’un socialisme adaptat a la realitat llationamericana i encunya el posteriorment conegut concepte del bolivarisme. L’orígen del concepte es troba en la reflexió escrita del que fou tutor i mentor de Simón Bolívar, Simón Rodríguez, que queda recollida en la seva obra Sociedades Americanas, editat el 1826: “La América española es original, originales han de ser sus instituciones y su gobierno, y originales sus medios de fundar uno y otro. O inventamos, o erramos.”\nÉs a partir d’aquesta bàsica premisa “o inventamos, o erramos” que Chávez comença a bastir un socialisme adaptat fora dels clixès més hortodoxos i tradicionals del model cubà o soviètic i amb la voluntat de fer proper i entenedor el seu missatge i sobretot el seu contingut. Bona part de l’oposició al chavisme de fora de Veneçuela critica el seu populisme; la qual cosa resulta extremadament curiosa quan els mítings del que va ser el seu oponent en les darreres eleccions presidencials, Henrique Capriles són pràcticament idèntics en quan a la posada en escena, les formes i la retòrica que utilitzava Chávez. El que a ulls d’Europa és entès com una pràctica de la política populista i simiplista, en un país on la gran majoria de la població no disposa d’estudis primaris i l’accés a les fonts de coneixement (un dels ascensors socials de primer ordre) és un vedat de caça de les classes benestants, la comunicació directa, fàcil i senzilla esdevé una necessitat.\nChávez va aconseguir fer entrar en la vida política a les classes socials més baixes de Veneçuela, les quals paradoxalment eren el gruix de població més nombrós. I és degut a la irrupció d’aquesta part de la població en la vida política i el seu paper de conscienciació i d’empoderament pel que fa a la seva capacitat de presa de decisions i participació de la vida política i pública, que ha obligat als candidats opositors a haver de buscar necessàriament el suport electoral dintre d’aquestes classes socials per obtenir la victòria electoral. Queda pendent trobar en algun manual de ciència política una definició de populisme que inclogui el fet de fer partícep a una part de la societat dels assumptes publics i de la vida pública.\nEls indicadors econòmics que pot oferir qualsevol organisme internacional evidencia les millores econòmiques i socials de Veneçuela sota el mandat de Chávez i deixa en ridícul qualsevol que pretengui discutir la seva obra de govern en base a l’ús dels indicadors macroeconòmics o socials. Chávez deixa també com a herència política una millor integració regional dels països llationamericans, conformant una nova geopolítica mundial de desobendiència i oposició al mandat polític i econòmic dels Estats Units. Als ulls de bona part de la població veneçolana que havia estat banejada i expulsada de la vida política i veien condemnada la seva existència a ser el graó mes feble i indefens de la societat estamental veneçolana, Chávez ha suposat la versió moderna, una reinvenció, del Crist amb una carabina al coll que tant bé va retratar Kapuściński en els seus viatges per Amèrica Llatina. Un abanderat de les classes oprimides contra els interessos oligàrquics a nivell nacional i enfrontat als interesos imperialistes i militars de la superpotència mundial pel que respecta a l’alineament internacional.\nBen cert és que Chávez deixa una obra inacabada. La revolució bolivariana que va emprendre té encara capítols per abordar com és la reducció de la violència que assola a tota Amèrica Llatina i amb especial virulència a Veneçuela, la diversificació de l’economia veneçolana per evitar una dependència excessiva del petroli i, últim però no menys important, l’abandonament de les polítiques de subsidi sense que això impliqui la pèrdua de conquestes socials per a la base de la piràmide social de Veneçuela i que han significat la pedra filosofal de l’èxit electoral de Chávez i la pervivència de la revolució bolivariana.\nPublicat en Amèrica Llatina, Esquerra, Política Internacional\t| Leave a reply\nEls rius i el caràcter de les persones\nPosted on 26 Octubre 2012 by jordiaranda\tRespon\tFransisca Harlijanto/National Geographic Photo Contest\nLa cultura xinesa és una cultura ancestral en els seus costums i sàvia degut al gran nombre d’escoles de pensament filosòfic al llarg de la seva mil·lenària història. Diu un proverbi xinès que “és més fàcil modificar el curs d’un riu que canviar el caràcter d’un home”. No sabem si els magistrats de l’Audiència Nacional, i especial Baltasar Garzón, eren conscients d’aquest proverbi el 26 d’agost de 2003, dia en que van decretar l’auto d’il·legalització de Batasuna, clausurant les seves seus socials, la seva pàgina web i prohibint qualsevol tipus d’activitat política que es fes en nom de la organització o persones integrants en aquella organització. Però el cert és que les dites són tant preuades per la seva manca de vigència i sentit.\nAquell dia bona part de l’alta judicatura espanyola i l’aparell polític i judicial de l’Estat creien que amb la il·legalització de Batasuna s’havia posat fil a l’agulla per a l’ofegament polític de l’esquerra abertzale. Un ofegament que seria lent però constant fruit del manteniment del conflicte armat i del desgast social que aquest comportava per a les seves bases, sense possibilitat, a més, de que l’esquerra abertzale disposés d’altaveus polítics a les institucions.\nEn el moment de l’execució de l’auto de l’Audiència Nacional, Batasuna disposava de representació parlamentària. A les eleccions de maig de 2001 Euskal Herritarrok va aconseguir 143.139 vots que es van traduir en set diputats (1 per Àlaba, 2 per Biscaia i 4 per Guipúscoa). Aquests resultats foren els pitjors mai registrats per l’esquerra abertzale. El context d’aquestes eleccions queda predefinit pel fracàs de les converses de pau del Govern Aznar amb ETA, el conseqüent trencament de la treva i l’alto al foc. l’avançament electoral anunciat per Juan José Ibarretxe i l’aposta del PNB de concórrer en coalició amb Eusko Alkartasuna per tal d’erigir-se com a pal de paller del nacionalisme basc. Euskal Herritarrok va perdre al voltant de 80.000 vots i la meitat dels seus diputats, en tenia 14 i entre d’altres aspectes era la força hegemònica a Guipuscoa.\nHan passat gairebé deu anys, avui Arnaldo Otegi és el pres número 8719600510 en una cel·la de la presó de Logroño, Baltasar Garzón recorre el món donant conferències a cop de talonari un cop ha estat apartat de la judicatura i l’esquerra abertzale ha tornat amb més força que mai al parlament basc. Ha estat un període de deu anys en el que l’esquerra abertzale no sempre ha tingut la oportunitat de concórrer a la cita amb les urnes. Aquest joc del gat i la rata va tenir el seu punt àlgid en les eleccions al parlament basc de 2009, en la que la candidatura Demokrazia Hiru Milioi va ser il·legalitzada i els seus representats van demanar el vot nul per tal de manifestar el seu malestar amb l’operació judicial efectuada. El resultat d’aquelles eleccions no pot ser obviat si es vol conèixer les repercussions actuals dels resultats del passat diumenge així com comprendre què és el que ha passat en la política d’Euskal Herria en aquests tres anys.\nLa convocatòria electoral de 2009 va esdevenir una tupinada electoral en la que es va silenciar políticament una opció política. Els resultats foren una fotografia irreal de la societat basca amb 100.000 vots nuls, orfes de representació parlamentària i que haguessin significat set diputats per l’esquerra abertzale col·locant-la com a quarta força a la cambra basca. Aquest resultat però ofereix una doble lectura. En primer lloc, el fet de mobilitzar 100.000 persones per a emetre un vot nul i de càstig al sistema ha de ser vist com un èxit i com una voluntat d’aquesta part de la societat basca de no ser minortizada, marginada i exclosa del debat polític. El vot nul va suposar un 8,79% dels sufragis emesos.\nEn segon lloc però, aquest resultat indicava també una saturació per part de les bases de l’esquerra abertzale fruit de l’esgotament de la Declaració d’Anoeta i del fracàs de les converses de pau amb l’executiu Zapatero a finals de 2006. La represa de l’activitat armada va minvar les forces de les bases de l’esquerra abertzale i va allunyar la possibilitat d’un horitzó de pau que condugués a una normalització política ja que l’aparell de l’Estat es va mostrar inflexible amb l’esquerra abertzale a l’hora de presentar llistes per a les eleccions municipals de 2007 i les generals de 2008, aplicant la Llei de partits.\nAixí doncs i davant de l’esgotament de l’aposta política de la Declaració d’Anoeta, de l’esgotament de les bases davant la impossibilitat de poder canalitzar políticament les seves demandes i opcions polítiques; l’aposta de l’esquerra abertzale ha estat la de fer passos cap a una solució dialogada del conflicte i l’aposta per un full de ruta cap a la pau, acompanyada d’un procés de configuració d’un pol sobiranista i d’esquerres. El que s’aventurava com una cabriola massa complicada o era vist des de la Meseta enllà com el cant del signe de l’independentisme basc ha resultat en una plataforma electoral, EH Bildu, en la que han confluït partits com Eusko Alkartasuna, Aralar i Alternatiba (una escissió provinent del sector més basquista d’Ezker Batua) i que els ha portat a la consecució dels millors resultats de la història de l’esquerra abertzale a les eleccions municipals de 2011, les eleccions generals de 2011 i a les parlamentàries del passat dia 21 d’octubre, aconseguint 21 diputats i 286.000 vots.\nEl que evidencien els resultats del passat diumenge és una realitat tripartita a la Comunitat Autònoma Basca. En primer lloc, l’existència d’un bloc constitucionalista que ha rebut un sever correctiu fruit del pacte antinatural PSE-PP i del resultat hipertrofiat de les darreres eleccions conseqüència de la tupinada electoral. En segon lloc l’existència d’un centre dreta basquista, el PNB, en el que caurà la responsabilitat de la governabilitat d’Euskadi al mateix temps que aquesta força política reorienta el seu projecte polític i opta per una entesa amb l’estat, l’aposta per la independència o bé per una tercera via híbrida en la línia del Pla Ibarretxe I finalment el tercer bloc configurat per l’esquerra independentista basca aglutinada entorn EH Bildu i amb una implantació territorial cada cop més homogènia (a Àlaba i Biscaia ja són opcions plenament normalitzades), unes bases novament il·lusionades amb l’aposta estratègica realitzada i per la confiança electoral rebuda. Per a una lectura de qualitat i una anàlisi certera i acurada dels resultats recomano fer una visita a l’entrada que va escriure l’Àlex Maymó al respecte.\nUns fets que adoben la teoria de que encara l’esquerra abertzale encara té camp polític per recórrer. Malgrat el lleu retrocés sofert a Guipúscoa, EH Bildu es veu clarament beneficiada electoral i políticament en tres aspectes, que juntament amb desnvolupament del procès de pau i la fi del conflicte armat, ajudaran a la futura configuració de majories polítiques al país basc.\nPer la manca de violència que ha contribuït a eliminar el clivatge polític que tenia l’esquerra abertzale amb Aralar.\nPer l’escorament del PSE cap a postures eminentment constitucionalistes i d’agenda nacional compartida amb el PP per la qual cosa nombrosos sectors provinents d’Euskadiko Ezkerra que varen trobar en el PSE el seu reflex polític, han anat decantant-se per votar EH Bildu.\nPer l’esvaïment del fenomen EA. Una escissió del PNB, d’espectre ideològic de centre esquerra, encapçalada per la carismàtica figura de Carlos Garaikoetxea que no ha sabut trobar després del seu relleu un lideratge que aglutini la massa de votants i ajudi a consolidar aquest espai i que per tant, s’ha dividit entre votar al PNB o per Bildu.\nPublicat en Eleccions, Estratègia, Independentisme\t| Leave a reply\nMarc Planas (Boca 242)\nHistòries del calcio\nForeign Policy (edició anglesa)\nForeign Policy (edició espanyola)\nPolítica exterior de La Vanguardia\nEl miradorLlibre llegit: El estado de las cosas de Kortatu. Lucha, fiesta y guerra sucia. 7 Mai 2014L’empelt 23 Juliol 2013Res és nou, res és gratuït 29 Mai 2013Les restes de Grândola 20 Mai 2013Futbol fusterià 26 Abril 2013Crist amb la carabina al coll 6 Abril 2013Els rius i el caràcter de les persones 26 Octubre 2012Una imatge val més que mil paraules 9 Juliol 2012Filípides i les dones 21 Març 2012Històries postsoviètiques (III). La pilota, falç i el martell 16 Març 2012Amèrica Llatina Calaix desastre Economia Eleccions Esports Esquerra Estratègia Humor Independentisme Lectura Mitjans de comunicació Partits polítics Política Internacional Recomanacions Societat Vida XXè aniversari Arxiu\tArxiu\nMai 2014 Juliol 2013 Mai 2013 Abril 2013 Octubre 2012 Juliol 2012 Març 2012 Febrer 2012 gener 2012 Desembre 2011 Novembre 2011 Octubre 2011 Setembre 2011 Mai 2011 Abril 2011 Març 2011 Novembre 2010 Juny 2010 Mai 2010 Novembre 2009 Octubre 2009 Setembre 2009 Juliol 2009 Juny 2009 Març 2009 Febrer 2009 gener 2009 Novembre 2008 Setembre 2008 Agost 2008 Juliol 2008 Juny 2008 Mai 2008 Abril 2008 Top Rated\tCerca\nEl mirador\tCrea un lloc web gratuït o un blog a Wordpress.com. Post to


Dona, lliure i compromesa\n© Dona, lliure i compromesa\nLa recent reedició per Rata de Paradisos oceànics, d’Aurora Bertrana, coincidint amb el 125 aniversari del naixement de l’autora, haurà contribuït a recuperar la memòria d’un nom propi una mica rara avis en el panorama literari català. El llibre, aparegut en 1930, aplega les cròniques d’una estada de tres anys a la Polinèsia, on havia acompanyat el seu marit suís, destinat en aquelles illes remotes per portar a terme una feina d’enginyeria.\nGairebé alhora, la Fundació Josep Irla acaba de publicar un quadernet titulat Aurora Bertrana, un esperit lliure i compromès, que repassa la trajectòria biogràfica, intel·lectual i política d’una escriptora qualificada de paradigma de dona moderna i independent, liberal i cosmopolita, avançada al seu temps, compromesa amb els ideals de la llibertat, la justícia social i la causa feminista.\nNascuda a Girona en 1892, filla de Prudenci Bertrana (autor de l’escandalosa novel·la Josafat i condemnat a sis mesos de presó en un consell de guerra per haver criticat els militars en un article de premsa), va estudiar música a Barcelona i començaria a tocar el violoncel en cafès de la rambla. Més endavant, es desplaça per continuar els estudis del referit instrument a Ginebra, on tocaria en un quartet clàssic i en un trio de jazz femenins. En aquella ciutat coneix el seu futur espòs, l’enginyer a qui seguiria fins als mars del Sud en el periple descrit al títol esmentat al principi. De fet, aquella noia inquieta s’havia estrenat en el món de les lletres enviant col·laboracions des de terres helvètiques al diari La Veu de Catalunya i redactant una primera novel·la, Edelweis, ambientada en escenaris alpins. Al seu retorn d’Oceania, seguirà viatjant i escrivint reportatges, com els recollits al volum El Marroc sensual i fanàtic, de 1936.\nCada vegada més coneguda per la seva faceta literària, Aurora Bertrana s’implica en la lluita en favor dels drets de les dones, dels drets socials i dels drets nacionals. En 1933 forma part de les llistes d’ERC en les eleccions al Congrés de Diputats i per pocs vots no obté l’acta. L’esclat de la guerra comporta la separació del seu marit, d’idees dretanes, i en 1938 marxa a l’exili, on les passa magres. Fins deu anys després no podrà tornar a Catalunya, reprendre la seva producció llibresca i recuperar un cert reconeixement popular poc abans de morir, en 1974.


SEMANA NEGRA DE GIJÓN: Carlos Zanón guanya el premi Dashiell Hammett 2015 | Cultura | EL PAÍS Catalunya\nEntrevista a l'escriptor que ha aconseguit el guardó més important de la Semana Negra per 'Yo fui Johnny Thunders'\nGijón 17 JUL 2015 - 17:12\tCEST\nL'escriptor Carlos Zanón, a Gijón. Daniel Mordzinski\nCarlos Zanón (Barcelona, 1966) és un poeta que sempre ha volgut ser músic i que triomfa amb la seva particular aproximació a la novel·la negra. El premi Dashiell Hammett, que ha guanyat per unanimitat a la Semana Negra de Gijón per la novel·la Yo fui Johnny Thunders (RBA), demostra que el gènere gaudeix de salut literària i amplia les seves fronteres. “El mestissatge en una societat i en una literatura implica vitalitat i el fet que no ens hàgim posat talibans amb el que és novel·la negra o no i hàgim obert les fronteres és una bona notícia”, assegura en una conversa amb EL PAÍS minuts després d'obtenir el premi, amb la pell encara una mica vermella per l'emoció i l'afecte rebut.\nEls personatges de les meves novel·les senten la necessitat de trobar una èpica a la monotonia i la vulgaritat, volen que els passi alguna cosa a la vida.\nAdvocat penalista, a més de la seva obra poètica Zanón ha publicat dues novel·les negres (No llames a casa i Tarde mal y nunca, finalista del Silverio Cañada), en què ja s'identificaven les traces d'identitat d'un novel·lista que encapçala l'onada renovadora de la novel·la negra mediterrània. El caracteritza la crítica social allunyada del pamflet, el costumisme, els personatges propers i maltractats per la vida i un gust per les històries senzilles, reals, doloroses. “Aquests personatges tenen molt de mi, però no tant pels fets com per la mirada”, assegura amb un somriure honest que busca compartir la seva passió amb l'interlocutor. “Moltes de les barbaritats que passen a la novel·la no m'han passat mai i no vull que em passin, però els personatges de les meves novel·les senten la necessitat de trobar una èpica en la monotonia i la vulgaritat. Volen que els passi alguna cosa a la vida, i en aquest sentit sí que m'hi veig reflectit”, explica.\nPer mi el meu món és la meva gent, els meus llibres, els meus discos. Podria ser a Madrid, a Bilbao o a Gijón i seria igual de feliç i infeliç.\nAutor de curta volada, fascinat amb la música, el cinema i la cultura popular nord-americana, Zanón mira la vida des d'un punt de vista intel·ligent i melancòlic que es veu perfectament a Yo fui Johnny Thunders. “M'agrada que els personatges es preguntin per què fan les coses. I reflectir les faltes d'ortografia que segueixen subratllades en vermell quan tornes i mires enrere, les coses que mai acabes de fer bé. Som com hàmsters i aquesta és la idea que m'agrada treballar”.\nZanón no dóna lliçons, no és un moralista, però té clares certes coses. L'esperit de John Wayne està present en tota la novel·la i és inevitable preguntar-li quan vam donar l'esquena a aquella manera de veure el món. “John Wayne ens va abandonar quan el món va deixar de correspondre a una determinada ètica. La part bona de la religiositat era l'ètica, fer les coses bé, ser un tipus honest. Jo crec que actors com Gary Cooper o John Wayne eren això”.\nJohn Wayne ens va abandonar quan el món va deixar de correspondre a una determinada ètica.\nDivertit i intel·ligent conversador, el que també és crític de Babelia riu a gust però no es talla quan se li demana que analitzi la seva pròpia novel·la. “Home, diria que és una bona novel·la, però també hi veuria defectes. Jo crec que hi ha personatges que no tenen prou temps per fer canvis molt bèsties. Hi ha un parell de personatges que no han quedat gaire ben delimitats. També diria, però, que comença bé i que acaba bé, que té ritme”.\nLa seva relació amb Barcelona és molt particular. A No llames a casa, en cap moment no es feia al·lusió directament a la ciutat, però els lectors no van tenir cap dubte de quina ciutat es tractava. La Barcelona de les novel·les de Zanón no és la ciutat turística i mediterrània, sinó un escenari de derrotes, amb carrers grisos i bars tronats. “Sóc molt autista en aquest sentit: per mi el meu món és la meva gent, els meus llibres, els meus discos. Podria ser a Madrid, a Bilbao o a Gijón i seria igual de feliç i infeliç. Barcelona és una ciutat bastant fronterera amb moltes coses, però no hi tinc una relació d'afecte o d'amor, de dir 'si no fos Barcelona no podria escriure'. No”. Has estat temptat a escriure sobre Madrid? “Sí. Aquest any hi he viatjat molt i m'encantaria que arribés el moment en què entengués els codis de la ciutat de tal manera que pogués escriure una novel·la que algú d'allà digués: d'acord, ho ha entès, sap de què va la ciutat”.\nA mesura que llegeixes més i escrius més t'adones que hi ha molta gent moltíssim millor que tu.\nLa música es filtra per tota la conversa amb un escriptor que cita Lou Reed quan se li demana per les seves influències. “El que sempre m'ha agradat de la música és la intensitat i l'emoció que transmet una cançó i això ho intento portar a la novel·la. La feina d'escriptor és molt autista, molt passiva, i el que fem acaba rebent-se al cap de dos anys. La possibilitat de tocar una cançó, pujar a l'escenari i percebre l'emoció de la gent ha de ser flipant. És clar que m'agradaria”, explica amb una mica de nostàlgia.\nZanón acaba de guanyar un premi de prestigi, però la seva idea de l'èxit no canvia. “A mesura que llegeixes més i escrius més t'adones que hi ha molta gent moltíssim millor que tu. Quan tens 20 anys et creus el millor del món. Com ho compenses? Amb il·lusió. Vull escriure més, vull equivocar-me; l'èxit el concebo des del punt de vista que em permetin equivocar-me en dues o tres novel·les més”, conclou, amb aquest estil tan propi de poeta de vida i derrotes.\nGuanyadors de la Semana Negra\n- Premi Dashiell Hammett: Yo fui Johnny Thunders, de Carlos Zanón\n- Premi SN-BAN!: Alexis Ravelo\n- Premi Rodolfo Walsh: Escrito en negro, de Martín Olmos.\n- Premi Memorial Silverio Cañada: Te quiero porque me das de comer, de David Llorente\n- Premi Espartaco a la millor novel·la històrica: El reino de los hombres sin amor, d'Alfonso Mateo-Sagasta.\n- Premi Celsius 232: El imperio de Yegorov, de Manuel Moyano\n- Concurs de Relats: José Veglia


Economia i la Federació d'Empreses Cooperatives de Treball elaboren una guia per a fabricar mascaretes | Valencia Extra\nEconomia i la Federació d'Empreses Cooperatives de Treball elaboren una guia per a fabricar mascaretes\nLa Conselleria d’Economia Sostenible, Sectors Productius, Comerç i Treball i la Federació Valenciana d’Empreses Cooperatives de Treball (Fevecta) publicaran una guia destinada a personal emprenedor i empreses i cooperatives del tèxtil interessades a fabricar màscares. La guia estarà disponible en el Portal de l’Emprenedor.\nL’objectiu és posar a la disposició de les persones interessades a iniciar línies de negoci en la fabricació d’aquest material sanitari les condicions que es requereixen per a la producció de mascaretes homologades.\nD’altra banda, la Conselleria i Fevecta estan desenvolupant un programa mitjançant el qual el sector tèxtil cooperatiu i les empreses socials puguen produir material sanitari i de protecció enfront de la COVID-19.\nD’aquesta manera, es pretén facilitar l’accés a la contractació pública de les empreses d’economia social del sector tèxtil, així com d’altres sectors similars, com el calçat, que no tenen estructura suficient per a accedir a les homologacions i permisos necessaris per a produir i comercialitzar producte sanitari i de protecció laboral.\nEn aquest sentit, la Conselleria d’Economia i Fevecta estan elaborant els protocols i guies d’homologació per a facilitar les llicències i certificacions necessàries.\nAquest programa, que agrupa a tot el sector cooperatiu valencià, amb cooperatives que ja han començat a produir les seues primeres unitats pretén secundar-se en el sector tèxtil valencià per a promoure un model de proveïment de bates i mascaretes basat en la proximitat i en els valors de l’economia social.\nD’aquesta manera, s’aconsegueixen tres objectius: introduir la innovació en un sector molt tradicional; fer valdre el treball que moltes de les empreses de l’economia social estan ja realitzant de manera voluntària i altruista, i fomentar la intercooperació i la creació de cooperatives.\nLa publicació de la guia i la incorporació de cooperatives són iniciatives que s’emmarquen en la política de reconversió de la indústria tèxtil que està impulsant la Conselleria d’Economia, en col·laboració amb Aitex, amb la finalitat de fabricar diversos productes per a la protecció davant la COVID-19, comptant també amb les cooperatives socials.\nMascaretes”socials” per al xicotet comerç\nEconomia, a través de la coordinació entre la Direcció General de Cooperativisme i Emprenedoria i la Direcció General de Comerç, Artesania i Consum, ha realitzat una primera compra de 10.000 mascaretes cosides en una cooperativa, que la Unió Gremial i Confecomerç repartirà entre els comerços valencians per a la protecció de les treballadores i treballadors del xicotet comerç.\nAquest és un projecte totalment valencià, que ha començat per la producció tèxtil en fàbriques valencianes com l’empresa Karme Nature, que ha proporcionat el prototip i teixit per a la confecció per part de Fil a Fil, cooperativa situada a Benimàmet, i les sòcies provenen de col·lectius en risc d’exclusió.\nLa Conselleria està treballant en l’ampliació del projecte. A més de la tela de Karme Nature, que fins ara és la que està homologada, aquesta empresa de teixit per al sector turístic té dues teles d’estovalles que, en combinació amb altres tèxtils, permetria també complir la normativa sobre màscares higièniques. Això suposaria disposar d’un producte homologat més, i la possibilitat de crear un teixit propi per a les cooperatives del tèxtil valencià que fabriquen material contra la COVID- 19.


PlayStation Vita - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: PS Vita)\n85,1 ( ) × 183,6 ( ) × 15 ( ) mm\nARM Cortex-A9 (en)\nPlayStation Vita, també coneguda com a PS Vita, és una videoconsola portàtil creada per l'empresa Sony Computer Entertainment, aquesta consola és la successora de la PlayStation Portable, i és part de la família PlayStation de videoconsoles. Va ser presentada el 27 de gener de 2011 i ha estat posada a la venda el dia 17 de desembre del mateix any al Japó. Va arribar a Europa i a Amèrica el dia 22 de febrer de 2012. Inicialment, estava destinada a competir directament amb la consola de Nintendo 3DS. El Firmware actual de la consola és el 3.73, on s'ha millorat la qualitat del rendiment del sistema. La consola va ser descontinuada per Sony encara que des d'aleshores ha continuat rebent actualitzacions del sistema.\n4 Ús a Distància\n8 PS Vita Slim\n10 Scene i codi casolà\n11 Acompliment Comercial\nAbans de l'anunci per part de Sony Computer Entertainment, molts llocs com Kotaku, van confirmar que la portàtil existia. Shuhei Yoshida, president de Sony Computer Entertainment Worldwide Studios havia admès en una entrevista que, de fet, estaven treballant en un nou producte de la família Playstation i va reportar que la portàtil havia estat lliurada a molts desenvolupadors de videojocs com SCE Worldwide, entre altres. El sistema, suposadament, va ser anunciat internament a mitjan setembre en una reunió duta a terme en les casernes centrals de SCE en Aoyama, Tòquio. El president de SCE Worldwide Studios va revelar en una entrevista amb la revista de videjuegos anglesa Develop que quan Ken Kutaragi va deixar Sony Computer Entertainment, el nou CEO, Kazuo Hirai, li va dir que volia que SCE Worldwide Studios comencés el desenvolupament de la propera Playstation. Yoshida va dir, a més, que els desenvolupadors van estar presents en les reunions des que SCE Worldwide va començar el desenvolupament del maquinari i que SCE tenia converses constants amb les companyies de videojocs de tot el món, mentre es desenvolupava el nou maquinari. Quan se li va preguntar sobre la successora de la PSP en el Tòquio Game Xou de 2010, Shuei Yoshida va dir que no podia respondre a la pregunta, però va dir que: "Personalment, no veig a Sony deixant de fer una futura consola portàtil". Al novembre de 2010, Patrick Soderlund, vicepresident sènior de Electronic Arts, va dir que havia vist a la successora de la Playstation Portàtil quan va preguntar per ella en una entrevista, però que no podia comentar res sobre aquest tema.\nEl sistema va ser anunciat el 27 de gener de 2011 en el "Playstation meeting" al Japó pel president de Sony Computer Entertainment, Kazuo Hirai. L'última vegada que es va fer una "Playstation meeting" va ser per coordinar els plans de llançament de la Playstation 3, l'any 2005. A més MCV diu que Sony li va dir a les distribuïdores que el sistema seria "tan poderós com la PS3", també diuen que els jocs del sistema es distribuiran tant en format físic com a digital.\nEn el Game Developer Conference de 2011, Sony va revelar alguns detalls de la Targeta NGV durant el seu panell sobre la Next Generation Portable. A més es va anunciar una altra unitat d'emmagatzematge per la PlayStation Vita, cridada "Removable Memory". o "Memòria removible" Sony també va dir que està implementant una "submissió única per a tots dos formats" per facilitar l'adquisició de jocs aprovats per a tots dos formats de targetes i llançaments descargables.\nA més, es va anunciar que només tres dels quatre nuclis de la unitat central de processament simètrica estaran disponibles per les aplicacions i que les dues càmeres tindran detecció de cara, de cap i seguiment de cap.\nJack Tretton, president de Sony Computer Entertainment America, ha anunciat que els últims terratrèmols en Japó poden portar un retard en l'engegada del sistema, si bé un representant de la companyia li deia al The Wall Street Journal que: "No veiem que el terratrèmol tingui impacte sobre el nostre pla de llançaments". En la seva opinió, les paraules de Jack Tretton "estaven equivocades", per la qual cosa el llançament de la consola portàtil segueix previst a tot el món per a aquest mateix any. Els últims rumors apunten que NGP podria arribar a les tendes el proper mes de novembre. El dia 7 de juny, en la Electronic Entertainment Expo 2011, Sony va confirmar que el nom definitiu del sistema seria Playstation Vita o PS Vita. Van dir escollir aquest nom perquè vita significa "vida" en llatí. La portàtil combina realitat augmentada, videojocs, i connectivitat social, al costat de serveis com "Near" i "Party", exclusius de la consola.\nEl dia 14 de setembre es va anunciar el seu llançament en la Tòquio Game Xou així planificant la seva sortida pel 17 de desembre al Japó.\nVersió "Sapphire Blue", només disponible al Japó.\nEl sistema presenta una forma ovalada similar al disseny de la primera PSP i és la primera a tenir dos joysticks, amb una pantalla de cinc polzades OLED capacitiva localitzada al centre del sistema. Té dues palanques analògiques (una a cada costat de la pantalla), un pad, els quatre botons clàssics de la PlayStation ( , , i ), dos botons L i R, un botó PlayStation (Home), els botons Start i Select, Volum +, Volum - i Power. Per dins el sistema presenta un processador ARM Cortex-A9 MPCore de quatre nuclis i un processador gràfic SGX543MP4+. El sistema també porta un touchpad posterior, una càmera frontal, una altra posterior, altaveus estèreo, micròfon, sistema sensor de moviment SixAxis (giroscopi de tres eixos, acceleròmetre de tres eixos), brúixola electrònica de tres eixos, GPS, Wi-Fi, 3G, i Bluetooth v2.1+EDR.\nPlayStation Vita es troba disponible en dues versions: una amb WiFi i suport per a 3G, i una versió més barata amb WiFi però sense 3G. La versió 3G inclou aplicacions precarregades en la consola, les quals utilitzen 3G i uns altres com la realitat augmentada.\nLes següents especificacions van ser mostrades en el lloc web de Playstation:\nCPU 4-core ARM Cortex-A9 MPCore de fins a 444 MHz ( la seva velocitat basi és de 333MHz però pot aconseguir els 444 Mhz sense gastar molta bateria)\nGPU SGX543MP4+ (4 nuclis;) ~ 111MHz ~ 37M polígons (La freqüència pot augmentar en apagar el WiFi)\nRAM Compta amb 512 MB de memòria RAM principal i 128 MB de VRAM\nDimensions 182 mm d'ample, 83,5 mm d'alt, 18.6 mm de grossor\nResolució 960 x 544 píxels a 220 ppp\nPantalla 5 polzades (16:9) 11.43cm x 6.22cm,16 milions de colors, OLED (tipus capacitiu)\nTouchpad posterior Pad multitáctil (tipus capacitiu)\nCàmeres Frontal i posterior (640x480 @ 0,3 megapíxels)\nSo Àudio DAC Wolfson WM1803I amb altaveus estèreo inclosos (micròfon inclòs)\nDetecció de moviment Sistema de sensors SixAxis (giroscopi de tres eixos, acceleròmetre de tres eixos)\nDetecció de posició GPS (solament versions 3G )\nBotons D-Pad, 2 × estics analògics, , , , , L1, R1, Start, Select, Home, Volum ±, Encès\nConnectivitat sense fil Connectivitat a xarxes mòbils 3G (segons el model de la consola), connectivitat Wi-Fi IEEE 802.11b/g/n, Bluetooth® 2.1\nEl 6 de juny en l'I3 va ser anunciat de forma oficial el preu de € 249 per a Europa, USD$ 249 per a Amèrica del Nord i 24.900 iens per al Japó per al model només WiFi, i de € 299, USD$ 299 i 29.900 iens per al model amb WiFi i 3G. El sistema inclou dos estic analògics, pantalla de 5 polzades, 3G, Bluetooth i suport Wi-Fi. Internament, el sistema té un ARM® Cortex™- A9 core (4 nuclis) i una unitat de processament gràfic SGX543MP4+, a més de la trucada LiveArea, que serà la interfície entre l'usuari i la consola; aquesta interfície és la successora de la XrossMediaBar de la primera PSP\nÚs a Distància[modifica]\nÚs a Distància o Remote Play és una característica que permet que la PlayStation Vita es connecti a PlayStation 4 i PlayStation 3 mitjançant una xarxa de WiFi, quan succeeix això es poden fer streaming de jocs de PS3 i PS4 en PlayStation Vita podent així jugar com a comandament principal.\nEl programari per a la consola es distribueix en una targeta de memòria única de Sony de tipus flaix cridada PlayStation Vita Game card, en lloc dels discos UMD de PSP. En grandària i forma la PSVita Card és molt similar a una targeta SD. Aquestes PlayStation Vita Game Card poden tenir una grandària entre 2GB fins a 4GB depenent del joc. Per al seu funcionament, certs jocs i aplicacions multimèdia requereixen que tant la PSVita Game Card com la PSVita Memory Card estiguin connectades al sistema. La PSVita Memory Card gairebé idèntica a la MemoryStick Micro. Entre un 5 i un 10% de l'espai es reserva per guardar dades del joc, actualitzacions.\nLes PSVita Memory Cards s'ofereixen en grandàries que van des dels 4 GB fins als 64GB. Les targetes de memòria que no tinguin la marca "PlayStation Vita Memory Card" no són compatibles, encara que ja estan en desenvolupament targetes alternatives.\nArticle principal: Annex:Videojocs per PlayStation Vita\nDurant l'I3 de 2011 es va donar a conèixer un conjunt de videojocs disponibles per a la videoconsola, entre ells Uncharted: L'Abisme d'Or, Hustle Kings, Everybody's Golf, Wipeout 2048, Gravity Rush, a més de continuacions de jocs com: Killzone, Resistance, LittleBigPlanet, Mortal Kombat i Call of Duty.\nEl sistema és compatible amb molts jocs descargables de la primera PSP. Molts desenvolupadors han mostrat com a jocs de PlayStation 3, són traspassats cap al nou sistema, i després renderizados. Alguns exemples mostrats van ser: Metall Gear Solid 4: Guns of the Patriots, Yakuza 4, Lost Planet 2 i Ultimate Marvel vs. Capcom 3. També es va mostrar Monster Hunter Portable 3rd per demostrar que la consola era compatible amb els videojocs descargables de la PSP, la qual cosa a més va demostrar que són compatibles amb el estic analògic extra de la nova consola.\nEs mostren els Codecs o formats suportats de la PS Vita.\nImatges JPEG GIF(Aquest últim estàtic) TIFF BMP PNG Àudio MP3 MP3 Surround WAV WMA 9\nATRAC MP4 Àudio MPEG-4 Part 3 AAC / AAC Low Complexity (unprotected) Video MPEG-1 (MPEG Àudio Layer 2) MPEG-2 PS (MPEG2 Àudio Layer 2, AAC LC, AC3(Dolby Digital), LPCM) MPEG-2 TS (MPEG2 Àudio Layer 2) MP4 SP MP4 AVC / MP4 H.264\nPS Vita Slim[modifica]\nLa PlayStation Vita 2000 (abreujada PS Vita 2000), també coneguda com a PlayStation Vita Slim (abreujada PS Vita Slim) amb nom de model PCH-2000, és una altra versió PS Vita. És un 20% més prima i un 15% més lleugera que el seu model original. La consola a més de conservar les mateixes funcions que el seu model original, té en lloc del port de càrrega propietari explica ara amb un port microUSB i 1 GB d'emmagatzematge intern. Solament estarà disponible amb connectivitat Wi-Fi. A la venda estan tots dos models sent la diferència fonamental la tecnologia de la pantalla (LCD en lloc d'OLED), els acabats de la carcassa i la grandària. Tot això impacta en el preu final del producte una mica menys que en la PS Vita original (PCH-1000)\nLa consola va sortir el 10 d'octubre de 2013 al Japó, a un preu de 18.980 iens (uns 190 dòlars). La consola està disponible en sis colors (només Japó). El 6 de maig de 2014 va sortir a la venda als Estats Units incloent el joc Borderlands 2 via descarrega digital, i una targeta de memòria de 8 GB, a un preu de $199 dòlars. cal destacar que aquesta última només es presentarà en color negre. La pantalla ha estat substituïda per tecnologia LCD en comptes de tecnologia OLED per reduir espessor i preu en la consola.\nEl sistema és compatible amb la majoria dels jocs per Playstation Portable; però la falta de port UMD fa que es limiti als jocs que van ser llançats en format digital en PlayStation Network, a través de la PlayStation Store. Els títols clàssics de PSOne no eren compatibles amb la consola en la seva data de llançament; no obstant això Jack Tretton ha anunciat en el Electronic Entertainment Expo 2012 que aquests estaran disponibles en poc temps per la Vita la qual cosa es va concretar més tard mitjançant una actualització de firmware. Ambdues palanques anàlogues de la consola són compatibles amb els jocs de PSP, podent-se ajustar la palanca dreta, per funcionar com la creuera, la palanca esquerra o els botons de control ( , , i ). Els gràfics dels jocs de PSP es veuen millorats en la Vita, amb un filtre que suavitza la imatge (antialiasing), reduint la pixelación. Vita és a més compatible amb vídeos i historietes de PlayStation Store.\nScene i codi casolà[modifica]\nSeguint la línia de la scene de la seva predecessora, la PlayStation Portable, s'ha aconseguit carregar codi sense signar en la PlayStation Vita emprant forats de seguretat trobats en partides guardades de determinats jocs. A través d'aquests forats s'ha aconseguit carregar homebrew desenvolupat per PSP i, en alguns casos, fins a còpies de seguretat de títols de PSP. No obstant això, aquests forats de seguretat són tapats per Sony amb les actualitzacions, per la qual cosa per poder aprofitar-los cal renunciar a la connectivitat online de la consola. A la fi de juliol del 2016 es va anunciar la sortida del hack henkaku que permet l'ús de homebrew i còpies en la versió 3.60, a partir de 2017 es pot instal·lar ARK-2 en firmware 3.63 el qual permet córrer jocs de PSP i PS1 a més de homebrew, no obstant això encara en versions 3.61 i 3.63 no hi ha un hack que permeti usar backups de PS Vita.\nEl dia 17 de desembre del 2011 va ser el llançament oficial de la consola al Japó, venent 325.000 unitats els primers dies. Durant la seva segona setmana al mercat japonès, les vendes van caure un 75%, totalitzant 74.000 unitats venudes fins al 25 de desembre, no superant al seu rival directe, la Nintendo 3DS.\nDesprés del seu llançament global el 28 de febrer del 2012, Sony va anunciar que les vendes de PS Vita aconseguien les 1.2 milions d'unitats venudes a nivell mundial.\nAl febrer de 2013 a causa de les baixes vendes de la consola, Sony va anunciar una rebaixa per a la mateixa a ¥19980 (aprox 215USD) en Japó a més de l'estrena de Soul sacrifice, Phantasy star: online i Senran kagura: shinobi versus amb el que les vendes van augmentar un 12 %.\nActualment la PS Vita compta amb 16 milions d'unitats venudes a tot el món. Actualment en vendes com a última consola de la vuitena generació de consoles.\n↑ 1,0 1,1 [enllaç sense format] http://mx.playstation.com/psvita/tech-specs/index.htm\n↑ [enllaç sense format] http://www.playstation.com/psmeeting2011/spec.html\n↑ [enllaç sense format] http://es.playstation.com/psvitasystem/#select-tab-specifications\n↑ [enllaç sense format] http://www.eurogamer.net/articles/digitalfoundry-oddworld-vs-playstation-vita\n↑ [enllaç sense format] https://es.ifixit.com/teardown/playstation+Vita+Teardown/7872\n↑ [enllaç sense format] http://es.playstation.com/psvita/games/\nPlayStation Vita - Lloc web oficial\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: PlayStation Vita\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=PlayStation_Vita&oldid=24588199»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 22 ago 2020 a les 13:29.


Enquesta TIC i salut a Catalunya 2007 | TIC Salut Social\nInforme Mapa de Tendències en TIC i Salut\nL’objectiu de l’enquesta és prendre el pols del nivell de desenvolupament de les TIC a la xarxa sanitària d’utilització pública (XSUP) de Catalunya. En una primera fase de l’anàlisi s’han inclòs les entitats sanitàries públiques, tant hospitals com centres d’atenció primària; posteriorment, es pretén incorporar la resta de la xarxa, és a dir, els recursos sociosanitaris, de salut mental i els prestadors hospitalaris privats.\nUna de les fonts d’informació del Mapa de tendències és l’enquesta duta a terme a 65 institucions sanitàries de la XSUP. Aquesta mostra suposa un total de 30 entitats d’atenció primària i 60 d’especialitzada. Aquesta mostra equival al 100% dels hospitals i entitats d’atenció primària de la XSUP.\nAlguns sistemes sanitaris d’altres països han començat a desenvolupar iniciatives per observar de forma objectiva els avenços en la difusió de les TIC en els serveis de salut, tant pel que fa als volums d’aquesta activitat com a la direcció que segueixen les diferents organitzacions del sistema. De fet,aquestes iniciatives són l’aplicació en el sector sanitari del que ja s’està realitzant en altres àmbits per mesurar la difusió de les noves tecnologies.\nEn aquest context, la Fundació TicSalut ha posat en marxa aquest estudi per conèixer el nivell de desenvolupament de les TIC en les organitzacions sanitàries de Catalunya, el Mapa de tendències. És una publicació anual que pretén convertir-se en un referent en el sector pel que fa al desenvolupament i la utilització de les TIC.\nEl Mapa de tendències es complementa amb un monogràfic sobre algun aspecte d’actualitat relacionat amb les TIC, que canviarà d’any en any. El quadern de 2007 tracta sobre els portals web de les institucions sanitàries de Catalunya.\nMonogràfic 2007: Portals web.\nInforme complet de l'Enquesta TIC i Salut 2007.


El pilot de Fiat amb un plus de confiança després meeting/test disputat en el circuit de Höljes (Suècia)\nLes instal·lacions d’un dels escenaris amb més carisma de l’automobilisme mundial, el Circuit de Silverstone a Gran Bretanya, donarà la benvinguda a la caravana de participants que disputaran el tercer meeting de la present edició del Campionat de Món de Rallycross.\nAlbert Llovera amb PCR Sport i Olsberg MSE, estaran entre els protagonistes que lluitaran en la cita britànica en l’esmentat escenari per segon any consecutiu.\nEl traçat serà calcat al de l’edició 2018, és a dir un recorregut total de 0,972 km, dels quals el 60% són sobre asfalt i la resta sobre terra.\nEl timing horari del cap de setmana britànic del RX2 seguirà els mateixos paràmetres que les disputades aquesta temporada amb anterioritat. Així doncs, els pilots podran disputar dues sèries d’entrenaments lliures, en les Llovera i els seus rivals intentaran recordar les particularitats del traçat de Silverstone. A continuació es correran les 4 sèries qualificatives, semifinals i final. És evident, que tornaran a ser dues jornades al esprint en la qual qualsevol distracció pot ser fatal.\nPer donar un pas més en la seva progressió, Albert i el seu equipes van desplaçar, la setmana passada, a Höljes (Suècia) per a competir en una prova del campionat escandinau de l’especialitat. Així valorava Llovera la seva presència en l’escenari suec: Per a mi ha estat una experiència molt positiva. En les mànegues lliures inicial els meus rivals em treien 3” per volta. En la recta final del meeting les diferències s’havien reduït de manera clara (1”). No hi ha dubte que, a part de les prestacions de vehicle, el coneixement de la pista és un factor a tenir en compte.\nEn referència a la millora del Proto, Albert també es mostrava molt satisfet del treball realitzat: L’anàlisi de les dades (telemetria) del meu pilotatge que vam estar fent amb l’enginyer de l’equip, ens va permetre fer diferents canvis en alguns detalls del Proto, que van tenir conseqüència directa en la millora dels cronos.\nSens dubte, hem avançat molt, però els nostres rivals també estan evolucionant els seus vehicles. Cal seguir, en la mesura del possible, per a continuar millorant.\nL’activitat en el paddock de Silverstone començarà el divendres (dia 24) amb la celebració de les verificacions prèvies a la competició. Durant la mateixa jornada s’iniciarà l’activitat en la pista amb la disputa de les mànigues d’entrenaments lliures.\nA partir d’aquest instant, el crono tornarà a marcar sentència en les mànegues qualificatives, en les semifinals i final, que determinaran el podi definitiu del RX2 de Gran Bretanya.


Quines són les 25 tesis doctorals de la UPC més consultades? - UPC Universitat Politècnica de Catalunya\nQuines són les 25 tesis doctorals de la UPC més consultades?\nQuines són les 25 tesis doctorals de la UPC més consultades? Un informe elaborat per la Biblioteca Rector Gabriel Ferraté mostra les 25 tesis doctorals de la UPC, publicades els anys 2016 i 2017, que han estat més consultades a través d'UPCommons, el dipòsit institucional de la Universitat. https://barcelonatech-upc.eu/ca/sala-de-premsa/noticies/quines-son-les-25-tesis-doctorals-de-la-upc-mes-consultades https://barcelonatech-upc.eu/ca/sala-de-premsa/noticies/quines-son-les-25-tesis-doctorals-de-la-upc-mes-consultades/@@download/imatge\nImatge de la Biblioteca Rector Gabriel Ferraté\nUn informe elaborat per la Biblioteca Rector Gabriel Ferraté mostra les 25 tesis doctorals de la UPC, publicades els anys 2016 i 2017, que han estat més consultades a través d'UPCommons, el dipòsit institucional de la Universitat.\nLa tesi doctoral publicada a la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC) els anys 2016 i 2017 i que ha estat més consultada fins ara —descàrregues i visites— ha estat la que porta per títol Analysis of power distribution systems using a multicore environment, realitzada per Luis Gerardo Guerra l’any 2016 i dirigida per Juan Antonio Martínez Velasco. La tesi, realitzada en el Departament d’Enginyeria Elèctrica, ha obtingut 3.519 descàrregues i 72 visites a través del dipòsit UPCommons.\nD’altra banda, la tesi que més s’ha visitat a través d’aquest portal ha estat Augmented valuation of cultural heritage through digital representatiton based upon geographic information technologies: the case study of Lisbon Aqueduct System within an augmented reality environment, realitzada per Luis Fílipe do Espíritu Santo Correia l’any 2017 i codirigida per Josep Roca i José Antonio Tenedório, del Departament de Tecnologia de l'Arquitectura, i ha obtingut 1.958 visites.\nDe les 25 tesis doctorals que conformen el rànquing, la majoria (un total de sis tesis) s’han realitzat al Departament d’Organització d’Empreses.


Dies de carretera: Bob Dylan - Desire (1976)\nPublicat per djxesc a 17:37\nAnònim 19 de novembre de 2011 a les 16:37\nJo tambe vaig descobrir a Dylan amb aquest disc. I ja no vaig poder parar...Salut!!\ndjxesc 22 de novembre de 2011 a les 12:55\nIdò a jo segurament em passarà el mateix!\nAnònim 19 de desembre de 2011 a les 22:55\nDylan no és un dels meus cantants predilectes però "Hurricane" m'encanta. Més que la lletra, la melodia, la veu..., la trob genial. D'aquelles cançons que no pots aturar mai d'escoltar :)


Un ermità a Madrid (i 4) | Artur Ramon Art\nPublicat el 25 setembre 2007 per arturamon\tPorto dies sense dormir. He visitat dues vegades la mostra de Patinir i tinc el síndrome de Stendhal, estic posseït per la bellesa patiniriana.En tot el dia no em trec del cap alguns quadres de l’exposició, els paisatges de roques punxegudes incendiats, els horitzons inabastablement blaus. Però hi ha un quadre que em produeix insomni. Es tracta de Caront travessant la llacuna Estigia, de 1520-1524. En una sola composició Patinir reuneix imatges bíbliques amb imatges de la mitologia greco-romana. Al mig de la llacuna, Caront rema una petita embarcació de fusta transportant una ànima. El mar està arrissat i els núvols, llunyans, anuncien tempesta. A la seva esquerr,a hi ha la riba que simbolitza el Paradís amb àngels acompanyant les ànimes bones. Només s’arriba en aquest paratges de bellesa inenarrable a través d’uns afluents i passant per davant de la font de la vida, una construcció d’un blau deliqüescent que sembla talment una medusa feta arquitectura. Per contra, la riba dreta enganya. Al principi ens ofereix la mateixa orografia que la del Paradís,- vegetació frondosa, naturalesa esclatant-, però tot seguit el paratge canvia i una construcció defensiva fa de barrera a l’Infern. Un paratge inhòspit, protegit per una bèstia amb tres caps de gos: el cerber que vigila el territori del pecat. Al fons, un incendi amb pecadors consumint-se entre flames. Puc sentir el que sentien els espectadors que van veure aquesta obra per primera vegada: l’enlluernament per la qualitat tècnica i el missatge que anuncia. Sí, arribar al Paradís és sempre més difícil que entrar a l’Infern. En tota la història de la pintura mai no s’ha representat tan bé una ànima conduïda al seu fatal destí com aquesta que acompanya Caront: ànima quasi transparent, ànima pura.


"Estic en el meu millor moment i la porta de la selecció s'està tancant": Jonathan Soriano, a EFE, en 10 frases\nSoriano, que ha esclatat com a golejador a la lliga austríaca, repassa el seu estat de forma, el somni de la selecció i el duel contra el Vila-real\n2 min. Barcelona 17/02/2015 11:39\n651x366 Jonathan Soriano / REDBULLS.COM Jonathan Soriano / REDBULLS.COM\nEl Red Bull Salzburg s'enfronta al Vila-real en l'eliminatòria de setzens de final de l'Europa League. El davanter català de l'equip austríac, Jonathan Soriano, ha analitzat en una entrevista a EFE la seva situació i l'enfrontament amb els de La Plana.\nSobre la trucada de la selecció:\n1. "És difícil, hi ha molts jugadors, tenen molt nom i han fet molt a la Lliga espanyola o en lligues grans i tenen la confiança del seleccionador".\n2. "Seguiré treballant, fent gols per a l'equip perquè individualment serveixi per a alguna cosa i a partir d'aquí seguir treballant almenys per mantenir viu aquest somni que tinc".\n3. "L'edat va passant i el nivell anirà baixant. Pot ser que ara estigui en el meu millor moment i la porta de la selecció s'està tancant".\n4. "Em van proposar jugar amb la selecció austríaca, però al fer les gestions van veure que havia estat internacional amb Espanya sub21 i això fa que ja no tingui possibilitats. Però vaig estar parlant amb la federació i tot".\nSobre ofertes per abandonar Àustria:\n5. "Truquen, pregunten, però al club no en volen saber res. Em demanen que no marxi. És cert que estic còmode i hem arribat a un acord per augmentar el contracte".\n6. "El Salzburg ha rebut trucades i ha tingut reunions, però el club no està disposat a negociar per res i amb ningú. D'Alemanya i d'Espanya, no ha vingut cap oferta oficial. Ningú ha intentat negociar amb el club".\nSobre l'eliminatòria contra el Vila-real:\n7. "Pel que he vist, així que roben la pilota, surten molt ràpid amb els tres de dalt. Vietto, Giovani Dos Santos i Cherysev. En això ens podem assemblar, fem una pressió molt forta per poder sortir ràpid".\n8. "El Vila-real és un dels pitjors equips que ens podria haver tocat".\n9. "Per una banda ens va alegrar que toqués el Vila-real, que és un rival fort i ens fa il·lusió anar a Espanya a jugar contra un equip espanyol, però d'altra banda és molt difícil perquè són favorits i ho tindrem molt difícil".\n10. "Tenen grans jugadors. A Giovani ja el coneixem, és boníssim, fa molta feina. Cherysev també és un jugador molt conegut. Vietto, que no sabíem molt d'ell, està fent una temporada boníssima. És un equip amb molt bons jugadors".


moianès.net, el portal del Moianès i rodalies - El Dolmen del Pla de Trullàs\nMonistrol de Calders: El Dolmen del Pla de Trullàs\nEnviat el Dilluns, 22 d'abril a les 18:31:02 per Redaccio\nEn la nostra sortida a Granera ens havia cridat l’atenció un cartell que ens anunciava la proximitat d’un dolmen i com la nostra curiositat ens impulsa a veure totes les coses que poden haver realitzat els nostres antecessors en aquesta terra vam decidir visitar-lo.\nPujant per la pista asfaltada que porta des de Monistrol de Calders a Granera en la seva part més alta prop de la masia del Coll iniciarem la nostra breu però interessant singladura vers el lloc on es situat el monument megalític.\nEquipats amb les nostres eines per caminar. malgrat hi ha una pista de terra que hi porta en cotxe, vam començar la pujada per un sender amb roques però agradable de pujar. Quan és d’encisador un caminet estret entremig d’arbres que puja alegrement mentre veus les diferents contrades del voltants. Les formes de les muntanyes de Montserrat i la part nord de la Mola de Sant Llorenç és retallava davant els nostres ulls. A la dreta les terres arbrades del Moianès també cridaven la nostra atenció i un fum provinent d’una casa llunyana pujava alegrement en l’horitzó.\nMentre pujàvem i en arribar a la part superior del Pla de Trullàs se’ns va fer patent també les conseqüències dels incendis de l’any 2003. La muntanya és verda però l’alçada del diferents arbres i les restes d’altres caiguts a terra ens demostra que va ser terra calcinada per les flames.\nEl dolmen es destaca davant nostre i seguirem la pista de terra que hi porta. Ens va sorprendre la bona ubicació i els treball fets per destacar la seva presència.\nA dalt del monticle es veia perfectament la grandària de la construcció i en la recerca de dades poden afegir:\nEl Dolmen del Pla de Trullàs, el nom més apropiat per al qual fóra Dolmen de Trullars, és una construcció feta amb grans pedres a l'època neolítica. És un megàlit del tipus de cambra simple, de mida força gran. Aquests tipus de sepulcres es poden situar entre el Calcolític i el Bronze inicial ( III - II mil·lenni a.C.).\nEs troba en el Pla de Trullàs, dins el terme municipal de Monistrol de Calders, a l'extrem sud del Moianès, situat estructuralment en una posició dominant respecte l'entorn, a una altitud de 711,3 metres.\nLa primera aproximació científica es produí l’any 1920 amb l’excavació del Centre Excursionista de Vic. Abans dels incendis de l’estiu del 2003 era envoltat de pins i sotabosc. Una nova excavació va ser portada a terme a principis del 2003 i s’efectua una adequació de tot l’entorn i no va ser acabada fins al 2006.\nEs tracta d’un dolmen de cambra simple, diferenciat d’estructures megalítiques més complexes, amb una caixa de planta rectangular i amb grans lloses falcades a terra amb una altra a sobre com a coberta de la cambra sepulcral, el lloc d’enterrament. Al voltant de la cambra hi havia un túmul de terres i pedra de planta circular.\nSegons dades del cartell explicatiu en la restauració va haver de substituir-se una de les pedres laterals per un altre de les mateixes proporcions i treta del mateix terreny. Es coneixen detalls que indiquen que l’accés a l’interior era per una llosa que s’extreia en el moment de la sepultura.\nTambé en el cartell queden assenyalats tota una sèrie de dòlmens propers situats en terres del Moianès.


Benvinguts al Fòrum Gastronòmic – Hostelco\nfarines moltes amb molí de pedra\nUs donem una càlida benvinguda al Fòrum Gastronòmic – Hostelco, del que en aquesta edició en formem part amb un estand propi.\nDes del dia 20 al 23 d’octubre ens podreu trobar al estand 359 del Fòrum Gastronòmic que aquest any en motiu del seu quinzè aniversari es celebra juntament amb Hostelco al recinte de Gran Via de la Fira de Barcelona, per unir esforços i crear la Barcelona Hosting Week.\nDurant aquest dies presentarem la nova carta de farines BIO moltes amb molí de pedra, un nou producte que es base en recuperar els mètodes de producció antics per oferir-vos una farina de màxima qualitat. També comptarem amb tot el catàleg de farines habitual per fer pa, per fer dolços, per pizzes, per casa i per xurreries.\nSi us passeu per la fira, no deixeu de visitar-nos!


La diada de Sant Jordi contra el covid-19\nLa diada de Sant Jordi a Lleida canvia aquest any d’escenari i se celebrarà a l’avinguda Francesc Macià. Custodiada per Sant Jordi, la nova ubicació per a les parades de llibres i roses permetrà gaudir de la jornada amb les mesures de seguretat vigents a què obliga el covid-19.\nLa literatura és un dels millors refugis vitals i en pandèmia han estat moltes les persones que hi han trobat escalf. A diferència de l’any passat, aquest Sant Jordi es podrà viure al carrer, i l’Ajuntament de Lleida ha treballat conjuntament amb el sector de les editorials, llibreters i floristes per donar la millor resposta possible per gaudir de la gran festa de la literatura a Catalunya en un espai públic, ampli i cèntric de la ciutat que permet el control d’aforament: l’avinguda Francesc Macià.\nEl preludi de Sant Jordi es viu a Lleida des del 19 d’abril amb la participació d’autors i autores que ens faran viure, amb les diferents activitats programades, la passió per escriure, per la llengua, la literatura, la història... i per mantenir viva una tradició que ens uneix a tots en un dia únic i singular en què els lleidatans i lleidatanes, de totes les edats, podran fullejar, trobar, admirar... llibres que esperen, pacientment, ser els triats.\nLes accions literàries de Sant Jordi començaven el dia 20, a les 19 h, al Teatre Municipal de l’Escorxador amb la figura de Joan Margarit (1938-2021), premi Cervantes 2019, com a inspiració i referent. Amb l’espectacle Acabant el poema, l’actor Pep Planas va fer un recorregut per diferents poemes de l’autor de Sanaüja sobre l’amor, la pèrdua, la identitat o el pas del temps.\nLa Sala Alfred Perenya de la regidoria de Cultura va ser l’escenari de la presentació del llibre Joan Culleré (1916-1995). La llibertat per maleta (Pagès Editors) de Ferran Dalmau, una aproximació biogràfica a aquest polític lleidatà que va viure i prendre part en els esdeveniments més transcendents del segle XX.\nL’acte central de la programació de Sant Jordi coordinada per l’Ajuntament serà l’acció literària “Deixa el teu missatge després de sentir el senyal”, amb la participació de Marta Alòs, Jaume Barrull, Eduard Batlle, Josep Borrell, Pep Coll, Rosa Fabregat, Teresa Ibars, Montse Gort, David Marín, Francesc Pané, Maria Pons, Marialba Revés, Carme Romia, Montse Sanjuan i Ramona Solé. Una trobada creadora única que aplega una selecció del talent de les lletres lleidatanes.\nL’Escata de Drac, la publicació que coordina la regidoria de Cultura de l’Ajuntament de Lleida, arriba aquest Sant Jordi amb dos volums, el del 2020 i el del 2021. Formen part de l’Escata 2021 els relats dels escriptors Miquel Àngel Estradé, David Marín, Núria Miret, Pepa Roma i Ramona Solé, mentre que la publicació corresponent al 2020 conté l’obra d’Enric Boluda, Teresa Ibars, Eduardo López, Maria Pijuan i Anna Sàez. Els exemplars són gratuïts i es podran recollir entre les 9 h i les 21 h a l’avinguda Francesc Macià.\nDes de l’Ajuntament de Lleida s’ha impulsat una intensa campanya de dinamització de Sant Jordi a les xarxes socials, amb activitats lúdiques i divulgatives al voltant del plaer de la lectura i la literatura.\nRoses i llibres retornen al carrer en aquest Sant Jordi 2021 en què, més que mai, un cavaller ens recorda que la millor vacuna per a l’ànima és descobrir nous mons, emocionar-se amb personatges de ficció o reals, descobrir les precioses il·lustracions que completen els llibres, reconèixer un estil, gaudir d’una bona traducció... tot transitant per les pàgines dels milers de llibres que esperen delerosos a ser descoberts, aquest 23 d’abril, a Lleida.\nL’Ajuntament de Lleida recorda que cal reservar entrada per als diferents actes de presentació a la web de la Paeria: https://www.paeria.cat/entrades/web/cultura/ca/index.asp.