Compromís proposa que les subvencions al turisme fomenten unes condicions laborals dignes per a les treballadores del sector | Valencia Extra\nÁlvaro denuncia que “la temporalitat, els baixos salaris, les jornades excessives i la precarietat en el turisme continuen sent una tasca pendent”\nLa portaveu adjunta de Compromís, Mònica Álvaro, ha presentat una proposta per a debatre a la Comissió d’Indústria i Comerç, Turisme i Noves Tecnologies de les Corts, on s’insta al Consell a desenvolupar els mecanismes necessaris per a donar compliment a l’article 45 de la Llei de Turisme, Oci i Hospitalitat de la Comunitat Valenciana, per tal de garantir que les subvencions destinades al sector turístic servisquen com a instrument per a fomentar la qualitat de les condicions dels treballadors i treballadores a la indústria turística.\nSegons Álvaro, “la temporalitat, els baixos salaris, les jornades excessives i la precarietat d’alguns dels treballs relacionats amb el turisme continuen sent una tasca pendent. I eixa precarietat afecta especialment a les dones que, tradicionalment, han sigut les que han hagut d’afrontar pitjors oportunitats, pitjors condicions laborals, i pitjors salaris”.\n“Les cambreres d’hotel, les kellys, porten anys denunciant l’explotació a la qual moltes empreses de la indústria les sotmet gràcies a la complicitat de la reforma laboral que va impulsar el Partit Popular l’any 2012 i que, malauradament, encara continua vigent a l’Estat espanyol”.\n“Cal recordar que al 2018 al País Valencià es varen aprovar dues importants lleis: la Llei per al Foment de la Responsabilitat Social i la Llei de Turisme, Oci i Hospitalitat de la Comunitat Valenciana. La primera fomenta la sostenibilitat social, ambiental, econòmica, financera i de transparència, i incorpora ferramentes molt útils per a la qualitat de l’ocupació i la defensa dels interessos i recursos valencians, com la prohibició a la Generalitat de contractar amb empreses que operen o estiguen en paradisos fiscals o la prohibició, o les clàusules de responsabilitat social i de transparència en la contractació pública”, ha explicat.\n“En quant a la Llei de Turisme, va ser una aposta pel turisme de qualitat, sostenible i respectuós amb el territori, que incorporava a més ferramentes com, per exemple, la que s’indica a l’article 45 sobre les ajudes i subvencions al sector turístic que estableix que aquestes es donaran a empreses que ‘duguen a terme una política de prevenció en riscos laborals que millore la qualitat dels llocs de treball’”.\n“Actualment i davant la crisi provocada per la Covid-19 cal fins i tot continuar treballant en polítiques que siguen generadores d’ocupació de qualitat, d’ocupació en la qual es respecten els drets de les persones treballadores. Però està clar que les dones són tradicionalment les més perjudicades en termes d’ocupació i davant una situació de crisi econòmica, social i sanitària com la que vivim. El sector turístic és un sector que s’ha vist especialment afectat per la Covid-19 i, precisament per això, la seua recuperació no pot ser a costa dels drets de les dones. La recuperació ha de ser reial, per a totes les persones que conformen el sector turístic i no només per a uns pocs”, ha conclòs la diputada de Compromís, Mònica Álvaro.


Bons hàbits en terrenys d'allaus\nConsells per traçar el recorregut\nConsells per travessar zones amb risc d'allaus\nSi no hi ha escapatòria\nEl factor humà, o més ben dit, els factors humans, són tots aquells factors que ens condicionen a l'hora de prendre decisions, i que normalment no controlem. En aquest sentit, s'han fet nombrosos estudis en el cas d'accidents per allaus que demostren que els persones implicades havien detectat indicis d'inestabilitat al mantell i que tenien prou coneixements per a poder interpretar aquests indicis. Per què no van fer cas d'aquests indicis i van prendre una decisió errònia?\nEl nostre cervell funciona a base de dreceres mentals (shortcuts). Aquestes dreceres ens fan la vida diària més fàcil, però alhora ens poden posar en perill quan no som conscients que estem actuant sota el seu efecte:\nFamiliaritat: Quan circulem per un terreny que coneixem bé ens sentim més comfortables i tendim a subestimar el perill. Això ens fa prendre més riscos quan circulem per terreny familiar. Cal tenir en compte que el terreny sempre és el mateix, però les condicions varien.\nAcceptació: Com a éssers humans, volem ser acceptats al grup al que pertanyem. Això vol dir que moltes vegades no expressem la nostra opinió per por a ser exclosos en un futur, o simplement per vergonya a pensar diferent a la resta. Cal crear un bon ambient de comunicació dins el grup on tothom pugui expressar les seves inquietuds.\nCompromís: Ens hem proposat de fer cim i hi hem d'arribar si o si, sense plantejar-nos si les condicions són les adequades. Per evitar caure en aquesta trampa és millor sortir amb més d'una idea i anar decidint sobre el terreny.\nExperts: Quan seguim algú que creiem més expert a nosaltres no posem en dubte les seves decisions. Hem d'aprendre a posar sobre la taula els nostres dubtes i a qüestionar les decisions que no trobem adequades. També cal tenir present que els experts no sempre ho són tant com semblen...\nTraces: Volem ser els primers en petar la pala! I això fa que moltes vegades prenguem decisions errònies per arribar a dalt els primers.\nEfecte de grup o de ramat d'ovelles: Tendim a fer el que fa la resta sense qüestionar-nos si anem pel bon camí. Diversos estudis demostren que els éssers humans prenem decisions més arriscades quan treballem en grup. En el cas de les allaus, això vols dir que quan anem en un grup més nombrós, tendirem a arriscar-nos més i, alhora, a posar en perill a més gent. A més, co més gent formi el grup més difícil serà prendre decisions.\nÉs important saber que existeixen aquests factors per adonar-nos quan estem actuant sota els seus efectes i així poder ser una mica més objectius a l'hora de prendre decisions.\nQuan una persona és atrapada per una allau, és vital actuar amb rapidesa.\nSocorrisme de muntanya\nLa muntanya és un medi hostil, qualsevol incident o contratemps sense importància en un altre entorn, pot evolucionar ràpidament.\nUn cop donada l’alerta al 112 es posa en funcionament el grup de primera intervenció.


La programació d'Imagina't a la sala petita del Kursaal arrenca dissabte amb «Cinemúsica» - Regió7\nLa programació d'Imagina't a la sala petita del Kursaal arrenca dissabte amb «Cinemúsica»\nL'espectacle, pensat per a infants de 0 a 3 anys, es podrà veure en 3 funcions a les 12 h, 17 h i 18 h\nREDACCIÓ | MANRESA La programació per a públic familiar organitzada per Imagina't arrenca aquest dissabte, 13 de gener, la nova temporada amb l'espectacle pensat per a nens i nenes de 0 a 3 anys 'Cinemúsica' de Berta Ros i Gisela Juanet. L'espectacle, interpretat per Marta Muñoz i Estela Córcoles, es podrà veure a la Sala Petita del Kursaal en tres sessions a les 12h, 17h i 18h.\n'Cinemúsica' és un homenatge al cinema mut, un espai en què la música en directe ens guiarà per una història d'històries plenes d'emocions que ens recordaran escenes úniques de la història del cinema en blanc i negre.\nLes entrades per veure 'Cinemúsica' té un preu únic de 6€. Per a més informació a les taquilles del teatre, per telèfon (93 872 36 36) i per internet (www.kursaal.cat).


La Fundació puntCAT es mobilitza per augmentar la presència del català a la xarxa - Fundació .cat\nNotícies > La Fundació puntCAT es mobilitza per augmentar la presència del català a la xarxa\nLa Fundació puntCAT es mobilitza per augmentar la presència del català a la xarxa\nLa Fundació puntCAT, l’entitat privada sense ànim de lucre que gestiona el domini .cat, ha posat en marxa avui la campanya “Navega en català”, que neix amb la voluntat de sensibilitzar els internautes de parla catalana per tal que naveguin en català a Internet i així contribueixin a augmentar la demanda de continguts a la xarxa d’aquesta llengua.\nDurant la presentació de la iniciativa, que compta amb la col·laboració de Softcatalà i del Departament de Política Lingüística, la Fundació puntCAT ha donat a conèixer el web navegaencatala.cat, on s’ofereix als usuaris que ho desitgin la possibilitat de configurar els seus navegadors en català.\nSegons ha explicat Santi Ribera, director de la Fundació puntCAT, un dels principals objectius de la campanya és aconseguir una normalització en l’ús del català a Internet entre els usuaris de parla catalana. En aquest sentit, Ribera ha remarcat que un increment de la navegació en català incentivaria el desenvolupament de continguts, productes i serveis en aquesta llengua.\nDurant la seva intervenció, el director de la Fundació puntCAT ha recordat les dades emeses recentment pel Centre d’Estudis d’Opinió (CEO), segons les quals només el 36,8% dels catalans duen a terme cerques en català a la xarxa. Aquest percentatge constata, en paraules de Ribera, que “el català encara té marge de creixement en l’àmbit digital, per tal de ser una llengua amb una presència a Internet equivalent al seu número de parlants”.\nPer tal d’augmentar la repercussió online de la campanya, la Fundació puntCAT ha creat el Giny, un widget que es poden instal·lar tots els webs que ho desitgin. L’eina s’integra al web i recomana automàticament als usuaris que naveguen en altres llengües que ho facin en català. El portal Vilaweb ha estat el primer a sumar-se a aquesta iniciativa i ja s’ha instal·lat el Giny.\nL’acte de presentació de la campanya s’ha celebrat aquest matí a la seu de Vilaweb i ha comptat, a més d’amb Santi Ribera, amb Montserrat Nadal, Cap del Servei de Foment de l’Ús del Català de la Direcció General de Política Lingüística; Xavi Ivars; representant de Softcatalà i Assumpció Maresma, editora de Vilaweb.


Neix la Comissió UEA AUTÒNOMS - UEA\nNeix la Comissió UEA AUTÒNOMS\nNeix UEA Autònoms, un grup creat per acollir els professionals autònoms de la Comarca\nEls autònoms són una part molt important del teixit empresarial del nostre territori, actualment a Catalunya el col·lectiu d´autònoms està format per més de 500.000 persones i a la nostra Comarca supera les 8.000 persones i continua en línia ascendent ja que donada la situació actual de crisi son moltes les persones que opten per establir-se per compte propi com a possible sortida laboral.\nEls autònoms són doncs un col·lectiu amb un pes específic important, que crea riquesa i genera contractació i que per tant tenen un paper clau en la dinamització econòmica de la nostra Comarca. La situació peculiar en la que es troben, però, sovint els porta a una situació de desprotecció i vulnerabilitat, malgrat el recent canvi legislatiu que ha suposat l´aprovació de lï¿½Estatut del Treball Autònom, les mesures no són suficients per a equiparar la situació d´aquests professionals respecte altres col.lectius.\nDavant d´aquesta situació i amb la finalitat de defensar els interessos d´aquests professionals , d es de la Unió Empresarial hem cregut convenient impulsar un grup exclusiu per a autònom s on els integrants que en formin part puguin intercanviar experiències, expressar propostes, fer un front comú i crear projectes conjunts . Des de la Unió Empresarial es realitzaran accions adreçades a aquests col·lectiu, des de cursos de formació o actes i conferències a més de promoure i defensar les seves propostes. El grup estàrà obert no nomès als associats de la UEA sinó també a tots aquells nous emprenedors que en vulguin formar part. Tots els professionals interessats en formar-ne part poden contactar amb la UEA per correu electrònic a uea@uea.cat a al telèfon 938052292


vielha - Viatjar.CAT\nPost tagged with ‘vielha’\nCiutats, Turisme rural\nVielha, aire fresc i art amb l’arribada de l’estiu\nUna zona amb un espectacular llegat artístic\nBy Sheyla Corredera, on 5 de juny de 2010\nVistes de Vielha\nAra que comença a fer una mica de calor, potser alguns de nosaltres tenim la necessitat de passar-nos hores sota un raig ben fresc d’aire condicionat, però a part d’aquesta opció existeix una alternativa força atractiva, i és que a Vielha podem trobar unes ofertes turístiques molt atractives mentre ens apartem d’aquesta calor exagerada i fatigant.\nA Vielha, tots aquells enamorats de l’art, poden trobar milers d’alternatives per a passar-hi uns dies de pau i tranquil·litat, a més, tal i com us deia al principi, el clima acompanya bastant a qualsevol cosa que ens puguem imaginar. Doncs bé, pràcticament la zona posseeix un abundós llegat monumental i artístic centrat, principalment, en les esglésies parroquials de les petites poblacions. D’aquesta manera els interessats poden pensar en un itinerari centrat en visitar les diferents esglésies de la zona i a més, i punt molt important, gaudir de l’abundant gastronomia casolana de Vielha, un autèntic luxe.\nI bé, què podem visitar? Doncs per tal de fer-vos la vostra elecció una mica més fàcil, em disposo a fer-vos una separació segons les visites. En primer lloc podeu visitar monuments, aquests poden ser: la Verge Maria de la Purificació de Bossòst, el Crist de Mijaran, l’església de Sant Andreu de Salardú o la portalada romànica de Sempere d’Escunhau.


El cel ennuvolat, gris plom, aigua a raig.Relats i opinió - Pep Cassany\nHome / girona / Relats curts / El cel ennuvolat, gris plom, aigua a raig.\ngirona, Relats curts\nEl cel ennuvolat, gris plom, aigua a raig. Reviewed by Pep Cassany on 10 d’agost Rating: 5\nTxell BiR dijous, 06 d’agost, 2015\nÉs preciós! Igual que les tardes de pluja que descrius.\nFelicitats pels teus relats.\nterrassona dimecres, 10 d’agost, 2016\njo quan era petitona m'encantava corre sota la pluja quan hi havia tormenta.No em feien por ni els llamps ni els trons.La meva mare tenia una altre opinió


Miquel Abras presenta ‘Ara que ets ocell’ • Ràdio Capital de l'Empordà\n‘Ara que ets Ocell’ és una cançó escrita i composada per Miquel Abras i produïda per Albert Solà i mesclada per Carlus Ramió.\nUna cançó que es va començar a escriure davant del mar i que va anar creixent amb la seva tornada als aires de l’Empordà.\nAra que ets Ocell es va acabar de composar quan el món estava confinat. L’anhel de llibertat, de sortir a buscar a les persones que estimes, les ganes de viure, la sensació de sentir-se viu com l’ocell observat rere la finestra quan tothom estava tancat…\nUna manera d’escriure a la vida, un crit al vent per seguir mirant amunt, sense impediments ni res que pesi al pensament.\nUna lletra dolça que et porta a tenir motivació per viure, que et dibuixa de colors la importància de la vida i la calma en un mateix.\nL’entrada Miquel Abras presenta ‘Ara que ets ocell’ ha aparegut primer a Primera Fila.\nArticle anteriorPalamós regularà l’ús del patinet\nArticle següentAitana i Rosalía entre les nominades als Grammy Llatins


Asens: "L'únic que entenia l'1-O com un referèndum era el PP"\nAsens: “L’únic que entenia l’1-O com un referèndum era el PP”\nEl tercer tinent d'alcaldia, Jaume Asens, en la declaració davant del Tribunal Suprem. / ACN\nEl tinent d'alcaldia ha assegurat que "a la pràctica", en la organització de l'1-O, van posar les mateixes facilitats que els ajuntaments independentistes\nEl tercer tinent d’alcaldia, Jaume Asens, ha comparegut al Tribunal Suprem (TS) aquesta tarda com a testimoni pel judici de l’1 d’octubre i ha carregat contra la repressió de la Policia Nacional i la Guàrdia Civil. “Semblava que l’únic que entenia que allò era un referèndum era el govern del Partit Popular”, ha assegurat en sortir de la declaració. Feia referència a la resolució anterior del Tribunal Constitucional, que deixava sense efecte jurídic l’1-O i, per tant, Asens ha considerat que evidenciava que “l’actuació policial era totalment innecessària”. Especialment, ha catalogat el comportament de la policia a l’Escola Ramon Llull d'”immoral”, amb “càrregues indiscriminades”.\nSobre el seu parlament en seu judicial, el líder de Catalunya en Comú Podem ha criticat que el jutge Manuel Marchena l’hagi “impedit” expressar-se. Segons el testimoni, “és difícil fer un relat dels fets coherent amb un magistrat que t’interromp constantment, ja que altera la seqüència de fets que vols explicar”. L’ha descrit com un jutge “sever” i “estricte”. Durant la declaració, el president del tribunal, Manuel Marchena, ha tallat diverses preguntes de la defensa de Jordi Cuixart per considerar que conduïen a respostes amb valoracions polítiques.\nPel que fa al paper com a regidor de l’Ajuntament durant els dies clau, Asens ha recordat que no van signar el document previ al referèndum que van secundat molts consistoris d’arreu del país pel seu contingut “clarament” separatista. Tanmateix, defensa que, “a la pràctica no vam fer res diferent del que van fer els ajuntaments governats per formacions independentistes”. En aquest sentit ha reivindicat que a Barcelona es van disposar 10 locals municipals per celebrar els comicis, “a diferència del 9-N” de 2014.\nJaume Asens ha volgut, a més, mostrar la seva incomoditat amb la posició de la fiscalia i l’advocacia de l’Estat per no tenir “cap problema en anar de la mà” amb l’acusació particular de Vox. Mentrestant, ha criticat que “s’intenti treure a l’Ajuntament” de la causa que lideren contra 40 agents investigats. Tot recordant l’1-O, l’encara tinent d’alcaldia ha definit el referèndum com un “acte massiu de desobediència civil” que és “patrimoni” de tota la gent que el va organitzar i que hi va participar.\nI la gent de a pie. Els únics que no us creieu que era un referendum hera vosaltres, botiflers. maig 14, 2019 | 00:46


Política de Privacitat – Ajuntament de Miramar\nL’Ajuntament de Miramar és qui ostenta la condició de Responsable de Tractament, estant assessorat i supervisat per a l’adequada protecció pel nostre Delegat de Delegat de Protecció de Dades: ayto.miramar@dpoexterno.com.\nLes dades que se’ns faciliten, així com qualssevol altres generats durant el desenvolupament de la relació amb la persona ciutadana/interessada, els podem tractar per a diferents finalitats en funció dels serveis municipals que siguen objecte de prestació i, en tot cas, per a mantindre el contacte i la comunicació amb aquesta i gestionar la prestació dels serveis demandats i/o prestats per aquest Ajuntament.\n3. Quina és la base jurídica que legitima el tractament de les seues dades personals? És a dir, quina condició fonamenta o habilita el que puguem tractar les seues dades personals?\nEn general, les dades personals que se’ns faciliten els conservarem per a mantindre un historial d’atenció i gestionar els nostres serveis de forma eficient, mentre es mantinga la condició de ciutadà/a de Miramar i la persona interessada no sol·licite la seua supressió. Fins i tot sol·licitada la supressió, es mantindran bloquejats durant el temps necessari, i limitant el seu tractament, únicament per a algun d’aquests supòsits: complir amb les obligacions legals/contractuals de qualsevol tipus al fet que estiguem sotmesos i/o durant els terminis legals previstos per a la prescripció de qualssevol responsabilitats per part nostra i/o l’exercici o la defensa de reclamacions derivades de la relació mantinguda amb la persona ciutadana/interessada.\nPer a exercitar els drets d’Accés, Rectificació, Supressió, Limitació o, si escau, Oposició, podrà formular una sol·licitud presentant un escrit en el Registre d’Entrada de l’Ajuntament:\nPlaça de l’Ajuntament, 1, 46711 – Miramar (València)\no, si escau, enviant la seua sol·licitud al nostre Delegat de Protecció de Dades:


Exemples de formats per a un informe empresarial\nPrincipal » Guies » Exemples de formats per a un informe empresarial\nNo seria fantàstic que poguéssim parlar de coses en lloc d’escriure-ho tot? Tant si necessiteu recaptar diners per a un projecte nou com si heu de demostrar el rendiment del vostre negoci en comparació amb l’any passat, espereu que us demanin un informe escrit que es prendrà seriosament. Un informe empresarial pot ser des d’un conjunt d’estats financers fins a un pla de màrqueting complet i hi ha tants formats per als informes com estrelles al cel. La forma més senzilla de donar format a un informe empresarial és buscar al voltant una plantilla o un exemple i, a continuació, modificar el marc perquè s’adapti a les vostres necessitats.\nFormat d'informe general de negoci\nUn bon format general per a un informe empresarial formal inclou el següent:\nUn full de portada que mostra el nom de l'informe, el nom i l'adreça de la vostra empresa i la data\nUna taula de continguts, si l’informe supera les 10 pàgines\nUn resum executiu; una secció d'introducció que explica els antecedents de l'informe i qualsevol metodologia especial utilitzada\nEl cos principal de l'informe, amb els subtítols adequats\nUna secció amb conclusions i recomanacions\nUn apèndix per a fitxers adjunts no essencials, com ara gràfics i gràfics, que no cal que figurin al cos de l'informe.\nTingueu en compte que no cal presentar tots els informes empresarials en un format tan estructurat. Sovint és suficient detallar un informe empresarial informal com a carta d’una o dues pàgines o fins i tot com a correu electrònic, segons el vostre públic. Això és especialment cert per a les petites empreses, en les quals la plantilla pot ser escassa i ningú no té temps per crear ni llegir un informe llarg i formal. Per tant, abans d’utilitzar una estructura d’informes empresarials de format llarg, pregunteu al destinatari si aquest format és realment necessari.\nInformes empresarials especialitzats\nMolts tipus d'informes comercials tenen un format especialitzat. Normalment, podeu trobar una plantilla, que facilita la generació del vostre propi informe. Per exemple, un balanç és un tipus d'informe empresarial. Té una estructura comuna fàcil de replicar i, normalment, tots els fulls de càlcul i programa de comptabilitat tenen una plantilla disponible que genera l'informe a partir d'entrades bàsiques. Així mateix, un pla de màrqueting té un format general que inclou un full de presentació, un resum executiu, un pressupost i seccions que detallen estudis de mercat, mercat objectiu, posicionament, anàlisi competitiva i estratègia de mercat.\nPla empresarial com a forma especialitzada d’informe de negoci\nPer descomptat, un dels primers informes empresarials especialitzats que els empresaris lluiten per crear és un pla de negoci. El format típic del pla de negoci té aquest aspecte:\nSi seguiu un format d'informe empresarial generalment reconegut, us mostrarà que sabeu què feu, però no tingueu por d'adaptar qualsevol format a les vostres necessitats. El format específic sovint no és tan important com el bé que transmeteu la vostra informació bàsica.


La societat contraataca als partits en la defensa de TV3 i Catalunya Ràdio - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans La societat contraataca als partits en la defensa de TV3 i Catalunya Ràdio - Mèdia.cat - Observatori Crític dels Mitjans\nAquesta tarda, i sols un dia després de l’escàndol generat per la filtració dels noms dels nous directors de la CCMA, se celebrarà l’acte de presentació de la plataforma “TV3 i Catalunya Ràdio són teves”, que promou la defensa d’una mitjans públics de qualitat, independents, potents i amb vocació de servei públic.\nL’acte d’avui és a la seu d’Òmnium Cultural i comptarà amb la presència del catedràtic Josep Gifreu i el president del Col·legi de Periodistes Josep M. Martí,a més de representants de diferents sectors professionals, empresarials i sindicals afectats de diferents formes per les retallades en el camp de la comunicació i l’audiovisual. Els periodistes Carles Blanco i Rosa Gordillo faran de portaveus de la plataforma.\nAquesta iniciativa ja ha rebut el suport de desenes d’associacions entre entitats culturals, socials i de defensa de la llengua catalana, així com sindicats, partits i associacions professionals, entre elles el Grup de Periodistes Ramon Barnils, editor de Mèdia.cat. A més, gairebé 4.500 persones a títol individual han signat el manifest mitjançant el web de la plataforma.\nEntre els arguments que desgranen al manifest en defensa del model de servei públic informatiu que representen els canals de ràdio i televisió de la CCMA hi enumeren la seva tasca insubstituïble per a la normalització lingüística –representen els únic mitjans amb una audiència significativa que són fets en català,- la garantia d’una informació plural i independent que garanteixi la qualitat democràtica, la seva aportació a la cohesió social –exemplificada en iniciatives com La Marató o la Festa dels Súpers- que mai podria realitzar una empresa privada i la seva funció de motor de la indústria audiovisual catalana. A més, la plataforma denuncia que el l’afebliment dels mitjans públics catalans no respon a una necessitat real imposada per l’economia sinó als interessos de grups privats que volen apoderar-se d’un patrimoni construït amb diners públics.\nAquest acte arriba poques hores després que es fes públic el pacte entre CiU i PP per controlar la direcció de la CCMA i que ha indignat la major part del sector, així com la resta de l’arc parlamentari i a milers d’internautes que ahir van deixar constància del seu desacord a les xarxes socials. La designació del popularista Armand Querol –considerat del sector vidalquadrista del partit- com a futur vice-president de la “Corpo” ha generat reaccions molt dures, com per exemple la de Saül Gordillo, qui des de les pàgines d’El Periódico no ha dubtat en considerar aquest pacte –que de passada deixa pràcticament excloses la resta de forces polítiques- com un “assalt de la dreta a TV3”.\nLa presentació de la plataforma arriba també 24 hores després de la vaga a RTVV en defensa dels mitjans públics valencians i en contra l’ERO que ha d’acomiadar fins a un miler de treballadors de l’ens públic. Aquesta aturada va significar que Canal9 no va retransmetre la cremà de les Falles per primer cop en 23 anys i porta el conflicte per la refundació de RTVV a un nivell fins ara desconegut.\nPaís ValenciàCCMApolíticaCatalunyasocietat civilmitjans públicsRTVV


AMP.- 1-O.- Sánchez pacta amb Rajoy obrir la reforma constitucional el 2018 i defensarà el 155 si s’aplica a Catalunya\nPer la seva banda, els socialistes s’han compromès amb Rajoy a donar suport en l’aplicació de l’article 155 de la Carta Magna a Catalunya si el president de la Generalitat, Carles Puigdemont, no fa marxa enrere de manera clara en els seus plans de constituir una República catalana independent.\nEn roda de premsa a la seu del partit a Ferraz, Sánchez ha explicat que considera “evident” que el Govern central ha activat la via prevista en l’article 155, que no equival a pressuposar que vagi a aplicar-se, cosa que serà només “responsabilitat” de Puigdemont.\nSánchez ha compartit amb Rajoy la “interpretació” que tenen els socialistes sobre aquest article, que permet al Govern espanyol adoptar totes les mesures per forçar les autoritats d’una autonomia a complir la llei i s’ha mostrat segur que Rajoy la tindrà en compte a l’hora d’actuar.\nHa explicat també que comparteix plenament amb Rajoy la necessitat que Puigdemont “aclareixi què va voler dir ahir” en el Parlament perquè, encara que va suposar un alleujament que no proclamés explícitament la independència de Catalunya en el Ple, els socialistes temen que el bloc sobiranista tan sols pretengui cercar una mica més de temps per seguir imposant la seva agenda” a la resta de la societat catalana i espanyola.\nEl líder del PSOE ha indicat que correspon al Govern central fixar el termini que se li dóna a Puigdemont per respondre el requeriment i ha desvinculat els treballs parlamentaris per modernitzar el model territorial i iniciar després el debat sobre la reforma constitucional de la resposta que doni Puigdemont.


Per què ser feliç quan podries ser normal? - Social.cat\nDilluns, 16 d'agost de 2021 | 10:30 h\nEditorial: Editorial Periscopi\nQuan la jove Jeanette Winterson va confessar a la seva mare adoptiva que s’havia enamorat d’una noia va rebre una resposta que la marcaria per sempre més: “Per què ser feliç quan podries ser normal?”. Aquesta és la història d’una dona que no es rendeix. La història d’un esperit lliure que es va refugiar en els llibres i en la recerca de l’afecte per sobreviure en un món que no acceptava la seva manera de viure.\nLlibre de memòries, autobiografia, oda al poder guaridor de la literatura, Per què ser feliç quan pots ser normal? és un text colpidor sobre una infantesa escanyada per una mare autoritària i cruel. Una obra impregnada d’un humor ferotge que ens permet acompanyar l’autora en la seva cerca incansable de la felicitat. Reflexiva i generosa, Jeanette Winterson exposa les seves vivències i reivindica l’amor com la millor llar on viure.\nPer què ser feliç quan podries ser norma


Adolescents amb trastorns de comportament. Com podem detectar-los? Què cal fer? | Faros HSJBCN\nAdolescents amb trastorns de comportament. Com podem detectar-los? Què cal fer?\nLa societat contemporània ha experimentat grans canvis en les últimes dècades. Aquests han comportat més llibertat, més comunicació, més oportunitats, més igualtat i millor accés al coneixement. No obstant això, al costat d'aquests canvis, sustentats en l'anomenada la societat del benestar, s'han anat forjant nous valors com la necessitat d'obtenir una recompensa immediata, la poca tolerància al malestar i l'individualisme.\nAquests valors han contribuït a l'increment de nens i adolescents emocionalment fràgils que poden, amb freqüència, presentar símptomes d'irritabilitat, agressivitat, dificultat per establir vincles afectius, impulsivitat, i que, en molts casos, viuen en situacions familiars precàries on hi ha dificultats econòmiques.\nAquests nous factors estan produint un elevat impacte en el comportament de nens i adolescents, augmentant de forma molt preocupant la prevalença dels trastorns de conducta que, a més de les conseqüències al menor, afecten també al seu entorn familiar i acadèmic.\nFruit d'aquests canvis en la nostra societat, l'Hospital Sant Joan de Déu publica aquest informe amb l'objectiu d'analitzar l'opinió dels professionals de pediatria, salut mental, professors i pares sobre els aspectes més rellevants de la detecció precoç, la prevenció i el tractament dels trastorns de conducta, per tal de proposar recomanacions dirigides a cobrir les necessitats actuals per a un correcte abordatge d'aquests problemes.\nL'estudi ha estat coordinat per un equip de professionals de l'Hospital Sant Joan de Déu i s'ha basat en la realització d'enquestes a diferents grups de públics.\nA qui va dirigit l'informe\nL'informe va dirigit a un públic amb un perfil molt ampli, tots ells amb algun tipus de relació amb adolescents amb algun trastorn de comportament:\nPares, mares, familiars o tutors legals de nens i adolescents amb problemes de comportament.\nMestres i equip docent d'escoles i instituts.\nPedagogs o altres professionals de l'educació.\nPediatres i professionals de la salut.\nPsiquiatres, psicòlegs o altres professionals de la salut mental.\nL'informe ha estat coordinat pel Dr. Josep Lluís Matalí, psicòleg clínic i coordinador de la Unitat de Conductes Addictives del Servei de Psiquiatria i Psicologia Infantil i Juvenil de l'Hospital Sant Joan de Déu de Barcelona.\nL'estudi ha comptat amb la participació dels següents autors:\nDr. Óscar Andión Perez. Psicòleg del Servei de Psiquiatria de l'Hospital Universitari Vall d'Hebron. Departament de Psiquiatria i Medicina Legal. Universitat Autònoma de Barcelona.\nDra. Carme Valls Sirera. Pediatra del Servei de Psiquiatria de l'Hospital de Nens de Barcelona.\nDr. Toni Cañete Ramírez. Psicòleg del Departament de Psiquiatria i Medicina legal. Universitat Autònoma de Barcelona.\nDra. Marta Pardo Gallego. Psiquiatra del Servei de Psiquiatria i Psicologia de l'Hospital Sant Joan de Déu.\nDr. Marc Ferrer Vinardell. Psiquiatra del Servei de Psiquiatria de l'Hospital Universitari Vall d'Hebron. Departament de Psiquiatria i Medicina legal. Universitat Autònoma de Barcelona.\nL'informe ha comptat amb la col·laboració d'Ordesa i la coordinació i edició ha anat a càrrec del propi Hospital Sant Joan de Déu.\nVídeo de l'acte de presentació de l'informe\nSi no vas poder venir a l'acte de presentació de l'informe aquí pots consultar en aquests dos vídeos els discursos dels ponents:\nDescarrega el Quadern Faros 2016


i literatura alemanya | enciclopèdia.cat\nHom entén per literatura alemanya la literatura escrita en alt alemany, en les seves diverses formes en el temps i en l’espai.\nLa delimitació, però, no sempre és fàcil en relació amb el baix alemany; hi ha alguns autors —el cas més conegut és el de Veldeke— que són estudiats tant en la literatura alemanya com en la literatura en baix alemany. La literatura escrita en ídix , malgrat que aquest sigui un dialecte alt-alemany, no sol ésser inclosa en la literatura alemanya, ateses les circumstàncies especialíssimes en què s’ha desenvolupat. El conreu literari de la llengua alemanya no s’ha limitat als països on aquesta llengua és vernacla: té, i ha tingut des del Renaixement, un fort predomini en gran part del territori baix-alemany i frisó i també ha estat profusament emprada —encara ho és ara esporàdicament— en molts països de l’E d’Europa i del Bàltic\nEls orígens: la literatura medieval\nEls primers testimonis literaris que s’han conservat són un producte directe de la cultura monacal de l’època carolíngia; obres per a la missió o la catequesi, o senzillament per a aprendre llatí. L'Abrogans, el primer llibre, sembla, escrit en alemany, dels volts del 760, és un glossari llatí-alemany. El monestir de Fulda, sota la direcció de Rabà Maur, esdevingué un dels centres culturals més importants dels països alemanys. Cap al 830 hi fou escrita l'Harmonia dels Evangelis segons Tacià. Monjo de Fulda fou també Otfrid, el primer autor alemany de nom conegut, que cap a l’any 870 redactà al convent alsacià de Weissenburg una altra versió, rimada aquesta, de l'Harmonia dels Evangelis. Fins cap al final del s. IX els monjos empraren l’alemany al costat del llatí d’una manera, però, més aviat escadussera. Durant el s. X i fins ben entrat el s. XI l’alemany desaparegué gairebé totalment del pergamí; fou una excepció Notker, de Sankt Gallen, dit l'alemany, que traduí Boeci, Aristòtil i els salms a la seva llengua. De la literatura alemanya anterior a la cristianització, de transmissió oral, se n'ha salvat poca cosa. Essent els monjos els únics que coneixien l’escriptura, només ells podien conservar la literatura del paganisme. Per ordre expressa de Carlemany fou fet un recull de cançons de gesta en alemany, però no s’ha conservat. De començament del s IX són els 68 versos de Hildebrandslied que encapçalen totes les antologies de poesia alemanya. Aquest fragment i els breus conjurs de Merseburg són els únics testimonis directes de la literatura alemanya anterior a la cristianització. Només de manera indirecta hom pot conèixer la resta per la informació de cròniques i poemes llatins i, sobretot, per la literatura medieval islandesa, l'Edda, que conserva força més bé la tradició literària germànica. Als primers anys de la monarquia carolíngia, els monjos intentaren de posar algunes formes de la vella literatura germànica al servei dels nous ideals religiosos. El Muspilli i l'Oració de Wessobrunn, escrits en el vers al·literat germànic, són una mostra d’aquelles provatures, abandonades aviat, de no trencar plenament amb la tradició autòctona. Al costat de la literatura escrita, cal suposar l’existència d’una literatura de transmissió oral, que manté encara molts elements precristians. A la segona meitat del s. XI, l’alemany començà a reaparèixer esporàdicament en el manuscrit. La literatura escrita d’aquells anys continuà al servei dels ideals religiosos i de l’esperit de renovació de Cluny. Fins ben entrat el s. XI no aparegueren veus noves en la literatura alemanya: l’alta noblesa i la baixa —els cavallers— trencaren el privilegi monacal de la paraula escrita i crearen una literatura d’exaltació de llur classe social en un difícil compromís entre l’actitud ascètica, que exigeix la literatura monacal dominant, i el vitalisme de la pròpia classe. Aquesta literatura, hom la volia nacional, alemanya, en oposició al papat. També la llengua oficial reflecteix, en la seva relativa unitat, la idea nacional. La possible limitació nacionalista fou superada per l’ideal cavalleresc, i així, en algunes de les obres mestres d’aquest període, fou presentada la figura del “noble gentil” (der edle Heide): l’orde de cavalleria oferia un camp de contacte humà, per damunt de l’ideal de croada, de pau entre cristians i pagans. La literatura cortesana era una literatura de classe, la dominant, que ignorava gairebé totalment la pagesia, els menestrals i la incipient burgesia. Fou, també, una literatura de grup, no individual. Calia que l’individu se sotmetés als ideals del grup i per això tingué tanta d’importància l’educació (zûth). L’amor (minne) i l’aventura (aventiure) són els pols entorn dels quals girava la vida del cavaller. Els poemes èpics del cicle arturià (Parzival, Erek, Iwein etc.), redactats sobre models francesos, descriviren amb minuciositat la casuística del món cortesà. La lírica dels minnesinger (Walther von der Vogelweide [~1170-1227], Heinrich von Morungen [?-1222], Reinmar von Hagenau [~1160-1210], etc.), desenvolupada sobre una base autòctona, però amb considerable influència occitana, presentà una temàtica semblant. Només una part de l’obra de Walther i el Tristany de Gottfried (final del s. XII-s XIII) trencaren en part el convencionalisme de l’escola i insinuaren la possibilitat de l’amor per damunt de la classe social. D’aquests anys són també uns quants poemes èpics independents de la literatura francesa i occitana, testimonis de la persistència, bé que prou alterada, de la vella literatura germànica perduda: la cançó dels Nibelungs, les del cicle de Teodoric de Verona, la cançó de Kudrun i els fragments del Walther. Al marge d’aquesta literatura hi ha la mística —Eckhart, Tauler, Seuse—, moviment de renovació religiosa i enfollida recerca per expressar amb paraules allò que per al místic és, de fet, inefable. Els místics crearen un ric vocabulari abstracte, molt matisat per expressar d’alguna manera llurs visions. La situació de la baixa noblesa, la principal sostenidora de la literatura cortesana, es feu difícil amb els canvis polítics i econòmics de la segona meitat del s. XIII. El noble cavaller d’abans esdevingué, en una lluita desesperada per l’existència, lladre de camí ral. La burgesia de les ciutats, cada vegada més forta, i també la pagesia, començaren a fer-se sentir. El Meier Helmbrecht de Wernher der Gartenaere, de la segona meitat del s. XIII, reflecteix bé el caràcter d’aquesta època de transició. La literatura cortesana encara continuà, però els grans ideals de l’època clàssica eren meres etiquetes. Els escriptors burgesos se’n burlaren sense contemplacions —el Reinhart Fuchs de Heinrich der Glichesaere (segona meitat del s. XII)— o provaren d’assimilar-la —Konrad von Würzburg (1230-87). La cultura feudal no aconseguí d’eliminar la situació predominant de l’Església, és a dir, una visió del món orientada cap al més enllà. Foren els burgesos, cap al final del s. XIV, els qui subratllaren la importància d’aquest món i de l’home en tant que hi viu, posaren la raó per damunt de la teologia i fomentaren l’estudi de la natura\nHumanisme i Reforma\nEl Renaixement arribà aviat a Alemanya. A la cort de l’emperador Carles IV, a Praga, hi hagué els primers nuclis renaixentistes alemanys a l’entorn del canceller Johannes von Neumarkt (mort el 1380). Johannes von Tepl hi escriví el conegut diàleg Der Ackermann aus Böhmen, on són contraposades les dues Weltanschauungen en lluita. Al s XV augmentà l’activitat renaixentista, i amb el descobriment de la impremta, devers el 1450, s’intensificà la divulgació de la paraula escrita, que esdevingué una arma poderosa. Els humanistes (metges, funcionaris, mestres, advocats, que havien estudiat a les universitats italianes) foren els portaveus del nou moviment: ells educaren la nació. La literatura didàctica, amb una dosi considerable de sàtira i de bon humor, fou intensament cultivada. Sorgiren formes noves, preses de la literatura popular, fins aleshores oral: el refrany, la cançó popular (Volkslied) i la farsa (Schwank). La vella tradició clàssica del diàleg fou renovada. Trobem noves figures preses de l’ambient universitari, ciutadà o, fins i tot, camperol: el doctor Faustus, Till Eulenspiegel, els Schiltbürger, Reineke Fuchs —ja coneguts de la tradició medieval— i els Narren, els folls de carnaval de les ciutats de la vall del Rin. La Reforma protestant, entesa els primers anys com un moviment veritablement revolucionari, presentà la Bíblia en la versió de Martí Luter (1483-1546), lliure ja del ròssec llatí que la llengua portava des del començament de la tradició escrita. Aquesta bíblia popular, emprada com a text fonamental a les escoles protestants, fou no solament la base de la llengua alemanya unificada, sinó també el text literari més llegit i que segurament més influí sobre els autors alemanys anteriors a Goethe. Luter, a més, contribuí poderosament a la renovació de la cançó religiosa, la qual tingué en certs moments tot l’aire d’una cançó revolucionària\nDel barroc a l’Aufklärung\nLa reforma, tanmateix, no continuà la revolució. Luter es desentengué aviat de les revoltes camperoles. Müntzer, el veritable capdavanter de les aspiracions populars, fou executat. Però l’esperit crític ja no desaparegué de la literatura i és mantingué ferm en l’obra dels millors autors del s XVI: Hans Sachs (1494-1576) i Johann Fischart (1545-91) i en l’àmplia literatura popular ja esmentada, generalment anònima. Al s XVII, sobretot d’ençà de la pau de Westfàlia, que clou la Guerra dels Trenta Anys, es produí la consolidació, cada vegada més forta, de l’absolutisme en la munió de petits estats en què restà esquarterada la nació alemanya. L’humanisme es refugià en l’ús del llatí i perdé tot aire d’acció damunt el poble. El poeta i l’escriptor s’hagueren de sotmetre a les exigències i als gusts de l’aristocràcia dominant. Ací i allà, a les ciutats lliures imperials, continuà, a voltes una mica endormiscada, la cultura burgesa del segle anterior. La noblesa se sentí atreta pels models artístics estrangers, especialment pels francesos i italians. Es produí fins i tot un cert abandonament de la llengua a favor, generalment, del francès. Contra aquella actitud reaccionaren, amb prou efectivitat, les Sprachgesellschaften, acadèmies de la llengua i centres d’activitat literària, que s’escamparen per tot el territori de la nació. Tanmateix, les regions catòliques Àustria, Baviera i els enclavaments renans, en plena contrareforma sota la direcció dels jesuïtes, es mantingueren al marge de tot esperit de renovació. Els grans escriptors alemanys d’ara endavant foren, amb poques excepcions, d’extracció protestant. Dues tendències sembla que informen la literatura d’aquells anys difícils: una, minoritària, cortesana, mantinguda per professors, alts funcionaris de l’administració i fins i tot nobles, orientada vers els models de l’antiguitat clàssica. El Buch von der deutschen Poeterey, de Martin Opitz en fou, en certa manera, un programa. Aquests literats cultivaren especialment la lírica —Opitz (1597-1639), Paul Fleming (1609-40), Simon Dach (1605-59), Georg Weckherlin (1584-1653), Friedrich Spee (1591-1635), Andreas Gryphius (1616-64), etc.— i, en menor grau, el teatre (Gryphius) o la novel·la: Philipp von Zese (1619-1689), Daniel Casper von Lohenstein (1635-83). Una altra tendència, popular ara, continuà la millor tradició del segle anterior i criticà durament els buits ideals cortesans i el menyspreu per la llengua i la cultura autòctones. La novel·la, que comptava amb ben escassos precedents en la literatura alemanya, fou el gènere preferit: Christian Reuter (1665-1710), Johann Michael Moscherosh (1601-16) i, sobretot, Grimmelshausen (~1622-1676). Els primers anys del s XVIII foren el començament d’un procés d’alliberament que s’anà fent més fort a mesura que avançà el segle. La Il·lustració arribà a Alemanya des dels països europeus econòmicament més desenvolupats: França, Holanda, Anglaterra. La burgesia es desentengué definitivament del dogmatisme de l’Església i començà la lluita contra el predomini de la noblesa feudal. Tots els coneixements humans foren sotmesos a una revisió acurada. Els il·lustrats, com abans els humanistes, creien en l’home i en un camí de perfecció per la raó. La primera meitat del s XVIII oferí encara un panorama bastant desolat. La literatura alemanya maldà, sense massa sort, per retrobar-se. Trencada la tradició autòctona, hom aconsellà d’imitar els models francesos, particularment en el teatre, i sotmetre's a les normes. Les obres literàries patiren d’un fort desequilibri entre formes i idees. Caldria esperar fins a la segona meitat del segle, per a veure superat, en l’obra dels grans il·lustrats —Friedrich Gottlieb Klopstock (1724-1803), Christoph Matin Wieland (1733-1813), Gotthold Ephraim Lessing (1729-81)—, el desequilibri abans esmentat. Amb ells començà la literatura alemanya moderna, i són ells i llurs continuadors els qui mantingueren, per damunt del desgavell polític, la unitat de la nació. Fou important, també, l’obra de Johann Joachim Winkelmann (1717-68), que exaltà l’ideal grec de la força i de la bellesa, i influí molt directament sobre el classicisme. En els drames de Lessing —Emilia Galotti, Miss Sara Sampson, Minna von Barnhelm— la burgesia fou ja la figura principal, presentada sovint en les seves lluites contra la noblesa. Un altre drama de Lessing, Nathan der Weise, exemplificà els ideals de tolerància i comprensió de la Il·lustració.\nDel Sturn und Drang a la Jove Alemanya\nEl moviment del Sturm und Drang, anomenat així segons el títol d’un drama de Friedrich Maximilian von Klinger (1752-1831) de l’any 1776, suposà la revolució literària a Alemanya. El contrast entre els ideals de la Il·lustració i la situació del país —hom no havia fet res, posem per cas, per suprimir el servatge de la pagesia— fou causa que els autors, alguns d’ells fins i tot d’origen plebeu, no s’acontentessin de defensar la burgesia, sinó que atacaren obertament, en versos i en drames, l’absolutisme. Johann Gottfried von Herder (1744-1803) fou el teoritzador del moviment. Entengué la poesia com a expressió del progrés cultural dels pobles. Enfront de la submissió a les normes, proclamà la força creadora de l’individu. Com a models, aconsellà les cançons populars, sovint recollides dels llavis del poble. Així, els models de l’antiguitat clàssica esdevingueren no ja una fita inabastable, sinó aquell ideal de perfecció a què pot arribar qualsevol poble, si sap, o pot, retrobar-se. El moviment presentà tres nuclis principals sense gaire connexió entre ells: el nucli d’Estrasburg, a l’entorn del jove Goethe (1749-1832) i del propi Herder: Jakob Michael Reinhold Lenz (1751-92), Heinrich Leopold Wagner (1747-99), Friedrich Maximilian von Klinger (1752-1831); el grup de l’anomenat Göttinger Hain, força amesurat: Johann Heinrich Voss (1751-1826), Ludwig Christoph Heinrich Hölty (1748-76), els germans Stolberg, Friedrich Leopold (1750-1819) i Christian (1748-1821), Gootfried August Bürger (1747-94) i els suabis: Christian Friedrich Daniel Schubart (1739-91), Schiller (1759-1805), Wilhelm Ludwig Wekhrlin (1739-92), molt més decidits i exaltats. El classicisme alemany desenvolupà la nova concepció de la història que derivà de les obres de Hegel (1770-1831) i de Herder. La història fou entesa com una línia constant de perfecció de l’home en el món. Aquest procés evolutiu fou exposat com a lluita dialèctica entre les forces antagòniques. D’aquesta manera serà superada la concepció entre ingènua i optimista del progrés dels primers temps de la Il·lustració. L’ideal del classicisme alemany fou una comunitat d’homes bons i bells, que vivien en harmonia i treballaven tant per l’individu com per la comunitat. L’exemple que calia seguir eren els ideals i les millors realitzacions de la Grècia i la Roma democràtiques. L’art esdevindrà escola dels humans. Es tractava d’una literatura nacional que acceptà i incorporà les grans obres de la literatura mundial, sobre la qual influí també ella mateixa. Weimar, la petita ciutat de Turíngia, fou, sota el duc Carles August, la veritable capital intel·lectual de la inexistent nació alemanya. Goethe i Schiller hi desenvoluparen una intensa activitat literària. Els dos escriptors, tan diferents, col·laboraren estretament des de la memorable conversa del juny de 1794 a Jena, fins a la mort del més jove, Schiller, el 1805. Al teatre de Weimar, on foren estrenades moltes de llurs obres, portaren endavant, malgrat força limitacions, els proyectes de creació d’un teatre nacional alemany, com a continuació dels esforços de Lessing a Hamburg i del mateix Schiller a Mannheim. Faust, l’obra cabdal de les lletres alemanyes, fou testimoni de la tradició humanista del classicisme alemany: Faust, el savi renaixentista, expressa l’esforç continuat dels homes vers la perfecció ara i ací, i acaba amb una visió de la societat ja plenament alliberada de tota servitud. Jean Paul Richter (1763-1825), Heinrich von Kleist (1777-1811) i, sobretot, Friedrich Hölderlin (1770-1843), continuaren, en gran part, la tradició clàssica. Quan el classicisme de Weimar no havia atès, ni de bon tros, el seu punt culminant, es manifestaren a Jena els primers nuclis romàntics. Els dos moviments foren de signe oposat. Davant el fracàs polític del ideals de la Il·lustració i la destrucció de l’Antic Règim per part del primer capitalisme, amb el daltabaix social que comportà, els romàntics cercaren un retorn cap a un passat més asserenat, l’edat mitjana, que idealitzaren exageradament. El moviment, entès en un principi com a reacció anticapitalista, en fou, però, un excel·lent puntal. Els romàntics —els germans Schlegel, Friedrich (1772-1829) i August Wilhelm (1767-1845), Ludwig Tieck (1773-1853), Clemens Brentano (1778-1842), Novalis (1772-1801), etc.— es desentengueren del pensament il·lustrat i donaren entrada, en llurs obres, a molts elements irracionals. L’ideal no fou la Grècia democràtica, sinó l’edat mitjana catòlica; no volgueren la república, sinó l’estat feudal ordenat segons els diferents estaments. El Romanticisme trencà la relativa unitat de la Il·lustració. En endavant, l’esforç restaurador es faria sentir a la literatura tant o més que la recerca de la llibertat. Els ideals de llibertat que sotraguejaren la nació durant les guerres napoleòniques no s’imposaren, i la restauració tornà com abans. Els intel·lectuals burgesos d’avantguarda reaccionaren violentament contra els règims totalitaris arrelats. Heinrich Heine (1797-1856) i Georg Büchner (1813-37) foren els escriptors més radicals; no solament criticaren les pitjors manifestacions de l’absolutisme, sinó que cercaren una solució als problemes socials per la via revolucionària. El pamflet büchnerià Der hessische Landbote és encara, gairebé un segle i mig després d’haver estat escrit, d’una forta actualitat. Al voltant d’aquests autors, sense haver-hi tanmateix una relació massa directa, es formà el moviment de la Jove Alemanya (Das junge Deutschland) —Ludwig Börne (1786-1837), Karl Gutzkow (1811-78), Heinrich Laube (1806-84), Theodor Mundt (1808-61), Ludolf Wienbarg (1802-72)— que entenia la literatura com un mitjà d’agitació política a favor de la revolució burgesa. La censura començà a fer estralls i el 1835 foren prohibides les obres dels Jungdeutsche. Ja abans havia començat l’exili per a molts. Fou a l’exili francès on cristal·litzà el pensament del jove Karl Marx (1818-83), que tant havia d’influir sobre l’evolució posterior del món. Marx i el seu amic i íntim col·laborador Friedrich Engels (1820-95) s’esforçaren per tal que la literatura —i amb ella la millor tradició liberal burgesa— s’identifiqués amb la lluita del proletariat. Si la divisió del treball que comportava la naixent industrialització del món destruïa la unitat de la persona humana i la possibilitat de l’art, caldria aleshores no que l’art idealitzés la persona humana, sinó que eliminés la divisió capitalista del treball\nDel 1848 al 1918\nLa revolució del 1848 posà en evidència la feblesa de la revolta burgesa. La reacció es feu sentir més forta que mai i l’escriptor, perduda l’empenta revolucionària d’abans, es refugià en un localisme conscient. En aquella petita pàtria, minuciosament observada, els millors d’entre ells descobriren, tanmateix, la veritable problemàtica nacional i, fins i tot, la internacional. Fritz Reuter (1810-74), que escriví principalment en baix alemany, Theodor Storn (1817-88), Adalbert Stifter (1805-68), Wilhelm Raabe (1831-1910), Wilhelm Busch (1832-1908), Theodor Fontane (1819-1890) i Conrad Ferdinand Meyer (1825-98) foren els més destacats. En el teatre foren importants Franz Grillparzer (1791-1872), el qual pertangué més aviat a la literatura de la Restauració o del “Biedermeier”, i Friedrich Hebbel (1813-63). Munic i, sobretot Berlín, esdevingueren, a la darreria del s XIX, els centres d’un nou moviment d’oposició, el naturalisme, enfront del ple desenvolupament del capitalisme a l’Alemanya imperial. De fora arribaren corrents renovadors (Zola, Ibsen, Tolstoj). Els naturalistes descrivien zones de la realitat fins aleshores pràcticament menystingudes: la gran ciutat, la misèria del proletariat, la ferotgia de molts aspectes de la vida camperola, la prostitució, etc. Mancà, però, la gran novel·la naturalista. Fou sobretot en el teatre del jove Gerhart Hauptmann (1862-1945) —Die Weber, 1892— on es manifestà més plenament el naturalisme. El moviment no tingué durada. El conflicte entre l’art i la societat capitalista que ja havien advertit els romàntics, esdevingué cada vegada més esgarrifós i ara, com cent anys abans, l’artista defugí la realitat i es tancà en un subjectivisme aspre, lluny de tot esperit comunitari; ell, l’escollit. Al mateix temps, Friedrich Nietzsche (1844-1900) parlà del superhome (“Übermensch”), el fort, l’escollit, que domina el ramat humà. Franz Kafka (1883-1924) expressà amb grandesa l’angoixa de l’home aïllat, sense cap força davant una societat incomprensible que el destruïa. Aquestes dues visions literàries esdevingueren una penosa realitat en els anys de la dictadura feixista. Fou proclamada la divisa de l’art pour l’art —Hugo von Hofmannsthal (1874-1929), Rainer Maria Rilke (1875-1926), Stefan George (1868-1933)—, que feu dubtar, fins i tot, escriptors de tremp com els germans Mann i el mateix Hauptmann. L’expressionisme fou l’esclat violent dels joves davant les conseqüències de la crisi de la burgesia que precedí i culminà a la Primera Guerra Mundial. Als anys anteriors a la guerra, a partir del 1910 i fins a la revolució del novembre de 1918, el moviment, en certa manera, fou unitari i d’una manera o altra rabiosament antiburgès. La revolució el dividí: els uns passaren, amb la mateixa actitud arrauxada d’abans, a les files del proletariat en lluita, els altres caigueren en posicions elegíaques i nihilistes que desembocaren, en alguns casos, en el feixisme. Sense que manqués un drama —Georg Kaiser (1878-1945), Carl Sternheim (1878-1942), Ernst Barlach (1870-1938), Reinhard Sorge (1891-1916), Walter Hasenclever (1890-1940), Ernst Toller (1893-1939)— i una prosa expressionistes —Kasimir Edschmid (1890-1966), Klabund (1890-1928), etc.—, els expressionistes foren sobretot, com corresponia, potser, a l’expressió exaltada del moment, poetes: Else Lasker-Schüler (1869-1945), August Stramm (1874-1915), Ernst Stadler (1883-1914), Gottfried Benn (1886-1956), Georg Heym (1887-1912), Georg Trakl (1887-1914), Franz Werfel (1890-1945), Johannes R. Becher (1891-1958), etc.\nLa literatura del s. XX fins a la Segona Guerra Mundial\nDesprés de la Primera Guerra Mundial, els escriptors intentaren, eliminada la censura, la realització dels ideals humanístics del classicisme alemany. Llur obra fou una lluita desesperada contra les forces reaccionàries que, dominant els moderns mitjans de divulgació, els limitaren molt l’eficàcia. Foren els anys de les grans novel·les dels germans Mann —“Der Untertan” ‘El súbdit’ de Heinrich Mann (1871-1949) i Der Zauberberg 'La muntanya màgica’ de Th.Mann (1875-1955)—, de Hermann Hesse (1877-1962), d’Alfred Döblin (1878-1957), de Lion Feuchtwanger (1884-1958), de Stefan Zweig (1881-1942), d’Arnold Zweig (1887-1968), etc. A mesura que s’enverinà la situació política, els escriptors adoptaren formes literàries d’acció immediata sobre el públic: l’article satíric, els esquetxos i la cançó de cabaret, les balades i poesies per a ésser recitades en els mítings i en les manifestacions, els grups de teatre de l’Agit-prop fins a les “revistes roges” d’Erwin Piscator (1893-1966) a Berlín. Texts de Kurt Tucholsky (1890-1935), Bertolt Brecht (1898-1956), Friedrich Wolf (1860-1953), etc., música de Kurt Weill i Hans Eisler. El 10 de maig de 1933 els feixistes cremaren moltes de les obres dels grans autors alemanys on era defensada la llibertat. Així es manifestà la política cultural de la dictadura hitleriana. Per a molts començà un difícil exili o el camp de concentració. Des d’aleshores i fins al 1945 hi hauria dues literatures: la dels exiliats, amb un ressò feblíssim, a través d’edicions camuflades a l’interior del país, i la literatura feixista, que fruí d’una àmplia protecció estatal. La temàtica d’aquesta —forces irracionals, exaltació del passat heroic de la raça, el cabdillatge (Führertum), l’agre del terrer (“Blut-und-Bode”); el nacionalisme militant alemany: el poble sense espai vital (“Volk ohne Raum”), missió europea, salvadors d’occident, lluita cap a l’est— comptà amb força precedents en la literatura anterior\nLa literatura de la postguerra\nDesprés de la guerra, alguns escriptors encara actius i fins i tot molt fecunds no van tornar al seu país o no ho van fer fins força temps més tard, com Hermann Broch (1886-1956), Carl Zuckmayer (1886-1977), Heinrich Mann (1871-1950), Thomas Mann (1875-1955), Lion Feuchtwanger (1884-1958) o Paul Celan (1920-70), autor de la Fuga de la mort, un dels pocs poemes que aconsegueix sublimar el sofriment jueu als camps de concentració. A Alemanya, però, bona part dels escriptors creia trobar-se en l’anomenada hora zero, un nou punt de partida. La veu d’un escriptor malalt de mort, Wolfgang Borchert (1921-47), portà el missatge de les generacions perdudes. El seu anhel i el de Heinrich Böll i el dels exiliats que tornaren i el de tants d’altres, no trobà acollida a la República Federal, perquè allà les forces reaccionàries, de fet, no s’havien mogut: “Buiden els botxins d’abans el got daurat”, dirà Ingeborg Bachmann. S'obrí així el camí cap a la remilitarització i la destrucció progressiva de la constitució liberal del 1949 (lleis d’emergència de 1968; decret sobre radicals de 1972). Una certa actitud crítica havia aparegut ja entre alguns escriptors del grup 47: Heinrich Böll (1917-85), Ingeborg Bachmann (1926-73), Hans Magnus Enzensberger (1929), Günter Eich (1907-72), Günter Grass (1927) etc. i la trobarem, més directa encara, en el teatre dels anys seixanta: Rolf Hochhuth (1931), Tankred Dorst (1925), Heinar Kipphardt (1922-82), Peter Weiss (1916-82) o en l’obra de Uwe Johnson (1934-84, a la RFA des del 1959), que va oferir la primera anàlisi literaria vàlida de la divisió alemanya i les seves conseqüències humanes. A Suïssa, Friedrich Dürrenmatt (1921-90) i Max Frisch (1911-91) feren una crítica moderada de l’eixarreït democratisme local. Tanmateix la restauració s’imposà i l’escriptor es refugià sovint en la introspecció i l’esteticisme: Peter Handke (1942), Gabriele Wohmann (1932), Arno Schmidt (1914-79), Botho Strauss (1944) etc. En d’altres continua l’actitud crítica, i no sempre en to menor (p ex a L’honor perdut de la Katharina Blum de Böll el 1974). Sorgeixen posicions neonaturalistes: Rainer Werner Fassbinder (1946-82), Franz Xaver Kroetz (1946), i veristes: Karin Struck (1947), i formes molt progresistes del reportatge: Günter Wallraff (1942), i de la lírica: Erich Fried (1921-88). A la República Democràtica és on s’aplegaren la major part dels escriptors exiliats: Johannes Robert Becher (1891-1953), Bertolt Brecht (1898-1956), Peter Huchel (1903-81, des del 1972 visqueren a la República Federal), Anna Seghers (1910-83), Arnold Zweig (1887-1968), Stefan Heym (1913), etc. Aquests autors es posaren al servei del nou estat socialista que calia bastir en circumstàncies molt dures. Les dificultats i les contradiccions no els mancarien. La crònica d’aquest procés i la reelaboració dels anys perduts sota el feixisme es retroba, realista, a la prosa de Hermann Kant (1926), Erwin Strittmatter (1912-83), Christa Wolf (1929), atacada amb freqüència per les autoritats, i amb elements de distanciament a les novel·les d’Irmtraud Morgner (1933-90) i al teatre d’Ulrich Plenzdorf (1934). Peter Hacks (1928) intenta en els seus drames (La batalla de Lobositz, Moritz Tassow...) la creació d’un classicisme socialista, i clàssica és també la poesia i la prosa, acuradíssimes, de Johannes Bobrowski (1917-65) i Stephan Hermlin (1915), ambdós a la recerca d’un nou humanisme. Els intercanvis literaris amb la República Federal s’accentuaren, sobretot en el camp de la lírica, amb autors com Günter Kunert (1929) o Sarah Kirsch (1935-2013), però també en la prosa i el teatre: Christa Wolf, Reiner Kunze (1933), Jurek Becker (1937), Heiner Müller (1929) o Peter Hacks, etc. Amb la decadència del realisme social-crític de la postguerra (el darrer Böll) i en el marc del desencant ideològic, el gir conservador, el feminisme i l’ecologia dels setanta, es produí una inflexió dins la creació literària. Les noves tendències foren: la nova interioritat, on Gabriele Wohmann deixa paleses les obligacions socials dins l’esfera privada, perquè la mirada interior no significa evitar l’enfrontament amb la realitat (Botho Strauss); el feminisme de Karin Struck (1947), Verena Stefan (1947), Brigitte Kronauer (1940) i Elfriede Jelinek (1946), que converteix el llenguatge en l’element fonamental i exterioritzat del significat; l’interès per la biografia novel·lada, amb exemples com el Hölderlin de Peter Härtling (1933), el Mozart de Wolfgang Hildesheimer (1916), i l’autobiografia o el gènere epistolar, a Golo Mann (1909); la literatura regional i dialectal, expressió de la recerca de la identitat, a Franz Xaver Kroetz, amb un major ús del llenguatge quotidià. La cançó de protesta sorgida amb les sublevacions dels anys seitanta es consolidà amb autors com Franz Josef Degenhardt (1931), a la RFA, i Wolf Biermann (1936), expatriat el 1976 de la RDA. Partint de la Berliner Schaubühnen, en el teatre apareixeren macroprojectes (obres que poden arribar a durar diverses nits) com el Merlin (1981) de Tankred Dorst, autor molt fecund. D’altres, com l’austríac Peter Turrini (1944), produïren obres més polèmiques, on els autors amb preocupacions socials dels setanta retrobaren els seus orígens experimentals. Cap als anys vuitanta hi hagué una nova puixança dels mites, amb autors com Dürrenmatt o Christa Wolf, que seguiren la tradició conreada per Thomas Mann i s’allunyà així d’un tractament més abstracte del món modern, com el d’Elias Canetti (1905-94). La poesia conservà tota la seva força i incorporà els temes d’actualitat, com l’ecologia, p ex Michael Krüger (1943), que també aparegueren a novel·les de Günter Grass, Günter Kunert i Christa Wolf. Davant la impossibilitat de descriure les conseqüències de l’autodestrucció humana, Wolfgang Hildesheimer (1916-91) emmudí un cop publicada la seva biografia fictícia Marbot (1981). D’altres autors seguiren amb la literatura de protocol iniciada a la RDA per Maxie Wander (1933-77) amb els seus ‘protocols’ de dones; foren Erika Runge (1939), Werner Fritsch i d’altres. També es constatà un increment de la literatura essencialment narrativa, possiblement com a ‘element de supervivència’, en paraules de l’autor suís Peter Bichsel (1935). Els més representatius foren Patrick Süskind (1949), amb el El perfum, o l’oriental Christoph Hein. Alguns d’aquests autors també recuperaren el tema del nacionalsocialisme i de les seves conseqüències, com Jurek Becker (1937) o el controvertit austríac Thomas Bernhard (1931-1989), que afegí a aquest tema la idea de l’abandó tràgic de l’individu. Al final dels anys vuitanta els escriptors de la República Democràtica entraren en una profunda crisi creativa en no saber interpretar el desig de llibertat dels seus compatriotes. Autors occidentals com Martin Walser (1927) i Monika Maron (1941) i l’oriental Günther de Bruyn (1926) tractaren a les seves obres de 1991 la novíssima història alemanya, iniciant així una nova etapa de la societat literària alemanya. Els darrers anys desaparegueren alguns escriptors importants, com Ernst Jünger (1998), el poeta Karl Krolow (1999), Hermann Lenz (1998) i el suís Clemens Eich (1998). Entre els grans esdeveniments, destacaren el premi Nobel de literatura del 1999 concedit a Günter Grass, el 250 aniversari del naixement de Goethe i el centenari del dramaturg Bertolt Brecht. D’altra banda, el 1998 entrà en vigència la discutida reforma ortogràfica de la llengua alemanya, que fou assumida sense problemes. A banda de G.Grass (Mein Jahrhundert, ‘El meu segle’, 1999; premi Príncipe de Asturias 1999), han continuat la seva obra grans narradors com Arnold Stadler (premi Georg Büchner 1999 per l’obra Ein hinreissender Schrotthändler, ‘Un ferroveller encantador’), Martin Walser (premi per la Pau 1998 pel seu paper a favor de la unificació alemanya i pel llibre Ein springender Brunnen, ‘Un brollador sec’, molt polèmic perquè és un relat autobiogràfic sobre la seva joventut en època nazi i hi defuig les referències als seus horrors), Siegfred Lenz (premi Goethe 1999), Christoph Hein (Willenbrock, 2000), Herta Miller, etc. Dels nous narradors, destacà John Von Düffel (1966; Vom Wasser, ‘Aigua’, premi Aspekte als nous valors 1998), Zoë Jenny (Das Blütenstaubzimmer, ‘L’habitació del pol·len’, premi Aspekte 1997), Brigit Vanderbeke, Karen Duve, Thomas Brusig, Inka Parei i Christoph Peters (Stadt Land Fluss, ‘Ciutat camp riu’, 1999, premi Aspekte). Pel que fa a la poesia, continuà el mestratge del també narrador Hans Magnus Enzensberger (Leichter als Luft, ‘Més lleuger que l’aire’, 1999), Günter Kunert, Sarah Kirsch, Volker Braun, Robert Gernhardt, Ulla Hahn, Johannes Kühn, Michael Krüger, Ernst Jandl, etc. Entre els nous valors, hi ha Durs Grünbein (1962), Ludwig Steinherr (1962), Raoul Schrott (1964; Tropen, ‘Tròpics’, 1998), Lutz Seiler, Kathrin Schmidt i Sascha Michel (1970). En l’àmbit del teatre, els grans autors foren Elfriede Jelinek (també narradora i premi Büchner 1998), Botho Strauss (Die Ähnlichen, ‘Els semblants’, 1998), Peter Handke (Die Fahrt im Einbaum, ‘Viatge en canoa’, 1999, polèmica perquè referma la coneguda posició prosèrbia de l’autor) i, entre els joves, Helmut Krausser (1964), Kerstin Hensel (1961), Simone Schneider i Theresia Walser (Das Restpaar, ‘Les restes de la parella’, 1998, premi Joves Dramaturgs). De la producció assagística i de crítica literària, destacaren Hajo Steinert, Thomas Steinfeld, Ulrich Greiner i Marcel Reich-Ranicki, les crítiques del qual poden dur un autor a l’èxit o al fracàs, i que el 1999 publicà l’autobiografia. Un accident de cotxe posà fi l’any 2002 a la vida de W.G.Sebald, pare d’un estil assagístic arrelat al passat i dependent de les reflexions i emocions de l’autor que tingué una gran influència en el panorama literari occidental dels darrers anys (Austerlitz, 2001, National Book Critics Circle Award als EUA). També han mort altres figures cabdals de les lletres alemanyes, com és el cas de l’escriptor Stefan Heym (2001), del filòsof Hans-Georg Gadamer (2002) o de l’històric editor de Suhrkamp Siegfried Unseld (2002). A més, el 2005 se celebrà el bicentenari de la desaparició de Friedrich Schiller. El crític Marcel Reich-Ranicki publicà un monumental Canon, amb 20 volums dedicats a la novel·la, 10 als contes i llegendes, i 8 al drama. I, dins la narrativa, a més de Günter Grass (Im Krebsgang, 2002), hom troba una àmplia nòmina d’autors d’interès: Bernard Schlink (Liebesfluchten, 2001), Daniel Kehlmann (Ich und Kaminski, 2003), Friedrich Christian Delius (Mein jahr als mörder, 2004), Georg Klein (Die sonne scheint uns, 2004), Antje Rávic Strubel (Tupolew 134, 2004), Thomas Stangl (Der einzige Ort, 2004, premi Aspekte), Navid Kermani (Vierzig leben, 2004), Uwe Timm (Am Beispiel meines Bruders, 2004), Christoph Hein (Landnahme, 2004, també assagista i dramaturg), Julia Franck (Lagerfeuer, 2004), Wilhelm Genazino (Abschaffel, 2004, premi Büchner), Judith Herman (Nichts als gelspenster, 2003), Sibylle Lewitscharoff (Montgomery, 2003), Zsuzsa Bánk (Der schwimmer, 2003, premi Aspekte i Deustche Bücherpreis a la millor òpera prima), Siegfried Lenz (Fundbüro, 2003), Wolfgang Joop (Im Wolfspelz, 2003), Yadé Kara (Selam Berlin, 2003, Deustche Bücherpreis a la millor òpera prima), Claudia Rusch (Meine freie deutsche Jugend, 2003), Wolfgang Hilbig (Das Provisorium, 2002, premi Büchner), Roswitha Haring (Ein Bett aus Schnee, 2002, premi Aspekte), Ingo Schulze (Würde ich nicht lesen, würde ich auch nicht schreiben, 2002), Sherko Fatah (Im Grenzland, 2001, premi Aspekte), Juli Zeh (Adler und Engel, 2001, Deustche Bücherpreis a la millor òpera prima), Brigitte Kronauer (Das Taschentuch, 2001, premi Büchner), Frank Schätzing (Der Schwarm, 2004), Eva Menasse (Vienna, 2005), Christian Schünemann (Der Frissör, 2005), Jenny Erpenbeck (Wörterbuch, 2005), Markus Orths (Catalina, 2005), Thomas Hettche (Der Fall Arbogast, 2001), el germanosuís Peter Stamm (Ungefähre Landschaft, 2003), Felicitas Hoppe (Paradiese, Übersee, 2003), Reinhard Jirgl (Die Unvollendeten, 2003), Michael Lentz (Liebeserklärung, 2003), Anne Weber (Erste Person, 2002) i Andreas Maier (Klausen, 2002). En els primers anys del segle XXI també s’han manifestat veus poètiques com les de Wulf Kirsten (Erdlebenbilder, 2004), Volker Braun, Heinz Czechowski, Durs Grünbein (Erklärte Nacht, 2002) i Barbara Köhler. I caldria esmentar finalment dramaturgs com ara Tankred Dorst, Rolf Hochhuth, Volker Braun (Das unbesetzte Gebiet, 2004), Michael Wildenhain, Heiko Buhr, Dirk Dobbrow, Einar Schleef, Oliver Bukowski i l’austríaca Elfriede Jelinek (Bambiland, 2003, premi Nobel 2004).\nGünter Grass publicà les seves memòries l’any 2006, Beim Häuten der Zwiebel (‘Tot pelant la ceba’). El premi Nobel, conegut pel seu suport vehement als moviments d’esquerra al llarg de més de seixanta anys de carrera com a novel·lista i pensador, desfermà la polèmica en declarar que de jove havia format part de la Waffen-SS, cos de combat de les SS nazis. En narrativa cal destacar l’obra de Martin Mosebach (Der Mond und das Mädchen, 2007 ‘La lluna i la donzella’), Daniel Kehlmann, autor del best-seller internacional Die Vermessung der Welt, ‘La mesura del món’, 2005), Uwe Timm (Halbschatten, ‘Penombres’, 2008), la també assagista Brigitte Kronauer (premi Georg Büchner 2005), Katharina Hacker (Die Habenichtse, ‘Els pobres de solemnitat’, 2006), l’austríac Arno Geiger (Anna nicht vergessen, ‘No oblidar Anna’, 2007), Julia Franck (Die Mittagsfrau, ‘La dona del migdia’, 2007, premi Deutscher Buchpreis 2007), Michael Lentz (Pazifik Exil, ‘Exili del Pacífic’, 2007), Uwe Tellkamp, (Der Turm, ‘La torre’, 2008), Ingo Schulze (Adam und Evelyn, ‘Adam i Evelyn’, 2008), Ilija Trojanow (Der Weltensammler, ‘El col·leccionista de móns’, 2006) i l’autora de literatura juvenil Cornelia Funke. L’austríac Klaus Ebner ha rebut una certa atenció mediàtica als Països Catalans en combinar la seva obra narrativa en alemany (Lose, ‘Destins’, 2007) amb la producció poètica en català (Vermells, 2009). En poesia cal destacar la publicació pòstuma de l’obra completa de Thomas Kling, mort l’any 2005 (Gesammelte Gedichte, ‘Poesies aplegades’, 2006) i l’obra de Lutz Seiler (premi Ingeborg Bachmann 2007). Els poetes joves més importants dels darrers anys són Ron Winkler, Norbert Hummelt (Totentanz, ‘Dansa de la mort’, 2007) i Ulrike Almut Sandig (Streumen, 2007, premi Leonce und Lena 2009). Pel que fa al teatre, els dramaturgs Frank Castorf, Christoph Marthaler i Christoph Schlingensief formen part d’una nova generació de renovadors del gènere. En els darrers anys, han desaparegut autors importants com el novel·lista Max von der Grün (2005), Dieter Noll (2008), Günther Rücker (2008), el poeta Oskar Pastior (2006) i l’historiador i assagista Joachim Fest (2006).\nGünter Grass continuà la publicació de les seves memòries a Die Box (‘La caixa dels desitjos’, 2008) i Grimms Wörter: Eine Liebeserklärung (‘Les paraules dels Grimm: Una declaració d’amor’, 2010). I tan polèmica com els records del premi Nobel i les seves declaracions sobre Israel l’any 2012 fou l’aparició de dues joves veus femenines: Charlotte Roche, presentadora de televisió d’origen anglès que vengué 1.500.000 exemplars del seu explícit debut Feuchtgebiete (‘Zones humides’, 2008), i Helene Hegemann, que amb Axolotl Roadkill (‘Axolot atropellat’) fou finalista del premi de la Fira del Llibre de Leipzig 2010 tot i reconèixer que havia copiat pàgines senceres d’un altre llibre, Strobo, d’Airen. I encara un tercer fenòmen recent, el protagonitzat per l’advocat Ferdinand von Schirach, net del cap de les Joventuts Hitlerianes Baldur von Schirach, que triomfà en vendes amb un recull d’històries de la seva trajectòria professional, Verbrechen (‘Crims’, 2008), i amb una novel·la on saldà comptes amb el seu avi, Der Fall Colini (‘El cas Colini’, 2011). Cal esmentar, a més, la mort de Reinhard Mohn (2009) i Christa Wolf (2011).