Exposició sobre el canvi climàtic fins al 8 de gener a la Sala Polivalent\nDes de 4/12/2017 fins 8/1/2018\nEl pròxim dilluns 4 de desembre, a les 20.00 h, s'inaugurarà a la Sala Polivalent de l'Ajuntament de Vila-seca l'exposició "El canvi climàtic a les glaceres dels Pirineus". El contingut de l'exposició és de "divulgació científica" i adreçat al públic i ciutadania en general, utilitzant un llenguatge molt senzill i clar, i amb l'ajuda de la fotografia comparativa, una eina didàctica molt efectiva en aquesta matèria.\nEn aquest mateix acte tindrà lloc la conferència amb el mateix títol, impartida pel Jordi Camins. L'objectiu de la conferència i l'exposició és conèixer, mitjançant imatges comparatives, el retrocés i extinció de les glaceres a nivell global, donant prioritat als Pirineus, i explicant prèviament de manera bàsica com "funcionen" i quina és la dinàmica d'aquests aparells glacials, fent també un breu repàs de la història del clima i les glaciacions.\nJordi Camins és un observador glaciòleg, alpinista i esquiador, que durant els darrers 35 anys ha fet el seguiment, l'estudi i la catalogació de les glaceres dels Pirineus, així com de moltes altres arreu del món. És autor de nombrosos articles i publicacions, així com de diversos llibres.\nEn una enquesta a les entitats que han escoltat la conferència "El canvi climàtic a les glaceres dels Pirineus" li atorguen la màxima valoració (Secció Excursionista Ateneu Santjustenc, Centre Excursionista de Molins de Rei, Festival de Cinema de Muntanya de Torelló, Gri de Muntanya de la Vall de Camprodon, U.E.C. Horta, etc.).


La fa grossa a Lleida amb diversos atracaments a punta de ganivet - XCatalunya.cat\nLa fa grossa a Lleida amb diversos atracaments a punta de ganivet\nEls Mossos d’Esquadra van detenir dilluns a Lleida un veí de la ciutat, de 43 anys i nacionalitat espanyola, com a presumpte autor de dos robatoris amb violència, un dels quals en grau de temptativa. La policia va obrir una investigació el 27 d’agost arran d’un robatori en un botiga del carrer Major de Lleida.\nEls fets van ocórrer cap a les 14 hores quan un home va entrar a l’establiment i, després d’intimidar la dependenta amb un ganivet, va emportar-se els diners de la caixa. El segon assalt va tenir lloc el 15 de setembre cap a les 12.50 hores en una botiga del carrer Ramon y Cajal.\nUn home va intimidar la dependenta amb un ganivet i va demanar els diners però, davant la negativa de la botiguera, va fugir sense sostreure res. La investigació dels Mossos d’Esquadra va permetre al cos identificar al presumpte autor dels dos robatoris, que va ser localitzat i detingut dilluns al vespre a la plaça de la Sal de Lleida.\nL’arrestat, amb nombrosos antecedents, passarà pròximament a disposició judicial davant del jutjat d’instrucció en funcions de guàrdia de Lleida.\nTags: ganivet, Lleida\n1 pensamiento sobre “La fa grossa a Lleida amb diversos atracaments a punta de ganivet”\nRetroenllaç: Un jove borratxo la fa grossa a Lleida a l'estil kamikaze - XCatalunya.cat


El clot de les Ànimes - Llengua i circumstàncies - Pàgina 19\nPublicat el 3 de juliol de 2015\nAmb aquesta calor, pensar és una heroïcitat. Quina mandra. Engegues l’aire i pots recuperar les constants vitals, però ben poca cosa més.\nAvui, doncs, toca llegir, rellegir. El llibre es diu Bé, perdona’m, però estan esperant-me i a l’autor li diuen Rafa Gomar (Gandia, 1955).\nEntre el febrer i el març de l’any passat, vaig tenir el privilegi de revisar-lo, empès per un diàleg desimbolt, divertit i fruitós amb l’escriptor.\nLa lectura de Bé, perdona’m… em va emocionar —amb totes les arestes del concepte—: em va esborronar, em va fer partir de riure, em va fer venir basques, em va fer pensar… Només per la narració «Marina» ja és un llibre excel·lent. De fet, «Marina» és com una síntesi polièdrica de totes les virtuts de l’obra. Hi és tot tan genuí, tan ple de de vida, tan ple de veritat…\nTé un començament estàtic, amb un gran tremp descriptiu:\nEl dormitori és una foscor compacta foradada per la llum estreta i rectilínia que travessa les últimes files de la persiana. Marina roman quieta amb el cos de bocaterrosa, el rostre recolzat lateralment sobre el coixí i els braços acabats amb unes mans flonges, lleugerament tancades, que miren al sostre. Marina es gira cap a l’espona dreta i, mentre dubta si aixecar-se o no, té temps de veure’s reflectida en l’espill d’aquesta calaixera de color caoba que tant li desplau; exactament igual com li desplau l’armari de roba, una baluerna del mateix color. És al dormitori dels seus pares: el sostre excessivament alt, el llum de llàgrimes, lleig i malmenat, la cortina que no es pot descórrer, la perxa corcada… Sempre ha odiat aquesta habitació, però dorm ací perquè el matalàs és nou i dobla l’amplària del seu.\nQuan encén el llum són les onze. S’aixeca i, encara mig entabuixada, fa pujar la persiana amb molta cura, obri la finestra de bat a bat i va al lavabo.\nEl mirall és esquitxat de sabó i dentifrici i, sense estar segura de comptar amb el temps necessari, es proposa de netejar-lo després del desdejuni.\nForça més endavant —és una narració llarga— hi ha un fragment excel·lent. Jo, si més no, l’hi vaig trobar, per moltes raons. La Marina surt a fer encàrrecs i s’atura ací i allà a xerrar amb tot de gent del poble. Fins que arriba a la perruqueria, un veritable centre social. I és ací on li conten el succeït.\nEspero que us agradi. I que us refresqui. Bona setmana, amics!\n—Bon dia, Xelo. Uf, que fresquetes que esteu ací! Que bo! Fa una basca! Què faig, m’espere o vinc un altre dia? Tinc pressa.\n—Queda’t, acabe de seguida! A més, Lola ja ho sabia. Quan ha vingut li he dit que m’havies demanat el torn i anaves davant.\n—I si vaig a la biblioteca i ara vinc?\n—Caram, reina, no t’he dit que no, que acabe de seguida! Seu i escolta Paca que anava a contar un succeït, no sigues plom.\n—És un succeït que em va contar anit el meu home i em vaig pixar de riure —va explicar Paca.\nSabeu qui és Saoro, el fill de Matilde, no?: aquell xic que d’una paràlisi cerebral es va quedar amb la boca torta i camina desballestat. Doncs ell i el seu amic Figuerola, que va coix, d’un accident, i és una mica llosc, anaven amb una Vespino pels afores del poble, més enllà del polígon industrial.\n—Tu saps qui són, no, Marina? —va dir Xelo, la perruquera.\n—No, ara no hi caic, però és igual, continue, Paca, continue.\n—Saoro i Figuerola anaven embalats dalt de la Vespino, fent l’haca per aquells camins solitaris de la marjal, quan de sobte en una revolta es troben una furgoneta de cara. La furgoneta la conduïa un foraster que devia haver-se perdut; un d’eixos transportistes que semblen portar sempre el peix pudent. Bé, la bona qüestió és que allí, a pesar que Figuerola va intentar esquivar-la, quan la furgoneta va agarrar la revolta, va enganxar de gairó la roda de darrere de la Vespino i els dos personatges van anar a parar dins la sèquia. L’home de la furgoneta, para i baixa més blanc que la paret. Para, baixa i comença a cridar i a pegar colps de puny sobre el capó, maleint tot el que sabia maleir i cridant desesperat la mala sort que l’acompanyava. Però imagineu-vos l’escena que ve ara: si ja estava blanc i exclamava tot el seu repertori de paraulotes sense guipar els personatges, quan es va acostar on havien caigut Saoro i Figuerola i els va veure eixir de dins la sèquia… Saoro, tal com és, és clar, amb la boca torta i caminant com camina, braços i cames de la paràlisi; i Figuerola, coix i guerxo, agafant-se la ronyonada del bac, els dos bruts de dalt a baix, xorrant-los l’aigua i el fang per tot el cos, al pobre home li va agarrar una torba que va caure de tos. I allí els tens —quin quadro, Déu meu!—: el foraster desmaiat i aquells dos, fets uns cromos, pegant-li galtadetes i dient-li per consolar-lo: “No es preocupe senyor home, no patisca, no passa res, mosatros som aixina, no ha sigut vostè. Tranquil, senyor home, tranquil; vinga, òbriga els ulls i alce’s que no ha sigut del bac, mosatros ja érem aixina.” I del canguelo que tenien van començar seriosos, però a mesura que repetien una vegada i una altra això de “tranquil, senyor home, tranquil que mosatros ja érem aixina” i anava despertant-se, els dos es partien el cul de riure, com diria el meu fill.\n»Quan l’home de la furgoneta ja s’havia recuperat una mica, com que no s’acabava de creure ni el que veia ni el que sentia, no va tindre ni humor de celebrar-ho; es va alçar i al final, més marejat que un allioli, va pujar a la furgoneta i va dir-los adéu. Ni Saoro, ni Figuerola ni la Vespino no s’havien fet res d’importància…»\nEntre les rialles de les clientes —algunes han plorat i tot de la gràcia que els ha fet—, Xelo ha dit:\n—Veus Marina, t’he tallat les puntes i encara t’has trobat una bona rialla. No sé com eres, filla. Tanta pressa, tanta pressa. On estaràs millor que ací, fresqueta i divertida? El tens bé o el vols un poc més curt?\n—No, no, està bé. Dis-me què et dec i en pau!\n(A aquesta gent que, per ignorància o mala fe, neguen que en Rafa i jo siguem de la mateixa nació, em vénen ganes de dir-los: «Feu el fotut favor de llegir això, sabatasses, i després digueu si no us hi sentiu a casa!»)\nPublicat dins de Llegides i triades | Deixa un comentari\nCom que ‘estamos en ello’?\nPublicat el 26 de juny de 2015\nVariacions sobre un tema de Pau Vidal (3)\nCada setmana sento expressions noves. I sabeu quantes n’hi ha que siguin catalanes? Cap. En algun cas, les sento en castellà directament. En algun altre cas, disfressades amb un vel transparent: la traducció literal. N’hi ha tantes, que escollir-ne tres exemples m’ha costat molt. M’he decantat per col·loquialismes, d’aquests que no trobem als diccionaris (encara) i que la televisió no corregeix, perquè no els fan servir els presentadors de telenotícies, sinó els convidats de les tertúlies o els qui improvisen, sense que ningú els esmeni. Som-hi?\n«Si us plau, quan tingueu la temptació de dir “Estamos en ello”, mossegueu-vos la llengua»\n—Estamos en ello. Si us plau, quan tingueu la temptació de dir-ho, mossegueu-vos la llengua. Ep!, això sí, m’estimo més que ho engegueu així, en castellà, que no pas, com vaig sentir no fa gaire, «estem en ell».\nAquesta és una de les expressions que ja han ultrapassat els diguioiga i que s’han escampat entre tota la població catalanoparlant. Però… com ho dèiem abans? Doncs suposo que depenia del context. Per exemple, suposem que es troben dos amics i l’un li diu a l’altre: «Ja teniu el viatge a punt?» Podem sentir fàcilment com l’altre li respon: «Estamos en ello». Fa uns quants anys potser li hauria respost: «Hi anem treballant» (o, més concretament, «L’anem preparant»).\nSegons el context exacte o el grau de formalitat, també podem dir: «anem fent», «ho tenim encarrilat», «anem fent camí», «anem fent via»… Si posem èmfasi en el ritme: «de mica en mica», «a poc a poc», «pas a pas». Si ens hi dediquem amb molt d’esforç i volem que es noti, «fem mans i mànigues», «hi posem el coll», «ens hi escarrassem», «ens hi matem», «suem la cansalada», «suem la gota negra», «suem tinta»…\n—Más de lo mismo. Quan la vaig sentir per primera vegada, fa set anys o vuit, vaig pensar: «Això no paga la pena ni traduir-ho perquè durarà quatre dies.» Que n’anava, d’equivocat… La tenim tan instal·lada en la nostra parla que, si convé, la calquem i tot: diem més del mateix tan tranquils que aviat semblarà que hem dit tota la vida.\nPerò no, no ho hem dit tota la vida. Imaginem-nos aquesta frase: «Em pensava que seria un llibre diferent dels anteriors, però em vaig trobar que era més del mateix.» En un cas com aquest abans hauríem dit «…em vaig trobar la mateixa història de sempre» (o bé «la mateixa cançó»).\n«Recuperar ‘la cançó de l’enfadós’ ens pot servir per a evitar ‘más de lo mismo’»\nI encara tenim expressions més genuïnes. Vegem-les en aquests dos exemples:\n«Vaig sentir el primer discurs i em va agradar, però els altres van ser més del mateix i es van fer molt pesats.» Ací segurament hi escauria: «…però la resta va ser la cançó de l’enfadós» (o «la cançó enfadosa», més pròpia de les nostres comarques).\n«Han tornat a guanyar els de sempre? «Doncs sí: més del mateix.» La resposta hauria pogut ser «Doncs sí, sant tornem-hi.» Amb aquestes variants: «ja hi tornem a ser», «tornem-hi» o «tornem-hi, que no ha estat res»…\n—Es lo que hay. Una altra expressió que semblava que seria efímera i ja fa més de quinze anys que ens fa companyia. Aquesta sí que la tenim traduïda i ben escarxofada entre nosaltres: És el que hi ha. Només cal fer una mica de memòria per recordar com ho havíem dit sempre. De solucions, en tenim un cabàs. Un exemple:\n«Hem vingut a prendre el sol, però avui fa un dia núvol. És el que hi ha.» En un cas com aquest, la solució és fàcil: «què hi farem?» (o «què hi vols fer?»).\n«’És el que hi ha’ s’ha escampat tant i ha envaït tants matisos, que hem de menester un sac de solucions per a tapar el forat»\nPerò ja s’ha escampat tant, i ha agafat tants significats, tants matisos, que haurem de tenir més solucions a l’abast. Esmentem-ne unes quantes: «les coses són com són», «les coses van com van», «ja se sap», «agafem-ho com vingui», «va com va», «prenguem paciència»… (Ja hem enterrat «lloat sia Déu» o «beneït sia Déu», oi?)\nRecordo que cap a principi d’aquest segle a TV3 feien un programa que es deia 7 de notícies, amb en Toni Soler i tota la colla. Al final algú deia, si fa no fa, una cosa com aquesta: «Això és ho qué hi ha i així s’ho hem contat.». Era una mofa del català que parlava algú que no en sabia, amb barreja d’expressions castellanes evidents. Si us he de dir la veritat, no sé si ara riuríem tant…\n«La degradació del català és un com una roca que s’ha desprès de la muntanya i va rodolant rostos avall: o deixem que ens aixafi com una coca o mirem de falcar-la»\nCom he dit més d’una vegada, la degradació del català és un com una roca que s’ha desprès de la muntanya i va rodolant rostos avall. Tenim dues solucions: o deixem que ens passi pel damunt i ens aixafi com una coca o mirem d’aturar-la i falcar-la.\nHi ha un fil discursiu que pretén analitzar el problema i que diu que no ens hem de centrar en aquestes foteses perquè és tot el sistema, que perilla. En Pau Vidal, a El bilingüisme mata, sembla que se’n faci ressò. És al capítol «No era el barco»:\n«Desgraciadament, al filòleg vocacional els arbres dels mots no li deixen veure el bosc del sistema lingüístic. Un idioma no són quatre mots i expressions […]. Una llengua no és pas una suma de mots sinó, sobretot, les relacions que s’estableixen entre ells. És com si diguéssim que la cuina són les pastanagues i els ous. No, això són els ingredients. Però una cosa és un ou i una altra, una truita, una cosa és una truita a la francesa i una altra, una de patates, una cosa és una truita a la francesa per esmorzar i una altra per sopar, de segon plat; una cosa és un entrepà de truita i una altra un timbal de truites. Una llengua és un sistema complex fet d’elements tangibles (les paraules, els morfemes) i d’intangibles (l’ordre de la frase, la tonalitat, la freqüència…), i no és possible modificar-ne un sense afectar els altres. Si no deixes evaporar el vi bo mentre prepares el farciment, el resultat del plat no serà només que tindrà més gust de vi; el tomàquet també en quedarà afectat, perquè s’haurà cuit menys, i la ceba serà menys melosa, i la carn eixarreïda. El problema de la interferència entre llengües no són uns quants barbarismes, és la modificació sintàctica i l’alteració fonètica. És la diferència que hi ha entre el quefa del besavi i el qué cabrón del nét» (p. 24).\nSí, deus tenir raó, Pau, és clar… O potser no ben bé. Perquè si deixem evaporar el vi bo fins al punt que toca, però resulta que el farciment era dolent, vols dir que ens l’aprovaran, el plat? Això dels arbres i el bosc està bé, però cada arbre també té importància. Que no podem perdre de vista que som en un bosc? D’acord (o entesos). Però si la processionària ataca un arbre (o dos, o tres), bé haurem d’actuar sobre cada arbre malalt, oi? I si fem una truita amb ous de can Garriga, no serà infinitament més bona que la que puguem fer amb ous del supermercat?\n«Si el 2012 la malaltia es podia guarir, qui ho diu que el 2015 ja no tingui remei?»\nTu mateix ens ho demostraves a Catanyol.es. El catanyol es cura. Passaves el ganivet i la destral a interferències de tota mena: pins i pinedes, ous i truites, ingredients i sistemes de cocció… I, a més, com deia el títol, t’ho miraves amb optimisme: El catanyol es cura. Si el 2012 la malaltia es podia guarir, qui ho diu que el 2015 ja no tingui remei? Doncs l’articlet d’avui, Pau, pretén contribuir a aquesta teràpia.\nI ara, si em disculpeu, me’n vaig a dinar. Tant parlar de pastanagues, truites i farciments m’ha fet venir salivera.\n—Els ‘diguioiga’ (variacions sobre un tema de Pau Vidal, 1)\n—La prova (lingüística) del cotó fluix (variacions sobre un tema de Pau Vidal, 2)\nPublicat dins de Llengua | Deixa un comentari\nNo ho veig així, professor Mira\nPublicat el 19 de juny de 2015\nEn Joan Francesc Mira és, sens dubte, un dels intel·lectuals més complets que té avui la cultura catalana. En un país normal (lliure, autoestimat, autocentrat), fóra el pensador de referència. Els seus articles —si més no, els articles—, els comentarien a les ràdios i a les televisions, en un intent d’elevar el nivell intel·lectual de la població.\nCom potser sabeu, cada setmana publica un escrit a la darrera pàgina de la revista ‘El Temps’. Darrerament n’ha publicats dos que ha titulat ‘Llengua, poder, país’. En el primer, impregnat de l’alegria pel resultat de les eleccions, comenta que durant la campanya es va parlar poc de llengua, malgrat que es percebia que era una qüestió important per a Compromís, la formació clau del nou poder polític del País Valencià.\nCap al final, hi esbossa el problema lingüístic del País Valencià (i, de fet, dels Països Catalans): «El problema verdaderament greu és que aquesta coexistència no és pacífica. I no ho és perquè de les dos llengües, una, que disposa de tots els atributs, connotacions i poder de llengua nacional (nacional d’Espanya), continua imposant-se i desplaçant l’altra en el món de la vida econòmica, en la premsa, en el cinema, en la televisió, la literatura de consum, els espectacles i el folklore comercial, en el sistema educatiu, i en la vida institucional i política.»\n«Desbrossa esplèndidament els paranys del bilingüisme, d’aquest model enganyós que empara els uns i sotmet els altres»\nEl segon article comença amb una exposició magistral sobre el concepte de llengua dominant i llengua dominada, llengua necessària i llengua innecessària, monolingües i bilingües forçats… Desbrossa esplèndidament els paranys del bilingüisme, d’aquest model enganyós que empara els uns i sotmet els altres. No diu res que no puguem saber, però ho diu molt ben dit, amb precisió, claredat i correcció, aquestes eines que amb tanta destresa maneja el professor Mira.\nI a la part final exposa els dos possibles models que hauria de sospesar el nou govern, els dos camins de l’enforcall que tenen davant els polítics que acaben d’entrar a les institucions valencianes. El primer és no moure’s: «Significa la restricció progressiva de l’espai social —i territorial— del valencià, la reducció a l’estat de minoria dins el propi territori, després a reserva —”reserva índia”— emblemàtica i cultural, i finalment la mort per inanició.»\nEl segon model, que és el que ell proposa o prefereix, «implica la possibilitat d’una societat amb dues llengües efectivament —no només “teòricament”— iguals en el conjunt del país i hegemòniques en els respectius territoris històrics, i amb la preeminència del valencià, en tant que llengua pròpia i distintiva, en els usos i nivells institucionals» (les cursives i les cometes són de l’autor).\nMira no concreta més aquesta proposta. I és una pena. Així com s’ha estès a analitzar la situació i a reforçar la idea d’idioma propi, no explica què vol dir «una societat amb dues llengües efectivament», ni «llengües iguals en el conjunt del país i hegemòniques en els respectius territoris històrics». Què significa, ací, «hegemòniques»? Com es promou (o s’imposa?) l’hegemonia de cada llengua? Si es pretén de tenir «una societat amb dues llengües», com es fa perquè en un territori determinat una llengua sigui «hegemònica»?\n«Aquest model proposat per Mira, per ventura és diferent del que s’ha aplicat al Principat del 1980 ençà? No és un bilingüisme social asimètric el model de Pujol?»\nNo arribo a entendre que la proposta de Mira vagi més enllà de la d’un bilingüisme social amb algun punt d’asimetria. I em sap greu, però crec que aquest no és un model bo per al català. Ni per al català ni per a cap llengua supeditada, és a dir, amenaçada, en perill. Aquest model proposat per Mira, per ventura és diferent del que s’ha aplicat al Principat del 1980 ençà? No és un bilingüisme social asimètric (escola en català, parlament en català, plaques dels carrers en català, etc.) el model de Pujol? I no conclouen tots els sociolingüistes que l’experiment no ha servit?\nPerquè, de fet, el bilingüisme no és cap model, no pot ésser cap proposta de futur, sinó únicament una proposta de trànsit cap a la supremacia d’una de les dues llengües. Entendria aquest model de Mira com una estratègia per a frenar la reducció de l’àmbit catalanoparlant (i, no ho amaguem, la degradació del català a causa de la interferència contínua de la llengua dominant). Però, una volta falcada la roca que s’esllavissa, no s’ha de restituir progressivament l’espai que pertoca al català, maldar perquè recuperi el paper de llengua pròpia? La llengua necessària serà l’única que se salvarà. Pretendre que tant el català com l’espanyol siguin llengües necessàries és pretendre alterar el funcionament dels mecanismes evolutius de les llengües (demostradament implacables). I és, en definitiva, enganyar-se: amb aquest model, res no impedirà (ni potser alentirà) la pèrdua de terreny social de la llengua minoritària.\nPerò si em sorprèn que Joan Francesc Mira defensi aquesta proposta, encara em sorprèn més que menystingui amb tanta duresa la recuperació del paper del català com a llengua pròpia: «Un tercer model, que pretendria la restauració formal i real del monolingüisme originari, és una hipòtesi purament il·lusòria: un model justificat (?) només per una mena de radicalisme històric o de “restabliment de la justícia”, però impossible d’articular com a programa, impossible d’aplicar i provocador segur de reaccions i enfrontaments on sempre la part més forta –no cal dir quina– resultarà guanyadora.»\n«Il·lusori, radical, impossible, provocador… Tots aquests adjectius em recorden —no ho puc evitar— el discurs antiindependentista de fa deu anys»\nIl·lusori, radical, impossible, provocador… Tots aquests adjectius em recorden —no ho puc evitar— el discurs antiindependentista de fa deu anys, que empraven molts dels qui encara ho són i qui-sap-los dels qui ja no ho són. I mireu què ha passat en deu anys.\nDoncs sí, professor Mira: el model deu semblar tot això, però estic convençut que és l’únic que ens permetrà de sobreviure.\nEls carlins, que els mati Déu\nPublicat el 18 de juny de 2015\n[Avui que fa dos anys de la mort del meu pare, recupero un escrit d’ara fa un any.]\nAquesta expressió me la va ensenyar el meu avi matern, en Joan Pujol i Vilanova: «Els carlins, que els mati Déu. Si no, per què els criava.» L’avi havia estat de l’Esquerra Republicana d’abans de la guerra. I el seu gendre, ves per on, era carlí.\nPerò —muden-se els temps i també els pensaments— ve’t aquí que l’avi es va tornar un home conservador i el gendre va esdevenir un socialista autogestionari. (I —vejats miracle!— sense deixar d’ésser carlí!)\nDel 1973 al 1978, el meu pare fou secretari general del Partit Carlí de Catalunya, federat amb el Partido Carlista espanyol, que en aquells anys eren una gent ben esquerranosos. El partit que havia ajudat Franco a preparar el cop d’estat del 36, quaranta anys després era clandestí (un dels darrers a ser legalitzats). Aquesta circumstància va fer que en Josep Badia formés part del Consell de Forces Polítiques i de l’Assemblea de Catalunya, dues organitzacions amb voluntat de coordinar i canalitzar les forces democràtiques, clandestines o semiclandestines.\n«Aquell vespre el Congost es va omplir de gent, de fum, de crits, d’aplaudiments, d’entusiasme…»\nEl 10 de setembre de 1976, vigília del primer Onze de Setembre postfranquista, hi hagué a Manresa un gran acte reivindicatiu. Aquell vespre el Congost es va omplir de gent, de fum, de crits, d’aplaudiments, d’entusiasme… El discurs que va fer-hi aquell carlí ha passat a la història comarcal. Perquè retrata el moment: ja feia quasi deu mesos que Franco era mort, el sistema s’havia començat a obrir, però encara no se sabia si l’estaca tombaria o no. Aquell discurs traspuava esperança, exhortava el poble a alçar el cap, escometia amb contundència el règim (incloent-hi la monarquia juancarlista, és clar):\n«Després de quaranta anys d’alienar-nos amb complicitat decidida perquè no penséssim, perquè no hi veiéssim i, sobretot, de reprimir-nos durament perquè no parléssim, la veu del poble s’aixeca avui més forta que mai per dir d’una vegada: Prou!»\nRecordo com si fos ara aquell «Prou!» que va fer fimbrar el Congost, seguit d’un esclat del públic.\n«El poble de Catalunya lluitarà fins que sigui una realitat la nostra plena sobirania», digué cap al final del míting.\nCap al final va proferir una de les frases més aplaudides: «El poble de Catalunya lluitarà fins que sigui una realitat la nostra plena sobirania.»\nI per cloure el discurs va demanar un minut de silenci en memòria d’un jove basc, «assassinat mentre es manifestava pacíficament». Ai, què va haver dit…\nEls civils van deixar dit a ma mare que es presentés a la caserna de Manresa. I quan s’hi va presentar se’l van quedar.\nPocs dies després la guàrdia civil es va presentar a casa meva per endur-se’l a la presó. L’acusaven d’haver-los injuriat. I no era cert: no els havia esmentats. Però tant se val. Quan aquells individus van venir l’home no hi era: havia anat a plegar bolets. Els civils van deixar dit a ma mare que es presentés a la caserna de Manresa. I quan s’hi va presentar se’l van quedar. En va sortir al cap d’uns quants dies i va dir que l’havien tractat bé. Potser sí, però encara havia estat més ben tractat a fora: les pintades i els comunicats de suport devien contribuir a escurçar-li l’estada.\nM’he tornat a esborronar escoltant l’àudio d’aquella intervenció que, providencialment, va enregistrar en Lluís Alsedà i Solé. A la mateixa pàgina en podreu trobar la transcripció. També hi trobareu la resta d’intervencions, com ara la lectura d’adhesions a càrrec de l’Isidre Badia, un dels meus germans presents en aquell acte. I, encara, fotografies i documents, tants com vulgueu. (La feina de Memoria.cat, amb en Quim Aloy i el seu equip, és impagable.)\nQuan passava tot això, el Jepet de cal Badia tenia cinquanta anys rodons, una edat esplèndida, en dono fe.\nAvui fa un any que aquell carlí ens va deixar. Déu el tingui a la glòria.\nPublicat dins de Circumstàncies, Memorial Josep Badia i Torras | Deixa un comentari\nEn M. C. és cubà. Va venir perquè s’hi ofegava, allà. Té massa braó per a viure engabiat. És alt i fort. «És molt valent», deia sempre en Josep, quan aquell home l’alçava a plom. En M. C. en va tenir cura durant un any i mig. Un temps molt llarg, en què la salut física i mental d’en Josep es va esllavissar. Però ell sempre li donava conversa, tingués la lluna que tingués. Li explicava, per exemple, que quan vivia a l’Havana havia fet de tot. I en Josep, si trobava que en feia un gra massa, li etzibava: «Tu tens molta terra a l’Havana, M.» En M. C. de seguida va aprendre aquesta dita, que li esqueia tant.\n«Amb els ulls vidriosos, amb pudor, sense gosar mirar-lo a la cara, agenollat a l’espona i agafant aquella mà freda, va murmurar: “Se nos fue el papa”»\nAquell dia de juny, de matí, en M. C. va telefonar al fill petit d’en Josep: «Baje, el papa está mal.» Quan el va veure entrar a la cambra va ser un xic més explícit, quasi sense dir res. Amb els ulls vidriosos, amb respecte i pudor, sense gosar mirar-lo a la cara, agenollat a l’espona i agafant aquella mà freda, va murmurar: «Se nos fue el papa.»\nLa Maria va voler agrair el gran sacrifici d’en M. C. Ell ja se’n sentia prou pagat: una feina i un contracte li asseguraven la subsistència i la nacionalitat en un estat europeu. Perquè no volia tornar a Cuba de cap manera, mentre la gent com ell no hi pogués caminar amb dignitat. La Maria va voler fer més, doncs, per aquell home que havia passat tantes nits tan dures, tantes nits sense repòs. Va voler ajudar aquell home que havia arribat allà on ella ja no podia arribar. Perquè ella ja lliscava —amb cadira de rodes— cap a la norantena. Des del primer dia de vídua, la Maria va demanar a en M. C. que hi anés una estona cada vespre, li fes escalfar el sopar, l’acompanyés al lavabo i l’allités.\n«I va acabar votant, és clar que sí. I que sí. Per convenciment»\nEn aquests dos anys més tranquils, en M. C. ha descobert moltes coses; per exemple, que ser català no és igual que no ser-ho. Va informar-se per fer un curs a distància i, sobretot, va demanar que tothom li parlés la llengua d’ací, com feien ben sovint els fills de la Maria. I en va aprendre. I va descobrir més coses: per exemple, que els qui el convidaven a votar el 9-N li oferien, també a ell, un país millor. I aquell dia es va encarar als voluntaris de la mesa perquè l’havien confós amb un provocador. No sabien que, simplement, tenia molta terra a l’Havana. I va acabar votant, és clar que sí. I que sí. Amb convenciment.\n«Per primera vegada en tres anys i mig va demanar si podia fer festa»\nAbans-d’ahir, en M. C. va perdre la mare. Vivia als Estats Units i feia molts anys que no es veien. Darrerament, li havia costat de parlar-hi i tot. Per primera vegada en tres anys i mig va demanar si podia fer festa: «Estoy triste. Sólo tengo ganas de irme a casa a llorar con mi mujer.»\nPublicat dins de Circumstàncies | Deixa un comentari\nLa prova (lingüística) del cotó fluix\nPublicat el 14 de juny de 2015\nVariacions sobre un tema de Pau Vidal (2)\nHeu provat mai de traduir un text de l’anglès o del francès a una altra llengua amb un traductor automàtic? Per exemple, amb el Google Translate? Si ho heu fet, ja deveu saber que funciona molt malament, en general. Per exemple, agafem un text periodístic d’una llengua pròxima, el francès, i el traduïm al castellà:\nSi les débats d’audience des Cour d’assises sont bien connus du grand public par leur médiatisation, en revanche la mécanique intellectuelle qui conduit au verdict reste ignorée, en raison notamment du principe du secret du délibéré posé par l’article 362 du Code de procédure pénale qui interdit de façon absolue la présence d’autres personnes, pas même le greffier. L’article 353 du même code dans un souffle littéraire magnifique qui prescrit «le silence et le recueillement» d’une conscience sincère, rappelle que «la loi ne demande pas compte à chacun des juges et des jurés composant la cour d’assises des moyens sur lesquels ils se sont convaincus». [Le Monde, 5-6-2015]\nSi los debates de la audiencia de lo criminal Corte son bien conocidos por el público por la cobertura de los medios, sin embargo Intelectual líder mecánica para el veredicto sigue siendo desconocida, sobre todo debido al principio de secreto deliberativo establecido en el artículo 362 del Código Procedimiento Penal que prohíbe absolutamente la presencia de otras personas , ni siquiera el secretario. Sección 353 del mismo código en un hermoso aliento literario prescribe «el silencio y la contemplación» de una conciencia sincera, recuerda que «la ley no requiere cuenta para jueces y miembros del jurado lo Penal Tribunal de componente motivos por los que están seguros».\nJa ho veieu: ens entrebanquem a cada pas. Això és il·legible, incomprensible.\nAra provem-ho amb un text periodístic català actual (ep, deixem-ho clar: escrit per un periodista català de soca-rel, de la plana de Vic).\nAquesta setmana també he pogut conèixer Charles Taylor, canadenc, 83 anys també, filòsof també, humil també, dotat de sentit de l’humor també. Ell venia a parlar dels errors de comprensió de la multiculturalitat i la convivència entre religions. M’enamoren aquests savis de més de vuitanta anys. Em va passar amb Zygmunt Bauman, Ágnes Heller o George Steiner. Per la seva lucidesa, i per la seva ambició intel·lectual. No perquè estiguin de tornada de res, tot i que podrien. Al contrari, estan connectats a la realitat, més que a l’actualitat, i demostren més comprensió del món que els de la meva edat, i una mirada més panoràmica, de context més ampli.\nEsta semana también he podido conocer Charles Taylor, canadiense, 83 años también, filósofo también, humilde también, dotado de sentido del humor también. Él venía a hablar de los errores de comprensión de la multiculturalidad y la convivencia entre religiones. Me enamoran estos sabios de más de ochenta años. Me pasó con Zygmunt Bauman, Ágnes Heller o George Steiner. Por su lucidez, y por su ambición intelectual. No porque estén de vuelta de todo, aunque podrían. Por el contrario, están conectados a la realidad, más que en la actualidad, y demuestran más comprensión del mundo que los de mi edad, y una mirada más panorámica, de contexto más amplio.\nQuè me’n dieu, del resultat? El text traduït automàticament s’entendria de cap a cap, si no fos per dos petits entrebancs sintàctics.\nQuè passa, doncs? El català i l’espanyol són dues llengües tan acostades que no ofereixen cap resistència a traduir-se?\nPer treure’n l’entrellat, i si agaféssim un altre text català, també periodístic, però del segle XX, i el sotmetéssim a la mateixa prova?\nA l’Ametlla, sobretot a l’estiu, no hi feia de mal estar. Can Xammar, la nostra casa pairal, era una gran casassa, encara avui conservada per dins si fa no fa, però totalment desfigurada per fora des del dia que Joan Millet (cotonaire i germà de Lluís Millet, director de l’Orfeó Català), comprador que fou de la finca, en va confiar la restauració a un arquitecte modernista del Vallès que portava el cognom simbòlic de Raspall. Un cop de raspall —per dir-ho així— fou suficient per a transformar una magnífica i gegantina masia, de dos vessants, en una mena de mona de Pasqua que encara avui fa esgarrifar totes les persones sensibles.\nAl Almendra, sobre todo en verano, no hacía daño estar. Can Xammar, nuestra casa solariega, era una gran casona, aún hoy conservada por dentro o menos, pero totalmente desfigurada por fuera desde el día que Juan Millet (cotonaire y hermano de Lluís Millet, director del Orfeón Catalán), comprador que fue de la finca, en confió la restauración a un arquitecto modernista del Vallés que llevaba el apellido simbólico de Cepillo. Un golpe de cepillo -por decirlo así- fue suficiente para transformar una magnífica y gigantesca masía, de dos vertientes, en una especie de mona de Pascua que aún hoy hace estremecer todas las personas sensibles.\nVejam… Més aviat diríem que el resultat no és ben bé igual, oi?\nSuposo que tots heu arribat a la conclusió encertada. El primer text, a desgrat d’ésser correcte, és confegit amb unes estructures, unes construccions, unes expressions… coincidents mot a mot amb les de l’espanyol. El segon, no. Podríem dir que és més genuí, oi? Aquest segon text, el va escriure Eugeni Xammar no fa ni cinquanta anys.\nQuants llençols malaguanyats en tan poques bugades…\nDe tot això, en vam parlar divendres a Solsona, en una conferència a dues boques, en Pere Cardús i un servidor. Es titulava «Independència i llengua, recuperant el fil d’Eugeni Xammar i Joan Sales» i la teniu resumida ací.\nI tot plegat em fa pensar una vegada més en aquest llibre tan suggeridor d’en Pau Vidal, El bilingüisme mata: «La disminució del percentatge de parlants farà que […] la llengua vagi perdent presència fins a desaparèixer. […] La disminució de trets propis farà que la llengua vagi perdent identitat fins a fondre’s en l’altra. Són, senzillament, dues agonies diferents, dues formes diferents d’anar-se’n al canyet» (p. 30). Aquesta idea, la va repetir, amb més èmfasi, en una magnífica entrevista de Bel Zaballa a VilaWeb: «El català no es morirà per falta de parlants, sinó per falta de català.»\nQue Déu no t’escolti, Pau.\nEl Lluïset de cal Filosa\nPublicat el 5 de juny de 2015\n[Recupero el text que vaig escriure ara fa poc més d’un any, titulat «Dimecres vam enterrar el Lluïset de cal Filosa». De segur que al Lluís li hauria agradat de veure’s ací: la seva casa pairal no és pas gaire lluny del clot de les Ànimes.]\nTenia noranta-vuit anys. No feia gaire temps que me l’havia trobat que tornava de l’hort, amb la Felicitat, la seva dona. La meva mare m’explica que darrerament ell ja no hi podia anar a peu, però la seva filla, la Maria Dolors, l’hi acompanyava amb cotxe i, en acabat, pujaven tots tres.\n«A final dels anys seixanta, el meu poble era un poble de pagès: els carrers eren de terra, la gent feia vida al carrer i tothom parlava català»\nDel Lluís, en recordo els anys que vam ser veïns. A casa seva, davant per davant de la meva, hi havia el molí, i sempre hi veies carros que hi duien el gra a moldre. Així que sorties al carrer el senties parlar amb els veïns o amb els pagesos del terme, amb aquella veu aguda, tothora entrebancada de rialles. Eren les rialles del fill petit de la masia de cal Filosa, amb aquell posat i aquell fer d’home de la terra. Era un pagès de cap a peus, com tants n’hi havia encara, a Callús. A final dels anys seixanta, el meu poble era un poble de pagès: els carrers eren de terra, la gent feia vida al carrer i tothom parlava català. Tot això es va anar acabant al tombant de decenni.\nPerò aquell pagès amagava una intensa, dura i amarga història. La vaig saber més tard: la història d’en Lluís Sala i Sala és la d’un home com tants, que es va trobar amb una guerra que no havia demanat. I ell va acabar lluitant al front anomenat «de l’est»: primer a la secció de metralladores i després a la de transmissions. A la retirada, el gener del 1939, s’ajunta amb tres companys, passen la frontera i comencen a voltar pels camps de concentració de l’estat francès. És el primer de sortir del seu camp i tornar a casa, en un viatge rocambolesc, acompanyat de capellans i contrabandistes. Un cop aquí, el 1940, l’escarn dels derrotats: és cridat a files i ha de fer el servei militar a la Corunya. En tornant, finalment, es pot casar amb la Felicitat.\n«El Jordi admet que va estudiar la carrera d’història per la passió amb què el seu avi li havia explicat les seves vivències»\nLa crua història de la guerra i l’exili, la reviu als anys vuitanta, en un viatge amb els seus companys de transmissions. I la torna a explicar al seu nét, el Jordi Algué i Sala. El Jordi admet que va estudiar la carrera d’història per la passió amb què el Lluís li havia explicat les seves vivències. I, ara fa tres anys, el nét decideix d’aplegar la vida de l’avi en un documentari (*), que es va emetre al Canal 33 el 29 de març proppassat.\nDel Lluís, me n’acompanyarà sempre aquesta vitalitat, aquesta perseverança i aquesta fidelitat. «No perdono», diu en el documentari. I qui li ho pot retreure?\n[Escrit el 17 de maig de 2014]\n(*) Faig servir la forma «documentari» per aquestes raons.\nDeu meravelles del «Llibre de meravelles»\nEn un moment d’un dolor intens, arran de la mort de la seva filla Isabel, de tres mesos, Vicent Andrés Estellés escriu: «Després de certes coses s’ha de tornar a casa.»\nAvui, quasi seixanta anys més tard, molts catalans del sud també tornen a casa, però amb un sentiment totalment oposat. Avui tots ens tornem a mirar el país, el País Valencià, amb l’alegria als llavis i la lluïssor als ulls.\nEscric això sense saber quina fi faran les negociacions entre els partits d’esquerres. De fet, ho escric amb l’ai al cor. Però amb l’esplendor de l’esperança: el poble ha parlat. Les mesquineses dels polítics no podran deturar aquesta riuada, no podran tombar tantes torres.\nNo se m’acut res més sinó oferir-vos deu poemes del «Llibre de meravelles» de l’Estellés. Sense afegir-hi res. Perquè de llegir poemes, en sap tothom i no cal explicar-los. Es descabdellen tots sols.\nÉs clar que no hi podien mancar ni «Els amants» ni «Ací em pariren i ací estic». Però a mi em sembla molt injust que no s’escampi més (encara més) la veu potent, adés aspra adés melosa, ferrenya, de color terrós, amb fortor de conyac i de semen, amb sang i amb plors, amb riallades i amb sexe (molt de sexe) que enclouen tots els altres versos d’aquest immens burjassoter. Per això us convido a assaborir també el «Cant de Vicent» i el «Cos mortal», dos bells cants a València, aquesta ciutat que ja comença a renéixer. I, si us plau, deixeu-vos enlluernar per sis meravelles més: «Un entre tants com no aguarden…», «Hi ha la sang, densa,…», «Creixen els fills,…», «No escric èglogues», «La collita» i «Fundacions de la ràbia».\nTreballar per a l’editorial 3i4 amb el gran Ferran Carbó en l’edició d’aquests dos volums de l’obra completa de Vicent Andrés i Estellés ha estat una feina d’orfebreria, de precisió, complexa. Una feina de concentració absoluta, de mirar i remirar, de descobrir petites badades, de comptar totes les síl·labes i trobar un vers coix, d’unificar criteris, de decidir, d’equivocar-se i rectificar. I d’aprendre’n, aprendre’n, aprendre’n…\nUn entre tants com no aguarden i lluiten.\nUn entre tants com foraden la nit.\nUn entre tants com no dormen i guaiten.\nUn entre tants.\nSi l’amor rebentava les venes,\nsi l’amor, si la por, si les penes,\nja ni lliris, ni nards, ni assutzenes.\nUn entre tants com trencaven els cants.\nUn entre tants entre fúries i espants.\nUn entre tants entre tots els amants.\nSi l’amor era gràcil com l’ala,\nsi la vida era bona, era mala,\nsi el sospir, si el sonet, si la bala.\nUn entre tants com es moren d’amor.\nUn entre tants com carreguen els morts.\nAcí em pariren i ací estic.\nI com que em passen certes coses,\nací les cante, ací les dic.\nAcí em pariren, ací estic.\nAcí treballe i done besos.\nAcí agonitze i ací em ric.\nAcí defense unes collites.\nDeu veritats i quatre mites.\npobre de versos, d’afanys ric.\nCante l’amor i les parelles\nque viuen, beuen i se’n van.\nCante l’amor, cante els amants.\ntornen un dia, altre se’n van,\nl’esperança de contraban.\nHi ha la sang, densa, en una allau.\nHi ha el calendari, com hi ha el frau.\nHi ha l’Epístola de sant Pau.\nA l’endemà serà partera,\nmes sempre es troba la manera\nd’encobrir-ho, si es considera.\nL’amor és com una llepassa.\nPuja per les cames, passa,\nompli un ventre com una casa.\nVigilant la dilatació,\ncreix en un got, en un racó,\nuna rosa de Jericó.\nAi gloriós sant Ramon Nonat!\nSols us demane que al remat\nixca tan dolç com ha entrat.\nCreixen els fills, el futur de la pàtria.\nCarn de canó quan la pàtria ho demane.\nBella és la vida.\nBallen els fills la tarara vernacla.\nUna mesquina i amable bucòlica.\nCreixen els fills; se’ns en van de les mans.\nMengen ous durs enramats amb la sal.\nElls lluitaran per la pàtria i la pau.\nDuran les mans totes brutes de sang.\nMeditaran el passat de la pàtria.\nPrepararan el futur de la pàtria.\nInventaran l’amistat i l’amor.\nEs guanyaran dignament el seu sou.\nEs trobaran sols al mig de la vida.\nCom si no hagués existit res abans.\nI ploraran vanament una nit,\ni no entendran res de res en la vida.\nCreixen els fills, creix l’amor, creix la vida.\nNo hi ha per què recelar ni patir.\nCanten l’alegre tarara vernacla.\nEm trencaràs un ou dur en el front.\nIrats e gauzens me’n partray\ns’ieu ja la vey, l’amor de lonh.\nEixien veus dels bars, l’olor d’oli fregit.\nLa carn vol carn.\n«No hi havia a València dos amants com nosaltres.\nara un muscle i després el peçó d’una orella.\ncar d’amants com nosaltres en són parits ben pocs.»\nSi com aquell que és jutjat a mort\nI l’Avenida del Doncel Luis Felipe García Sanchiz.\n…a unes tres milles de la mar, a la banda occidental del riu Guadalaviar, sobre el qual hi ha cinc ponts…\nSIR JOHN TALBOT DILLON\nPense que ha arribat l’hora del teu cant a València.\nTemies el moment. Confessa-t’ho: temies.\nTemies el moment del teu cant a València.\nLa volies cantar sense solemnitat,\nsense Mediterrani, sense grecs ni llatins,\nsense picapedrers i sense obra de moro.\nLa volies cantar d’una manera humil,\namb castedat diríem. Veies el cant: creixia.\nLentament el miraves créixer com un crepuscle.\nArribava la nit, no escrivies el cant.\nMés avant, altre dia, potser quan m’haja mort.\nPotser en el moment de la Resurrecció\nde la Carn. Tot pot ser. Més avant, si de cas.\nI el tema de València tornava, i se n’anava\nentre les teues coses, entre les teues síl·labes,\naquells moments d’amor i aquells moments de pena,\ntota la teua vida —si no tota la vida,\nallò que tu saps de fonamental en ella—\nanava per València, pels carrers de València.\nModestament diries el nom d’algun carrer,\nPelayo, Gil i Morte… Amb quina intensitat\nels dius, els anomenes, els escrius! Un poc més,\ni ja tindries tota València. Per a tu,\nValència és molt poc més. Tan íntima i calenta,\ntan crescuda i dolguda, i estimada també!\nEls carrers que creuava una lenta parella,\nels llargs itineraris d’aquells dies sense un\ncèntim a la butxaca, algun antic café,\naquella lleteria de Sant Vicent de fora…\nLa casa que estrenàreu en estrenar la vida\ndefinitivament, l’alegre veïnat.\nEl metge que buscàveu una nit a deshora,\nla farmàcia de guàrdia. Ah, València, València!\nEl naixement d’un fill, el poal ple de sang.\nAquell sol matiner, les Torres dels Serrans\namb aquell breu color inicial de geranis.\nVeus, des del menjador, per la finestra oberta,\nBenimaclet ací, enllà veus Alboraia,\nescoltes des del llit les sirenes del port.\nDe bon matí arribaven els lents carros de l’horta.\nEls xiquets van a escola. S’escolta la campana\nveïna de l’església. El treball, el tenaç\namor a les paraules que ara escrius i has dit sempre,\ndes que et varen parir un dia a Burjassot:\ncom mamares la llet vares mamar l’idioma,\ndit siga castament i amb perdó de la taula.\nAh, València, València! Podria dir ben bé:\nAh, tu, València meua! Perquè evoque la meua\nValència. O evoque la València de tots,\nde tots els vius i els morts, de tots els valencians?\nDeixa-ho anar. No et poses solemne. Deixa l’èmfasi.\nL’èmfasi ens ha perdut freqüentment els indígenes.\nMés avant escriuràs el teu cant a València.\nE per ço acostumaven los cavallers que quan menjaren,\nque·ls legissen les històries dels grans fets d’armes que’ls passats havien fets…\nPERE III, Tractat de cavalleria\nPassen els dies, i pengen\nllàgrimes, llàgrimes, llàgrimes.\nPassen els dies, i renten\nla sang en les estovalles.\nPassen els dies, i creixen\nPassen els dies, i deixen\nsilenci i pols per on passen.\nAmb el silenci prosperen\nEls greuges i les ofenses,\nel repertori de faules.\nquallat l’oli de les llànties.\nLa por en les cantoneres,\nla sang rebentant els cànters.\nAmor amunt, van i vénen\ncaure insults i caure pactes.\nles llàgrimes en els arbres.\nEn els arbres, en el vent,\nPublicat el 29 de maig de 2015\nVariacions sobre un tema de Pau Vidal (1)\nFa pocs mesos que va sortir un llibre del qual es va parlar molt: El bilingüisme mata, de Pau Vidal. No és pas un simple estudi de la llengua. És un assaig que conté reflexions profundes i innovadores i, sobretot, propostes valentes i congruents. A més, tot hi és exposat amb un estil fresc i divertit, que ho fa molt llegidor.\nEl títol del llibre pot sobtar. És una provocació? És un simple joc per la comparació amb l’etiqueta ‘Fumar mata’ o ‘El tabac mata’ que hi ha als paquets de cigarrets? Si el bilingüisme mata, què mata? Doncs mata l’idioma més feble de tots dos. I en aquest llibre Pau Vidal descriu la situació sociolingüística actual i ens adverteix, argumentadament, dels perills per a la llengua catalana.\nEl bilingüisme mata conté un llarg capítol que pot semblar un acudit, però que no ho és. És dedicat a la gent que parla mig en català mig en castellà, que ell anomena «els diguioiga». Fa molts anys que sentim la llengua esquitxada de mots en castellà (expressions, frases fetes, acudits…). També fa molts anys que sentim gent que parla un català encara defectuós i hi fica paraules castellanes entremig. Però ara es tracta d’una «nova espècie», gent que fa servir una barreja total. No us hi heu fixat que aquesta «moda» és cada vegada més estesa? Però realment és una moda?\n«Els ‘diguioiga’ barregen català i castellà en una mateixa frase, sense cap motiu aparent»\nLa «novetat» d’aquesta espècie és que la barreja de llengües se sent en una mateixa frase i sense cap motiu. En Pau Vidal s’ha dedicat a registrar fragments de conversa pel carrer i, un cop escrits, podem veure quina estructura més rara que tenen, quina absurditat lingüística regeix els qui les pronuncien. Un exemple: «Ja t’ho vaig dir que valia més no comprometre’s: con estos nunca se sabe.» O bé: «Va ser la típica costellada, però de postres ens van portar un tiramisú que estava bueno de la muerte.» O una d’encara més llarga, ben bé començada d’una manera i acabada d’una altra: «El menjador petit? No, sí que el fem servir, però per grups, sobretot. L’altre dia en va venir un de diecisiete niños y no sé cuántos padres y los metimos allí porque hacían un jaleo de miedo.»\nFins ara, ens recorda Pau Vidal, s’observava barreja de llengües amb finalitats humorístiques. Parlar en català i deixar anar alguna paraula en castellà feia riure. Per això molts acudits s’explicaven en castellà. A un nen que comença a parlar en català, veureu que si li dieu una paraula en castellà el fa riure.\n«Abans esquitxàvem la llengua de castellanades per fer riure; després vam començar a recórrer-hi per dir frases fetes que ja no recordàvem en català i això va anar degenerant…»\nPerò després va venir una altra fase: fèiem servir el castellà perquè hi havia coses que no les sabíem dir en català. Per exemple, les frases fetes o els refranys. Al llibre hi ha exemples com ara aquest: «És el que dic sempre: zapatero a tus zapatos. Oi que no és joier? Doncs que es dediqui als rellotges.»\nDesprés hi va haver gent que, en els diàlegs, va començar a castellanitzar tot allò que deia una tercera persona o tot allò que es deia a un desconegut: «Doncs jo no, jo entro a dins i dic “siete euros”; així no m’haig d’esperar.»\nI l’última etapa és la dels diguioiga, els de la barreja total i capritxosa, com ara aquesta frase: «Ha sigut un moment com de dir: “¿Pero qué coño està pasando aquí?“»\n«Quin creieu que serà el pas següent»\nUnes preguntes, com a reflexió final: us sona extraterrestre tot això que ens diu en Pau Vidal? En coneixeu cap, de diguioiga? I sobretot: quin creieu que serà el pas següent?\nSi us ve de grat, també podeu llegir un article que vaig escriure fa tres mesos sobre una soferta visita de Pau Vidal a ‘Els matins’ de TV3. I per res del món no hauríem de passar per alt l’entrevista que li va fer la Bel Zaballa a VilaWeb.\nPau Vidal a ‘Els matins’: un filòleg a la selva de la demagògia\n‘El bilingüisme mata’ és un llibre que ja fa forat. Però de moment no ha aconseguit l’objectiu de l’autor —el filòleg, traductor, escriptor i enigmista Pau Vidal. El seu propòsit és doble: que la gent no opini a la babalà de qüestions de llengua, com ara sobre la supervivència del català o la conveniència de mantenir l’oficialitat de l’espanyol, i, en segon lloc, fer-se ressò de la veu dels qui hi entenen. Ras i curt: abans de dir inconveniències, informa’t.\nPerò de moment, com dèiem, no se’n surt. Aquest matí n’hem tingut un exemple. Al programa ‘Els matins’ de TV3, hi ha hagut un diguem-ne debat, ben moderat per na Lídia Herèdia, amb en Pau Vidal de convidat. Hi participaven en Joan Manuel Tresseras (ex-conseller de Cultura per ERC), na Milagros Pérez Oliva (del diari El País, políticament neutre, com sap tothom i és profecia) i en Joan López Alegre (ex-diputat del PP i —diuen— actual assessor de Ciutadans; és a dir, un no nacionalista). Hi havia també un ninotaire i en Carles Vilarrubí, que ha resultat que era del Barça i que no ha reeixit a confegir una frase sencera, per bé que ho ha intentat tres vegades o quatre, pobre.\nLa primera qüestió presentada per en Pau Vidal: a Catalunya sí que hi ha conflicte lingüístic. I encara més: potser sembla que quantitativament el català no retrocedeixi, perquè ho diuen algunes enquestes, però és cada vegada una llengua més desnaturalitzada, més interferida.\nUi, no, han dit tots. Només els faltava afegir: com es nota que no ets polític i no hi entens.\nJoan Manuel Tresserras: ‘El paper del castellà a Catalunya com a primera llengua de comunicació global no està en discussió’\nSegons en Tresserras, això de conflicte lingüístic vol dir ‘vàries’ coses. Però us les estalvio: a Catalunya no hi ha conflicte lingüístic per raó de llengua. Per què? Perquè aquest matí ell l’ha resolt, aquest conflicte. En molts llocs del món hi ha una llengua pròpia, però també n’hi ha una altra que serveix per a la comunicació global, amb ‘funcions internes’, diu. I afegeix, sense tornar-se vermell: ‘En el nostre cas, per raons diverses (entre les quals el fet de ser la llengua de bona part de la gent del país i que ha renovat les classes populars del país) aquesta llengua és el castellà.’ Per tant, hi insisteix, en el nou estat el català tindrà el paper de llengua nacional, de llengua pròpia, però la funció del castellà com a llengua de comunicació global, a què la població pot recórrer ‘i que li garanteix un coneixement gairebé universal no està en discussió’. I ha afegit, quan ja quasi es quedava sense alè: ‘i segurament l’anglès’. Segurament. Es veu que això s’ho havia d’acabar de rumiar.\nQuant al deteriorament de la llengua per la interferència, el savi Tresserras també hi ha trobat el desllorigador: ‘La globalització genera un univers d’intensificació de les influències lingüístiques que inevitablement impacta sobre la sintaxi, el lèxic i “casi” tot.’ Ja sé que no s’entén gaire, això que ha dit. Però retingueu només un mot: ‘inevitablement’.\nMilagros Pérez Oliva: problemes entre la essa líquida, la essa sonora i la essa ‘normal’\nNo recordo si na Milagros ha dit que no era filòloga o no ho ha dit. Però ja us ho asseguro jo: no ho és.\nHa començat dient que era trilingüe. La tercera llengua és… ‘el patuès de la vall de Benasc’, una llengua ‘una mica més arcaica que el català’ (bufa!, tant?) i que ‘té formes pròpies’ (ospa, formes pròpies i tot?). Bé, segons la Gran Enciclopèdia Catalana el benasquès és un dialecte de transició, però què hi deu entendre, l’Enciclopèdia? Bé, total: que això de tenir orígens patuencs és molt dur, ha dit, que et fas un embolic que no ho vulguis ni saber… Però no cal patir, perquè aquesta tortura s’ha acabat: ella és ‘la última’ persona parlant d’una llengua ‘que pràcticament ha desaparegut’ (no Milagros, que volem que visqueu molts anys, dona…).\nEl cas és que, sigui per naps o per cols, ella amb les esses no se’n surt: ‘Si per mi fos, la essa líquida… la essa sonora i la essa “normal” desapareixeria del català’ (no m’ha quedat clar quina desapareixeria: deu ser la líquida que ja s’ha evaporat, he pensat entre mi). Però per què? Què us passa, Milagros, amb les esses? ‘Perquè sóc incapaç, la meva oïda [i s’acosta els índexs a les orelles per si no l’havíem entesa] no “las distinyeix”. I els meus “fiis me ho” corregeixen cada dia. I jo no ho sento.’ I llavors, tot i que semblava que ella era un cas especial (trilingüe, patuenca, amb dificultats especials de recepció i emissió…), ha extrapolat el seu cas i ha dit que Catalunya havia rebut tres milions de persones que tenien una altra llengua materna. ‘I que per molt que s’esforcin (i que volen fer-ho, n’estic segura)…’ No ha acabat la frase, però potser val més. La seva dissertació científica ha continuat encara, amb moments estel·lars, com ara quan s’ha referit a ‘el pronom feble’, que es veu que només n’hi ha un, tot i que alguns s’entesten a veure’n pertot arreu. I aquí ha completat la frase d’abans, que resumeix el seu pensament: ‘Però, per molt que t’esforcis, és un problema de massa crítica, Pau. M’entens? És a dir, tu no pots esborrar del mapa de Catalunya tres milions de parlants que, fins i tot quan tenen la millor de les voluntats, no contribueixen.’\nEn Tresserras, que no ha volgut que na Milagros s’apropiés la massa crítica, ho ha reblat: ‘Sense aquests parlants, la llengua seria més feble. Altra gent, d’altres llengües maternes ens ha ajudat a fer més fort el català.’\nTinc una qüestió per a na Milagros. Això de les esses, us ho ha diagnosticat cap logopeda, cap fonetista, ni que sigui un trist filòleg? Dit d’una altra manera, si els qui hem tingut la desgràcia de néixer aquí i hem après la llengua d’aquí abans que la d’allà, diguéssim que la nostra oïda no ens permet de distingir ‘ciervo’ de ‘siervo’ o ‘paja’ de ‘Paca’, vós us ho creuríeu, Milagros? Rumieu-hi una estona. I de passada, també, penseu si és tan segur que aquesta incapacitat vostra la comparteixen els ‘tres milions’ d’homes i dones que dieu que van venir de fora. No és una mica insultant, això?\nJoan López Alegre: l’espanyol, profilaxi contra el totalitarisme\nLes raons de l’unionista no paga la pena d’exposar-les. Potser ha estat interessant quan ha demanat a en Pau Vidal si ell defensava l’oficialitat única del català. El filòleg li ha respost que més que llengua oficial volia que el català fos la ‘llengua de poder’, el tronc comú. I l’altre li ha engegat, amb posat seriós, com creient-s’ho: ‘Avui naixeran a Catalunya centenars de nens amb pares castellanoparlants. Si es fes això que dius, Catalunya seria un estat totalitari.’ En Tresserras s’ha enfurismat i li ha dit que allò era una gran bajanada. Però, sincerament, jo aquest senyor el veig més a prop d’en Tresserras que d’en Pau Vidal.\nEn Pau Vidal, que els ha trampejats prou bé, no ha tingut ocasió de respondre al senyor unionista una cosa molt simple: des del punt de vista que ha exposat, la immensa majoria dels estats són totalitaris. A Espanya, per exemple, avui naixeran milers de nens amb pares que parlen amazic, àrab, romanès… Ell pot afirmar que Espanya és, doncs, un estat totalitari perquè aquestes llengües no hi són oficials?\nPerò a en Pau Vidal no li ha vagat de respondre això, perquè ha hagut d’encarar les grans qüestions. I ho ha fet molt bé. La lluita del català és una lluita de supervivència, ha dit: ‘Oi que no volem que els pols es continuïn desglaçant perquè puguem posar benzina al cotxe? Oi que volem posar-hi remei? Doncs amb la llengua passa igual.’ I també ha desemmascarat magistralment la qüestió del conflicte lingüístic: ‘No conec cap monolingüe català. Cap. I en canvi hi ha més d’un 50% de la població que viu d’esquena a la llengua del país, que no hi té contacte. Això no és conflicte lingüístic?’\nEn Pau Vidal diu que si volem protegir aquesta espècie amenaçada que és el català —i no volem regar fora de test— hem d’escoltar la veu dels savis (per exemple, la de na Carme Junyent i la d’en Gabriel Bibiloni). Però també hem de llegir ‘El bilingüisme mata’. Tots els tertulians han dit que se’l llegirien. No sé si ho faran, però els convindria. Ens convé a tots.\n[Voleu veure el vídeo sencer?]\nQuè és el clot de les Ànimes?\nPublicat el 25 de maig de 2015\nEuropa – Països Catalans – Catalunya Central – Bages – Callús. Som en un poble normal i corrent del pla de Bages, al marge esquerre del Cardener. Entre Manresa i Súria, a quatre quilòmetres de Santpedor. El nucli poblat no té gaire més de cent cinquanta anys de vida. Callús és un poble que malda per sortir al mapa, i que es fa immens per Pasqua, amb unes caramelles de renom internacional, i a l’estiu, amb una acollidora piscina herbada que atreu com formigues la gent de la rodalia.\nEl terme, més aviat esquifit, encara conserva qui-sap-lo terreny de conreu, alguna vinya i bones extensions de bosc, en part abrusat pel foc del 1994. Una de les rutes boscoses més boniques és el camí de Viladelleva. I és en aquest camí, a l’indret on arrenca la pujada que va cap al mas del Cortès, on veureu —si hi sabeu— el clot de les Ànimes. Ignoro (i suposo que ho hauria de saber) si al nostre país hi ha gaires indrets que s’anomenin ‘clot de’. A Callús n’hi ha dos, que jo sàpiga: el clot de Garses i el clot de les Ànimes (i per què l’un va amb article i l’altre sense?). El cas és que al diccionari ens proporciona, si més no, una definició que fa el fet: ‘Lloc baix voltat d’elevacions.’\nPer què es diu ‘clot de les Ànimes’ no ho sé. No he estat capaç de trobar ningú que m’ho expliqués, ara com ara. Però no desisteixo. Ho continuaré provant.\nPublicat dins de Què és | Deixa un comentari\nEm diuen Jordi. Fill petit del Josep de cal Badia, al cel sigui, i de la Maria de cal Pujol, el peixater. He treballat a la fàbrica de cal Ventura, he servit cafès i he criat conills a Tuixent, he organitzat festes majors a Molins de Rei, he mirat d’ensenyar llengua a adolescents… I, sobretot, he corregit moltes paraules. Cobrant i de franc. Llibres, llibrets, revistes, cartes, cartells… I notícies, moltes notícies. He fet feina per a editorials i per a mitjans de comunicació, però també per a amics i parents, i fins i tot per al meu ajuntament.\nCom deia un gran amic, a la vida sempre s’és un aprenent.\nAmb tot això pretenc anar omplint aquest clot.\nPublicat dins de Qui sóc | Deixa un comentari\nImatges del clot de les Ànimes\nPublicat el 24 de maig de 2015\nEl clot de les Ànimes vist des del camí de Viladelleva\nEl clot de les Ànimes de dins estant\nEl clot de les Ànimes de dins estant i mirant amunt.\nCamí de Viladelleva, en tornant del clot de les Ànimes\nJoan Badia, nou batlle de Callús\nFa quatre anys era el tercer de la llista. I ERC, per molt poc, no va entrar a l’ajuntament. Llavors va marcar-se una fita: preparar-se perquè allò no tornés a passar. Han estat quatre anys d’implicació progressivament intensa: ha assistit a tots els plens municipals, ha promogut i coordinat reunions —restringides i obertes—, ha capitanejat els actes de l’Onze de Setembre, ha participat més que activament en l’assemblea local de l’ANC… Ha parlat amb molta gent, ha escoltat tothom, ha creat equip, s’ha fet conegut entre els qui no el coneixien…\n«Si Callús s’ha salvat de la desgràcia d’un abocador d’escombraries és, en part, gràcies al Joan.»\nEnmig de tot això, es destaca la seva feina d’impulsor de Salvem Callús, juntament amb la malaguanyada Dolors Codina i tot un equip dinàmic i potent… Sense Salvem Callús, avui tindríem un abocador d’escombraries a tocar del nucli del poble. Si Callús s’ha salvat de la pudor és, en part, gràcies al Joan.\nDel seminari a la presó, de les Monges al govern\nFormat al seminari de Vic —amb beca del bisbat i treballant de cambrer per pagar-se la dispesa— es llicencià en filologia romànica a la UB i, força anys més tard, estudià la carrera de psicologia a la UOC. Tenia divuit anys quan va començar a fer classes de català a tot d’escoles, com ara a les Monges de Súria, d’on es va endur un record molt grat. A vint-i-tres anys, ja llicenciat, va començar a fer classes a l’Escola de Formació del Professorat d’EGB de la UAB. El 1979 va guanyar les oposicions de catedràtic de llengua catalana de secundària (les primeres que es convocaven) i de llavors ençà aquesta va ser la seva feina principal, amb interrupcions més llargues o més curtes, fent feina al Departament d’Ensenyament (en la confecció del currículum de llengua i literatura per a l’ESO), o bé fundant i codirigint l’Editorial Castellnou. A l’ensenyament, ho ha provat tot: professor, director de l’institut més gran de Manresa, secretari del més petit, cap d’estudis d’un institut nou, professor i corrector de proves de català per a adults, professor de formació de professorat, professor del CAP, professor de la universitat de Manresa… I en la gestió també ha anat passant per estadis diversos, fins a ser sots-director general de Formació del Professorat, director general d’Innovació i sots-director general al Departament d’Universitats.\n«Té unes dues-centes obres publicades, entre llibres de text, assaigs, materials de suport…»\nLa seva experiència en el camp de la docència el va portar a escriure, juntament amb en Jordi Grifoll, els primers llibres de català per als alumnes de BUP i COU (us en recordeu del ‘Jonc’, el ‘Feix’, el ‘Marge’…?). En total, uns dos-cents llibres i materials per a tots els nivells, en una desena d’editorials.\nA banda les dues carreres, ha fet estudis d’empresarials i ha ampliat el coneixement de les llengües romàniques (llatí inclòs) amb el de l’anglès i l’alemany. Cada dia, a l’hora d’esmorzar, llegeix els titulars de Le Monde i The New York Times.\nHa participat en nombroses entitats del país, especialment a Òmnium, d’ençà que tenia divuit anys. Va presidir-ne la delegació del Bages i va ser-ne vocal de la junta general.\nVa passar també per Comissions Obreres, on va elaborar la primera proposta de normalització lingüística del sindicat.\n«Essent militant del PSUC, el 1973, a vint-i-dos anys, fou detingut i torturat»\nEl partit on va fer l’aprenentatge polític va ser el PSUC. Hi va militar del 1972 al 1987. L’any 1973 va ser empresonat i torturat per un tal Atilano del Valle, que va formar part del sumari instruït per la jutgessa argentina María Servini. El 1991 va passar a Esquerra, partit amb què ha guanyat aquestes eleccions.\nSe li gira feina, però la feina rai…\nEl 2011, ERC va tenir 63 vots i cap regidor. Avui, n’ha tinguts 449 i cinc regidors. Han estat quatre anys de creixement enriquidor, però també hi ha hagut moments durs. I s’ha acomboiat amb l’equip, la xarxa que ell mateix havia sabut ordir amb paciència i esforç.\n«Ell és així: tenaç, persistent. No deixa les coses a mig fer: les comença i les acaba. Té el cap fred, però és àgil.»\nTot això ha estat possible pel seu caràcter. Ell és així: tenaç, persistent. No deixa mai les coses a mig fer: les comença i les acaba. Té el cap fred, però és àgil. És racional, però actua amb determinació. L’he vist dubtar poc i, en canvi, l’he vist rectificar i disculpar-se amb una humilitat molt poc corrent.\nHi haurà feina, però la feina rai: el nou batlle del meu poble és un home preparat.\n(I tot això no és —únicament— amor fraternal.)\nOna 27 de març de 2021\nTota una vida plegats 21 de març de 2021\nEls sécs s’esborren 13 de febrer de 2021\nEl ‘lo’ neutre o la mandra de concretar 12 de febrer de 2021\nSis estratègies per a dominar els pronoms febles 12 de febrer de 2021\nJordi Badia i Pujol en Ona\nJordi en Ona\nAngels en Ona\nRas i curt Selecciona la categoria Brins (57) Circumstàncies (96) Figures i joies (3) Imatges de la Bonavista (12) Llegides i triades (18) Llengua (211) Memorial Josep Badia i Torras (19) Què és (2) Qui sóc (1) Ras i curt (9)\n15.04.2021 | 22:15 Elpidio José Silva s’afegeix a la candidatura de l’ICAB contra Maria Eugènia Gay\n15.04.2021 | 21:58 El congrés espanyol aprova la llei de protecció de la infància, que amplia a 35 anys l’inici de prescripció dels delictes d’abús\n15.04.2021 | 21:07 L’ADN d’uns sediments reescriu la història dels neandertals d’Atapuerca\n15.04.2021 | 20:51 Un error en el sistema de protecció del reactor ha forçat l’aturada temporal de la central d’Ascó\n15.04.2021 | 20:00 [MAPA] Vuit-cents milions de dosis administrades: així evoluciona la campanya de vaccinació a tot el món


Diputació impulsa sis cimeres d'alcaldes i alcaldesses per a analitzar les necessitats dels municipis | comarquesnord\nLa Junta de Portaveus ha acordat a més celebrar el Debat de l'Estat de la Província el dimarts 27 d'octubre\nPer tal motiu, el president ha plantejat reconvertir la cimera “en sis distribuïdes per tot el territori, de manera que els aforaments siguen més reduïts i s’eviten així riscos innecessaris”. Per a José Martí, “ara més que mai és important tindre clar que cal ser estrictes amb els protocols sanitaris i, de manera paral·lela, continuar organitzant en la mesura dels possible actes de la rellevància de l’aqueix fòrum d’alcaldes, en aquest cas reconvertit en sis cimeres, perquè ara més que mai hem d’abandonar posicions enfrontades per a anar de la mà i atendre el que necessiten els nostres municipis i els nostres ciutadans i ciutadanes”.\nEl president de la Diputació, en aquest sentit, ha volgut agrair “la bona disposició de totes les forces polítiques”, que han recolzat aquest migdia la proposta de les sis cimeres, a les quals assistiran els alcaldes i alcaldesses dels 135 municipis i que començaran la setmana vinent. Tots els grups polítics avalen una proposta que recull la reunió dels municipis dels Ports i Alt Maestrat el 7 d’octubre a Catí; del Baix Maestrat el 14 d’octubre a Sant Mateu; de la Plana Baixa el 21 d’octubre a Moncofa; de la Plana Alta el 28 d’octubre a Borriol; de l’Alcalatén i Alt Millars el 4 de novembre a l’Alcora i de l’Alt Palància el 6 de novembre a Altura


Catalonia | Barcelona menja al mercat\nLes truites de la Cort\nMai 12, 2013 barcelonamenjaalmercat\tMercats de l'Eixample\tDeixa un comentari\nAquesta setmana Barcelonamenjaalmercat ha visitat el Mercat de les Corts, situat al número 215 de la Travessera de les Corts. El restaurant d’aquest emblemàtic mercat del barri de les Corts de Barcelona s’anomena El Bisaura, i al vídeo que s’adjunta podeu conèixer l’Anna, la propietària i el seu equip de tres treballadors.\nEl Bisaura és un restaurant que ofereix als seus clients cada dia a partir de les 13:30 aproximadament, una sèrie de productes frescs portats directament de la costa de Tarragona i Girona i que venen ells mateixos a una peixateria de la seva propietat. La especialitat són, per tant, el peix i el marisc, i la carta varia cada dia.\nQuins plats en destaca la seva propietària? L’empedrat, l’ensaladilla, la carxofa fregida amb foie, la paella i la fideuà. Ens explica que el divendres és el millor dia per anar a El Bisaura, i si ens ha de recomanar un dinar, ens proposa un combinat de closques de primer, seguit per un exquisit gall de Sant Pere tot això acompanyat per un vi Albariño blanc.\nA més a més, El Bisaura dóna la possibilitat als seus clients de poder esmorzar cada matí amb una oferta de 5 euros.\nJa ho sabeu, podeu visitar El Bisaura i provar la seva àmplia gama de peix i marisc elaborat amb les millors receptes de la cuina mediterrània.\nPer a més informació, podeu consultar la pàgina oficial del Mercat de les Corts http://mercatdelescorts.com/index.php?lang=ca\n#barcelonamenjaalmercat #mercatdelclot #bisaura#mariscCataloniaLes Corts


L’ESCALA | Agence Immo 17130 Escala SL\nAquest balneari, la població del qual es pot multiplicar per 10 durant els mesos de juliol i agost, s’ha desenvolupat al voltant del poble que és una aglomeració nascuda d’un antic districte pesquer i fins i tot als seus inicis d’algunes casetes de pescadors, origen de els quals es remunta al segle XVII.\nLa Escala és un municipi de la comarca de l’Alt Empordà de la província de Girona a Catalunya Espanya . La Escala és un balneari català, situat a la costa mediterrània, es troba a la part sud del Golf de Roses ia la costa de la Costa Brava. L’economia tradicional es basa principalment en la pesca i l’especialitat culinària local és l’anxova i la principal activitat econòmica ara es troba al sector turístic.\nL’Escala és un balneari català a la Mediterrània. Està ubicat a la part sud del camp de golf Roses ia la costa de la Costa Brava.\nAquest balneari, la població del qual es pot multiplicar per 10 durant els mesos de juliol i agost, es va desenvolupar al voltant del llogaret, que és una aglomeració nascuda d’un antic barri de pescadors i fins i tot al principi d’unes poques cabanes de pescadors. l’origen del qual es remunta al segle XVII (al voltant de 1660).\nEl centre històric sens dubte mereix estar entre les etapes obligatòries d’un viatge a L’Escala.\nGràcia a les aigües poc profundes, Riells sempre ha estat una zona de bany ideal per a tota la família.\nAquest lloc ofereix un llarg passeig de vianants, ple de botigues, bars, restaurants. A l’estiu, moltes activitats tenen lloc i un mercat d’artesania s’instal·la a la tarda.\nAl costat, es pot veure el port pesquer i esportiu actual de L’Escala i, una mica més enllà, l’àrea de Planasses i Salpatx.\nEl Passeig Empúries, inaugurat el 1992 amb motiu dels Jocs Olímpics de Barcelona, connecta Sant Martí d’Empúries amb el nucli urbà de l’Escala. És un passeig per a vianants i ciclistes d’uns dos quilòmetres al llarg de la costa d’Empúries, passant per llocs tan interessants com el lloc grecoromà d’Empúries, el Moll Grec o l’espectacular mirador de Coves, entre d’altres\nMontgó Cove es troba a la zona sud d’Escala. És una cala de sorra blanca i fina de l’erosió calcària de Montgrí, protegida per Punta Milà i Punta Montgó. És una àrea compartida entre, per una banda, les segones vivendes i, de l’altra, una àrea integrada al Parc Natural del Montgrí, les illes Medes i el Baix Ter. Al llarg dels municipis de L’Escala i Torroella de Montgrí, també trobareu nombrosos restaurants i bars en aquesta zona.\nEl Port La Clota, el nostre tranquil port està ubicat al sud del camp de golf de Roses La situació és realment privilegiada, »davant del mar, amb vistes impressionants, ofereix les condicions òptimes per gaudir de la nàutica i els esports d’El mar, però també pot ser el punt de partida de les nombroses activitats turístiques que ofereix la regió d´Empordà, riques en monuments històrics i museus, paisatges i gastronomia.


Dades de Kwanzaa - Altres\nPrincipal Altres Dades sobre Kwanzaa\nEl festival afroamericà, Kwanzaa, no és significatiu i destaca pel seu valor religiós. És més aviat una ocasió de collita que té lloc a tota l’Àfrica entre el 26 de desembre i l’1 de gener. Té una història de 1000 anys. El Karamu o festa, una de les cultures més interessants i sorprenents de Kwanzaa, s’observa el 31 de desembre.\nAquest és el carnaval que es dedica dedicadament a promoure les cultures i tradicions afroamericanes. I la celebració de Kwanzaa va començar i es va desenvolupar l'any 1966 per la Dra. Maulana Karenga.\nEl nom Kwanzaa deriva de la frase suahili 'Matunda Ya Kwanza'. El significat del qual és 'Primers fruits de la collita'. Va ser un període de canvis socials bruscos i precipitats. En aquesta important conjuntura, Karanga aspirava a celebrar-ho de manera que les cultures i costums afroamericans siguin honrades i respectades a tota la regió africana. El festival també va inspirar tots els afroamericans que treballaven o treballen per al progrés.\nEl fascinant carnaval cultural il·lumina set ideologies i doctrines més destacades: la unitat, l’autodeterminació, el treball col·lectiu i la responsabilitat, l’economia cooperativa, el propòsit, la creativitat i la fe. Tots i cadascun dels dogmes signifiquen valors i percepcions relacionats d’una manera o altra amb la cultura africana. Aquests principis contribueixen a la construcció i el reforç de la comunitat.\nOferir regals als membres de la família, especialment als nens, és una part integral de la tradició i la cultura d’aquesta impressionant festa. El símbol patrimonial i els llibres són els articles de regal inclosos a la llista de llegats. Els nens descobreixen i aprenen els valors i costums d’Àfrica tenint els llibres com a regal. D’altra banda, el símbol patrimonial confirma i enforteix la lleialtat i obligacions africanes envers les antigues convencions i la història.\nEls colors populars de Kwanzaa, com el vermell, el negre i el verd, s’utilitzen per adornar els envoltants durant el Kwanzaa. Els objectes tradicionals africans, com ara cistelles africanes, estampats de tela, símbols de collita i objectes d’art, s’utilitzen per embellir el teló de fons durant Kwanzaa. A Kinara s’encenen espelmes de colors diferents. Tres espelmes de colors vermells a la part esquerra de l'espelma negra representen les 'lluites', on les tres espelmes verdes a la dreta de l'espelma negra representen 'esperança i futur'. L'espelma negra situada al centre significa 'la gent'.


El calendari inclou tant les vacunes finançades com les que no ho estan, en una taula de màxims\nVacunes: les noves recomanacions del Comitè Assessor de Vacunes dels pediatres per al 2020. // CC0\nActualitzada el 08-01-2020 16:12\nAcaben de començar les classes després de les vacances escolars de Nadal i potser moltes mares i pares ja us heu trobat amb alguns casos de varicel·la a l’escola, i us heu preguntat si el nen està vacunat, i si cal vacunar-lo. Precisament aquests dies el Comitè Assessor de Vacunes (CAV) de l’Associació Espanyola de Pediatria acaba de publicar la seva actualització anual de recomanacions per al 2020, els consells de vacunacions dels pediatres.\n“Enguany el calendari és una recomanació de màxims, i inclou tant les que estan finançades per la sanitat pública com les que no”, explica a RAC1.cat Pepe Serrano, pediatre i vocal de la Junta Directiva de la Societat Catalana de Pediatria. “Són les recomanacions que fem per als infants que viuen aquí, en el nostre entorn, tenint en compte criteris mèdics”.\nLa taula de recomanacions\nCalendari de vacunacions recomanades per al 2020. // Comitè Assessor de Vacunes de l'Associació Espanyola de Pediatria\nFont: Comitè Assessor de Vacunes de l’Associació Espanyola de Pediatria\nLes recomanacions que cal destacar\n*ROTAVIRUS. Els pediatres recomanen posar la vacuna del rotavirus a tots els lactants de menys de 6 mesos. No està finançada. “Potser de totes les no finançades és la menys important, perquè en el nostre entorn un nen no moriria d’una gastroenteritis, perquè es pot hidratar a l’hospital. Però s’ha vist que la gastroenteritis per rotavirus afecta tots els nens menors de dos anys en un moment o altre, i els nens més petits de vegades s’han d’acabar ingressant a l’hospital”, explica Serrano.\n*MENINGOCOC ACWY o ‘MENINGOCOC TETRA’. Està recomanada als 12 mesos i als 12 anys (extensible fins als 18). Està finançada als 12 anys només. “Aquesta és important perquè els meningococs diferents del c (a, w, y) afecten normalment nens més grans, sobretot adolescents, però això no descarta que no pugui afectar nens petits. L’any passat n’hi va haver alguns casos a Espanya, i parlem d’una meningitis, una malaltia seriosa”, apunta el pediatre.\n*MENINGOCOC B. Està recomanada als 3, als 5 i als 12-15 mesos. “El meningococ b afecta especialment els lactants”. Pel que fa als noms comercials, hi ha la Bexsero (que es pot administrar a partir dels dos mesos de vida) i la Trumenba (a partir dels 10 anys).\n*VIRUS DEL PAPIL·LOMA. Es recomana aquesta vacuna a nens i nenes als 11 - 12 anys. Només està finançada en les nenes.\nVacunes: les noves recomanacions dels pediatres per al 2020. // CC0\nPer què els pediatres aconsellen vacunar també els nens, i no només les nenes, contra el virus del papil·loma?\n“L’estratègia inicial era per evitar el càncer de coll d’úter, però ara també es proposa per tal d’evitar càncers de la zona orifaríngea i anal, que n’hi ha molts en varons, i són per transmissió sexual, pel virus del papil·loma humà”, segons Pep Serrano.\nHo explica també la pediatra Lucía Galán, Lucía mi pediatra, al seu blog : “Recordem que el virus del papil·loma humà és una malaltia de transmissió sexual que causa més del 80% dels càncers de cèrvix. Amb molta menor freqüència també és el causant de determinats càncers de vagina, penis, anus i orofaringe també en homes.\nEl virus del papil·loma humà és molt freqüent: la meitat de la població sexualment activa té el virus encara que la immensa majoria l’elimina sense ni tan sols haver-se adonat que el tenien i sense presentar cap mena de símptoma. Quan alguna de les famílies d’aquest virus es queda a l’organisme molts anys (més de 20 anys) és quan pot aparèixer la lesió maligna (càncer). El VPH també és causant de lesions benignes com són les berrugues genitals que afecten tots dos sexes.\nL’home també és transmissor del virus, d’aquí la importància de vacunar també els homes”.\nPer si teniu dubtes sobre les vacunacions sistemàtiques finançades pel sistema públic de salut, a Catalunya, aquí en teniu el calendari oficial.\n05-12-2019 12:19 VACUNES\nEls set mites més estesos sobre les vacunes, desmentits


ARTISTES 2008 : HISTÒRIC GTS\n2 d’octubre 2008\nReconvertit en trio per a l’ocasió, aquest comando d’acordionistes (format per Teresa Llibre, Samuel Letellier i Laia Pedrola) té la molt sana virtut de no conèixer limitacions estilístiques i sí reptes a assolir. En aquesta nit inaugural del dispositiu LEM oferiran un lluminós preàmbul a l’estrena de les peces de John Cage: una antologia de cançons que abasten des del rock més musculós fins al cabaret berlinès, passats pel seu particular sedàs instrumental i amb una relació comuna molt especial amb el nom del genial compositor… i fins aquí podem parlar. “Johns a la gàbia” és una invitació a descobrir aquesta proposta juganera i desacomplexada.\nEntre l’agost i l’octubre de 1970, John Cage va dur a terme un extraordinari treball d’exploració de la veu humana i les seves relacions amb la música i l’art escènic; Song Books és un conjunt de 90 peces concebudes com a solos de diversos formats, una combinació de cantates, teatre i electrònica inspirades en textos d’Erik Satie i Henry David Thoreau. Ara, el músic sard Alessandro Olla duu al LEM una selecció de 22 d’aquestes peces, un espectacle hipnòtic i delicat que es presenta per primera vegada a Espanya i en el qual Olla (música) comptarà amb la participació d’Alessandra Giura Longo (veu) i Tama Kettar (dansa). Afineu ulls i oïdes i degusteu lentament: d’aquestes exquisideses no en gaudim cada dia.\nAïelo de Malferit\n3 d’octubre 2008\nCampanologia, música multifocal, improvisació… els terrenys pels quals transita l’obra de Llorenç Barber tenen quelcom d’únic, un ritualisme musical tel·lúric tant influït per John Cage com per la seva relació amb el col·lectiu ZAJ, que pot endinsar-se en espais públics de gran evergadura o bé transformar-se subtilment per adaptar-se a situacions més domèstiques (que no domesticades). Barber obrirà aquest cicle de pioners al MACBA tot presentant Barberidades, un espectacle de miscel·lània, un compendi inèdit de la seva obra on es combinen peces fonètiques, petites orgies campanològiques, peces volants i d’altres de profund solatge.\nAquest trio format pels germans David i André Maranha i per Patrícia Machás és sens dubte una de les formacions històriques i capdavanteres de l’experimentació musical a Portugal. La seva és una música de tonalitats intenses i perímetres angulosos, que es mou amb una esfereïdora naturalitat per l’industrialisme, el drone o la psicodèlia, concebuda per incidir directament en el nostre estat anímic sense peatges conceptuals ni virolles argumentatives. Després d’haver deconstruït els orgues de les esglésies de mig món i d’haver compartit projecte discogràfic amb Z’EV, arriben per primera vegada a Espanya obrint el foc de les sessions que aquest any el LEM dedica a Portugal. Ni rastre de saudade…\nSegons els astrofísics, la “matèria fosca” (impossible d’observar directament ja que no emet cap tipus de radiació electromagnètica) és present a tot el cosmos: afecta el camp gravitacional dels cossos i el seu estudi permetria endinsar-se en els passatges més remots i arcans de la formació de l’univers. Partint d’aquesta premissa, Kasper T. Toeplitz i Antoine Chessex (un dels membres de Monno) construeixen un dens tapís de tonalitats extremes, una eclosió de galàxies sonores flirtejant amb el col·lapse que conviden a un viatge a ulls clucs a través de paisatges en runes i de big bangs abissals. Benvinguts a la cara més crua de l’espai més profund.\nMELUSINA / ZA\n9 d’octubre 2008\n19,30 h. Elèctric\nL’editorial Melusina i el dispositiu LEM tenen el plaer de presentar un projecte dedicat a combatre l’anestèsia social i l’embadaliment urbà: Odio Barcelona és una proposta conjunta dels escriptors A. Fernández Mallo, Llucia Ramis, E. Fernández Porta, Lucía Lijtmaer, Matías Néspolo i Javier Calvo, entre d’altres, que bombardeja sense pietat sobre les façanes d’una ciutat massa sovint convertida en pur simulacre. Un exercici de franctiradors que tindrà en aquesta ocasió com a aliats ZA, banda guerrillera com poques, que presentarà nou disc al crit d’Eki Eki Eki Eki Kazam!!! Tot plegat, evidentment, un còctel explosiu.\nCentre Artesà Tradicionàrius Travessia de St. Antoni 6-8\nUna edició del dispositiu LEM com aquesta, dedicada a la veu humana, no podia deixar passar l’oportunitat de reunir dues de les vocalistes més preuades de Catalunya i més enllà. Mariona Sagarra, amb una formació clàssica que després ha redirigit cap a sendes cada cop més expressives i arriscades, ha actuat amb artistes com Carles Santos, Xavier Maristany i Walter Thompson. Anna Subirana, per la seva banda, va formar part del mític grup a cappella Stupendams, i ara mateix és l’altra meitat del duet Araki (juntament amb Joan Saura). Dos torrents sonors de cabal indessecable, que aquesta nit confluiran en una cataracta plena d’emocions i cromatismes. Un plaer.\nFa ja un temps que a Mèxic el terreny de la música està experimentant una notable sacsejada gràcies a l’aparició de tota una generació de creadors vinculats a la recerca experimental i a l’abandó dels tòpics. Juan Pablo Villa és un dels responsables d’aquest moviment tectònic i la veu, el seu instrument més preuat i versàtil. Amb una sorprenent varietat de registres que abasten des de cants mongols fins a l’inuit passant per l’atonalitat i les sonoritats multifòniques, la veu de Juan Pablo Villa és un univers per si sola; una apassionant mescla de textures, paisatges i mites servida amb un màgic sentit de la improvisació i la sorpresa. Aquí presenta La Gruta de Baba, un autèntic atles fonètic de gaudi obligat.\nPACIFIC 231 + LT. CARAMEL\nDe la cacera de sons a l’industrialisme passant per la relectura de l’ètnica i la improvisació, la sessió conjunta que ofereixen al MACBA Pierre Jolivet (Pacific 231) i Philippe Blanchard (Lt. Caramel) promet ser una cristal·lització dels trànsits més apassionants de la música experimental francesa als darrers anys. Jolivet va militar en les mateixes faccions en què eclosionaren formacions com Étant Donnés o Le Syndicat abans d’endinsar-se en textures musicals més subtils i ambientals. Per la seva banda, Blanchard, que va formar part dels mítics Dernier du Culte, fa de les sonoritats matèriques capturades en els seus viatges la matriu d’un projecte de minuciosa acusmàtica. Si ja per separat ambdós resulten magnètics, imagineu-los compartint escenari amb Message pour l’enfer…\nQuè succeeix quan dues ments diletants i bullicioses decideixen trobar-se en algun punt de l’espai-temps i no contents amb això crear un discurs propi? Si es tracta de Xavier Tort (trompetista i cabalista a qui hem vist amb gent com l’Orquesta de la Muerte i Trio Lio) i Dargelos (un dels exponents més elegants i sòlids de l’electrònica experimental a Catalunya), el resultat és l’esbós d’una realitat paral·lela de la qual sens dubte ens resultarà difícil fugir. Esquema és precisament això, el diagrama d’un territori musical de textures sorprenents, viaranys d’improvisació furiosa i d’altres estratègies encaminades a capgirar l’ordre de les coses. Quelcom tan simple com sorprenent.\nDues de les trajectòries més inquietes i excitants de l’experimentació musical a Espanya, Javier Piñango (Mil Dolores Pequeños, Destroy Mercedes) i Anki Toner (Superelvis) van decidir un bon dia compartir dèries, fílies i fòbies i, com a bon matrimoni de solters irreductibles, establir una complicitat molt personal, el resultat de la qual és aquest projecte. Ankitoner Metamars buceja en aigües aparentment tranquil·les: orfebreries electròniques que gronxen amb una suavitat despietada la veu d’un crooner juganer i descregut alhora. Però com en tota bona relació, les aparences enganyen: aquest no és un casori destinat a la convivència confortable, sinó a la seducció descarnada. Ai, l’amor…\nMÚSICA RELACIONADA 96.6\nRere aquests tres nombres s’amaga un històric procés d’oxigenació de les ones hertzianes a Barcelona, una conxorxa multicefàl·lica destinada a treure-li l’òxid al parc radiofònic. 96.6 és una proposta integrada per agents provocadors de Ràdio PICA i scannerFM que es presenta just ara i que posarà la cloenda d’aquesta jornada amb una sessió de selectors musicals al Mi Bar. Una festa en petit comitè en què els responsables directes d’aquesta nova guerrilla radiofònica emergiran de les trinxeres per posar a disposició d’aquells que ho vulguin les seves pulsions, intencions i devocions musicals, fins i tot les més inconfessables. La ràdio ha mort, llarga vida a la ràdio!\nNikka ha irromput a l’escena de l’electrònica de la mateixa manera que la seva música irromp a les nostres oïdes: amb una subtilesa crepitant, com un xarboteig d’escuma. La seva és una proposta que aporta una rara serenitat i al mateix temps una transparent energia. Paisatges d’una electrònica sinuosa, textures gairebé fractals i una suau invitació a la letargia dibuixen la seva música, sens dubte una de les grans revelacions d’aquest any i que en aquesta edició del festival fa marrada al Poblenou en la que és ja la segona col·laboració amb l’espai Niu. Dosifiqueu el vostre paladar durant el cap de setmana i deixeu part de la vostra tendència a la felicitat per a la tarda de diumenge. No us en penedireu.\nEspai Eart Torrijos, 68\nShasha Agranov i Pablo Wayne defineixen la seva música com “aquàtica”: un suggerent tapís d’atmosferes atemporals, gairebé utòpiques, que parteixen d’una base instrumental acústica (violoncel i hang) a la qual s’afegeixen diversos objectes i un eteri ús dels processos electrònics. Selva de Mar creen la banda sonora d’una Mediterrània imaginada (que no inventada), aquella que resideix a la memòria inconscient d’un territori que una vegada va ser místic i pastoral, enigmàtic i alhora proper. Potser per això la seva música s’ha pogut escoltar tant a Espanya i França com a Israel i Jordània. Acosteu-vos a aquestes Olas Invisibles amb esperit generós: la proposta bé s’ho mereix.\n22 h. Centre Artesà Tradicionàrius Travessia de St. Antoni 6-8\nEl cicle dedicat a Portugal segueix amb l’actuació d’un nom que és ja un clàssic no només de l’experimentació lusitana, sinó també de l’escena barcelonina més inquieta. Lligat a múltiples camps de la creació artística des de la seva arribada a Barcelona l’any 1992 (arts plàstiques, poesia sonora i visual, improvisació), Costa Monteiro ha estat integrant de projectes com Superelvis, Mut i Cremaster, i ara com ara és part estable del col·lectiu IBA d’improvisació al costat de noms com Ferran Fages i Pablo Rega. Sigui per mitjà de l’acordió, la guitarra elèctrica o d’un simple bocí de paper, les seves intervencions són sempre sorprenents i decidides a cercar la complicitat del públic. I aquesta no en serà pas una excepció.\nLa segona part d’aquesta nova sessió lusòfona arriba de la mà d’aquest duet integrat per Nuno Rebelo (guitarra) i Marco Franco (bateria) amb més de deu anys de treball conjunt i que pren ara el seu nom del llibre homònim de Jonathan Safran Foer. De la confluència entre Rebelo (amb una carrera com a improvisador i aventurer sonor que l’ha portat a treballar amb gent com Damo Suzuki, Dj Olive, Paolo Angeli i John Zorn) i Franco, un tot-terreny de la percussió amb flirts musicals a les seves esquenes de la categoria de Jim Black i Audrey Chen, es pot esperar precisament el que promet: un llampec musical, un aparell elèctric lleugerament perturbat que promet una nit realment moguda.\nPinar de la Capellanía\nTercera i darrera entrega d’aquesta impactant representació de pioners de l’escena experimental que el Museu d’Art Contemporani de Barcelona acull en el decurs del LEM. I si parlem de mestres espanyols, el nom d’Eduardo Polonio és indefugible. Punta de llança de la música electroacústica des de fa gairebé quaranta anys, Polonio és un artista polièdric que ha treballat amb creadors visuals de la categoria d’Eugeni Bonet i Ferran Garcia Sevilla, ha impulsat des de l’àmbit acadèmic la divulgació de l’electroacústica i ha integrat projectes històrics com Multimúsica (al costat de Claudio Zulián i Gabriel Brncic). Sigui per descobrir-lo per primera vegada o bé per retrobar-lo, la cita és d’aquelles que obren la gana. Indispensable.\nVinculat a la improvisació des que el 1978 fundà el Group of Search and Musical Improvisation, Jean Marc Montera ha espargit la seva producció per camins extraordinàriament personals lligats a gairebé totes les disciplines (dansa, cinema, videocreació…) i ha conspirant al costat de noms com Fred Frith, Jim Meneses i David Moss. Pres per la hiperactivitat, el 2000 crea Montévidéo, centre de creació contemporània ubicat a Marsella, i un any més tard funda l’Ensemble d’Improvisateurs Européens. Enguany desembarcarà al LEM amb el seu projecte The Room, duet format conjuntament amb Sophie Gonthier. Rock directe i sense complexes: fa falta més?\n23 h. Centre Artesà Tradicionàrius Travessia de St. Antoni 6-8\nIntentar definir el treball d’aquesta artista portuguesa suposa endinsar-se en un univers extraordinàriament personal dotat d’un rar equilibri entre el rigor conceptual, la sensualitat escènica i l’experimentació estilística. A mig camí de la performance, la creació visual i l’electrònica, Ye77a ofereix, amb el projecte de la seva trilogia The Brain Soundtrack, un fluxe continu d’evocacions, una petita nissaga de treballs suggerents i poètics sobre la noció de cos i les seves fronteres. Back and Forward és l’episodi que aquí presenta. Epifanies per al nou mil·leni servides amb una pertorbadora bellesa.\n20 h. L’Obrador-Sala Beckett\nAlegre de Dalt, 55, 2-A 1\nAquest jove poeta madrileny s’ha llaurat una merescudíssima reputació com a instigador poètic: seus són projectes com Redfósforo, el Centro de Difusión Poética de Madrid, Humanimalidad i Circo de Pulgas. Ha passejat la seva producció per nodes tan dispars com París, Milà i Beijing, i la seva obra escrita, al marge d’aparèixer en nombroses compilacions i antologies a quina més batalladora, es pot trobar a Fatiga de de materiales (2006). Gonzalo Escarpa obrirà aquesta nit propost al LEM oferint un ventall de les seves darreres exploracions, que abasten la poesia escènica, l’oralitat i la interacció entre poètica i visualitat. Una polièdrica exquisidesa.\n20,30 h. Obrador-Sala Beckett\nAlegre de Dalt, 55, 2A-1\nMés enllà del pòsit que suposa seguir l’estirp d’Eugen Gomringer, un dels pares de la poesia concreta, el cert és que Nora Gomringer ha adquirit ja, malgrat la seva joventut, un estatus personalíssim en el panorama poètic europeu. Un autèntic animal escènic que combina textos poderosos amb una imponent presència vocal, Gomringer és una poetessa valenta i polivalent, que treballa sovint amb el dj Roland Krefft i que s’ha deixat veure als EUA, el Canadà i tota Europa presentant sets d’una força inqüestionable, a mig camí del recitat tradicional, l’slam i la performance. Aquesta nit propost del dispositiu LEM culmina així amb un autèntic vendaval poètic, rapsòdia visceral en estat pur.\nEl desembarcament aquest any a Barcelona de la Red Bull Music Academy porta al Cabaret Hofmann (hostatjat en aquesta ocasió a l’Antigua Casa Haiku) un dels seus descobriments més sucosos: rere aquest nom s’amaga Evgeny Gavrilov, un jove músic i productor rus a qui sens dubte el fet de néixer el Dia Internacional de la Ràdio va abocar a la cruïlla inesgotable que uneix música i tecnologia. Dyad reconverteix les sonoritats que extreu del baix i del teclat en una muntanya russa (i mai millor dit) de ritmes i textures cada cop més trepidants, que deixen petites etiquetes com electro, ambient o drum’n’bass. Aquí presentarà Perfect Weekend, una ajustada banda sonora per a èpoques poblades per titans i fosca vegetació.\nEls noms de Pere Sousa i Joan Casellas, membres fundadors d’aquest club tan peculiar, estan associats indefectiblemente a l’escena poètica més insubornable i prolífica de Catalunya i més enllà. Armats d’accionisme i paraules en llibertat, han viscut centenars d’aventures pels mons paral·lels de la performance i la poesia fonètica, recuperant i difonent dins d’aquest camp l’obra de Kurt Schwitters entre d’altres proeses. A L’últim minut, la peça que presenten en aquesta festa de cloenda, desplegaran el seu univers de prestidigitació verbal i escènica amb el deseiximent que només pot exhibir qui sap que fins i tot el més sòlid s’esvaeix a l’aire i que l’enteniment és de totes totes quelcom bastant sospitós. I malgrat tot, es continuen trobant molt simpàtics…\n20h Fàbrica Moritz\nPrenent el nom del cor infantil creat pel missioner belga Guido Haazen l’any 1954, Misaluba és una formació enèrgica, un projecte que pretén lluitar contra la segregació de la música popular en gèneres delimitats, tot establint-se com un laboratori de creació continuada on hi tenen cabuda múltiples registres i actituds. Una banda de justiciers desbocats que formà part del projecte Centre d’Art Produeix Música Pop i que aplega Lucas Quejido, Agustí Martínez, Miquel Àngel Marín, Oriol Luna, Roger Fortea, Ignacio Lois i Lucila Ciocoletto. Set artistes selvàtics que no han trigat gaire a fugir de les presons estilístiques. Si teniu alguna idea subversiva i us els trobeu, potser pugueu contractar-los…


kkjk, apuntes de Educació Social (URV) | Patatabrava.com\nDidàctica diferencial - Educació Social URV\nProfesor: MONTSE GUASCH - Programes d´animació sociocultural. Educació Social URV\nProfesor: Anna Pérez - acció col·lectiva. Educació Social URV\nProfesor: uoc uoc - Bases antropològiques i psicosiològiques. Educació Social URV\nperseopolis analisis PAC 4\nProfesor: uoc uoc - fonaments psicosocials del comportament huma. Educació Social URV\nProves de Síntesi 20151 - Feedback\nProfesor: uoc uoc - psicologia de l'atenció i la memòria. Educació Social URV\nProfesor: uoc uoc - acció col·lectiva. Educació Social URV\nProfesor: uoc uoc - Psicologia del desenvolupament. Educació Social URV\nProfesor: uoc uoc - La integració educativa. Educació Social URV\nPAC 2 - Comentari de TEXT\nuoc, psicologia desenvolupament 1\nProfesor: - Psicologia del desenvolupament. Educació Social URV\npsicologia de l'atenció i la memòria pac 3\nProfesor: uoc uoc - psicologia atenció i memòria. Educació Social URV