Conec personalment a Gabriel Picart des de fa molt de temps. Quan em va dir que s'anava a produir aquest llibre*, li vaig demanar que em permetés fer alguns comentaris sobre el seu treball per donar la meva "visió personal".\nGabriel (Gab per a mi) ha estat amic personal i soci comercial durant molts anys; el conec gairebé des del començament de la seva carrera, representant el seu treball en el mercat nord-americà. I si bé no sóc un crític d'art professional, crec tenir un coneixement privilegiat sobre ell i el seu treball que serà d'interès per als col·leccionistes.\nGabriel Picart va néixer a la ciutat de Barcelona - per a tot aquell no familiaritzat amb aquesta ciutat d’antiga cultura, recomano el magistral llibre Barcelona de Robert Hughes. Barcelona és rellevant en la història personal de Picart perquè és una ciutat sumida en una profunda tradició de rics assoliments artístics. Allà es va escenificar, per exemple, el primer pas de Picasso a la fama.\nDes de 1962, l'any del seu naixement, Picart ha viscut en el mateix barri. I com si el destí del futur artista estigués marcat, el seu veïnat és on es troba l'universalment famós Park Güell, lloc on la seva família residia des de temps enrere; més concretament, a la gran casa de la porta principal de parc.\nEl Park Güell és un dels parcs més famosos del món. També és un dels llocs turístics de Barcelona més visitats en l'actualitat. Creat pel gran arquitecte català Antoni Gaudí, el parc és producte de la seva visió utòpica. Gaudí va projectar el Park Güell a començaments del segle passat com si d'una nova Arcadia es tractés. Un paradís a la terra.\nAixò seria exactament per en Gabriel.\nL'àvia materna d'en Gabriel, Filomena, tenia una petita paradeta de dolços i fruits secs a l'entrada principal del recinte, que per les nits era gentilment emmagatzemada per l'encarregat del pavelló-consergeria, situat a la dreta de l'entrada principal del parc. El conserge, Alfons Saumell, era un vell amic del besavi de Gabriel, i residia tot sol a la gran casa. També patia una minusvalia que va acabar per impossibilitar-lo per exercir les seves funcions plenament. Va ser llavors quan va convidar a l'àvia de Gabriel i la seva família a traslladar-se a viure en l'enorme pavelló, i ella va passar a fer-se càrrec de les tasques de consergeria del parc, tasques que va realitzar durant gairebé cinquanta anys. Així va ser com Gabriel, en néixer, es va poder criar en aquest històric i gloriós edifici que Gaudí havia dissenyat per a emular la casa de la bruixa del popular conte dels germans Grimm, Hansel i Gretel. El Park Güell era el pati on jugava, i sembla natural que en un entorn així desenvolupés un interès per l'art molt primerenc.\nPicart sempre tenia un llapis a les seves mans. Sent un adolescent, els seus pares van llogar el pavelló que es troba oposat al pavelló-consergeria - ¡per cinc dòlars al mes! Aquest altre edifici, amb la seva singular torre coronada per una doble creu, i que s'ha convertit en un dels principals símbols culturals Barcelona, va ser durant anys el taller del propi Gaudí. I ara en Gabriel hi podia treballar també. A la mateixa habitació en què Gaudi realitzava els seus dissenys, Picart va establir el seu primer estudi. Gabriel diu que semblava sentir el fantasma de Gaudí treure el nas per sobre de la seva espatlla. Molt aviat la pintura es va convertir en una veritable droga, a l'extrem d'abandonar els estudis que haguessin fet d'ell mateix un altre arquitecte.\nEn els anys vuitanta, els dos pavellons i el Park Güell és la seva totalitat van ser declarats Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO. "No puc emfatitzar prou la importància que aquest lloc i el seu univers únic d'intricades i fascinants formes de deliri i poesia ha tingut per a mi", ha comentat sovint Gabriel. "Ha deixat una empremta indeleble en la meva ànima per sempre".\nLa fortuna li va somriure. No gaire després de prendre la decisió d'esdevenir un artista professional, va tenir la bona sort de conèixer al famós il·lustrador Enric Torres (a qui jo representava als Estats Units). Enric va convidar en Gabriel a visitar l'estudi que compartia amb el millor il·lustrador a tinta i llapis d'Espanya, i un dels creadors del incomparable personatge de la Vampirella, Pepe González. Pepe era un dels artistes de còmic més famosos del món, i un reconegut mestre del dibuix i la composició.\nA l'edat de vint anys, Picart ja estava encaminat. El jove Gabriel es va convertir en el tercer membre de l'estudi. Amb la tutela d'aquests dos grans artistes, aviat va aprendre els secrets del dibuix de la figura humana, així com diverses tècniques pictòriques, preparació de teles, etc. "Vaig ser l'estudiant d'art més afortunat de tots els temps", diu Gabriel. Aprendre com en els antics tallers d'ensenyament lliure parisencs, però amb dos mestres per a mi sol. Com podria haver estat millor?"\nLa carrera d'en Picart com a il·lustrador va florir ràpidament, rebent encàrrecs de tota Europa. El 1985 vaig conèixer en Gabriel en el seu primer viatge a Nova York. Va venir a visitar-me juntament amb l'Enric i l'incomparable Tità de la il·lustració espanyola, Manuel Perez 'Sanjulián', a qui jo també representava. Ambdós havien reconegut la particular genialitat d'en Gabriel, i em van dir que si jo fos llest hauria de representar aquest "noi meravella". No ho vaig dubtà. La meva companyia era coneguda per la seva habilitat en escollir els millors artistes europeus. La nostra col·laboració va començar llavors, i és el meu gran plaer manifestar que avui en dia encara perdura.\nPicart aviat va rebre encàrrecs (no és cap sorpresa, això!) de totes les editorials importants d'Estats Units i Canadà. Va treballar per agències de publicitat i firmes de disseny gràfic. Els directors artístics demandaven els seus treballs perquè Gabriel imprimia a les seves il·lustracions el caràcter d'autèntiques 'pintures' - és a dir, pintura concebuda per ser exposada en galeria, i no simplement reproduïda. Els clients adoraven les seves il·lustracions per la seva elegància. Gabriel va ser, en resum, el millor artista comercial en el seu estil que mai he representat.\nDes de l'inici de la seva carrera, va ser comparat a Norman Rockwell - el seu gran ídol. Quan l'original del seu primer encàrrec per al mercat americà (Friend Monkey) va ser enviat a l'impremta, l'impressor va pensar que es tractava d'un autèntic Rockwell. En escoltar això, Gabriel estava exultant: "Norman Rockwell va ser un gran mestre pintor que va dedicar la seva vida a treballar per a editorials i companyies publicitàries, igual que molts artistes del Renaixement ho van fer per als Papes". La pintura de Picart "The Connoisseur" és un tribut a Rockwell.\nEls col·leccionistes d'art són conscients de la importància de l'experiència de Picart com a il·lustrador. De vegades, les demandes dels clients són gairebé sobrehumanes pels reptes tècnics i estètics que suposen. A més de saber dibuixar, reproduir i pintar, per triomfar com a il·lustrador és necessari també saber comunicar directament amb l'espectador. Segons Gabriel, aquest fet és absolutament essencial per a la creació reeixida d'una il·lustració.\nPicart sosté que "la major part de l'art ha estat creat per encàrrecs comercials. Durant aquest últim segle per exemple, algunes de les millors pintures figuratives han estat realitzades en l'àmbit de la il·lustració comercial, igual que algunes de les millors músiques descriptives s'han estat creades per a bandes sonores de pel·lícules".\nPer la seva banda, Picart va escollir esforçar-se en dominar la tècnica de la pintura a l'oli per realitzar les seves il·lustracions, en un clar contrast amb altres tècniques molt més ràpides i fàcils d'executar, sempre amb l'objectiu en ment d'aplicar amb posterioritat tots els coneixements adquirits en la realització de la seva pròpia obra pictòrica. Gabriel va tenir èxit com a il·lustrador comercial, acceptant una varietat d'encàrrecs, des de il·lustracions d'escenes quotidianes, fins a retrats (jo li vaig encarregar el meu propi retrat a mida natural).\nEncara que mai he entès de quina manera, Picart va trobar temps per crear les seves pròpies pintures, les quals va començar a mostrar a la prestigiosa Sala Parés de Barcelona (Pintura Jove). El 1996 va realitzar la seva primera exhibició individual en la Wolfwalker Gallery de Sedona, Arizona, exhibició que va ser immediatament seguida d'una exposició col·lectiva d'un grup d'artistes catalans a la Ambassador Gallery de Nova York – entre els quals es trobaven alguns dels pintors figuratius més importants d' Espanya aleshores. i la seva pintura "Antiga Casa Figueras" va ser avaluada per nombrosos col·leccionistes. "Podríem haver-la venut una dotzena de vegades", em va comentar la propietària d'Ambassador, Elie Miner.\nGabriel Picart havia iniciat, doncs, la seva carrera com a pintor artístic. Galeries de tots els Estats Units sol·licitaven representar les seves pintures. Com a conseqüència d'això, ja no va acceptar més encàrrecs comercials i es va dedicar completament a la creació de la seva obra.\nEl principal amor de Picart és la pintura. Però no és la seva única passió, ja que és un home del Renaixement. Gabriel sent una profunda connexió amb Leonardo, Vivant Denon i Rusiñol (el gran mestre català), per nomenar alguns. Admira en especial als pintors que van ser al mateix temps escriptors, enginyers, i arquitectes.\nA Picart li agrada llegir sobre filosofia i història, i li encanta escriure; actualment està treballant en un projecte multimèdia per a nens basat en un conte infantil que ell mateix ha escrit. Naturalment, aquest projecte comporta l'aprenentatge de l'art pictòric per part dels més petits, i en concepte i originalitat, al meu entendre és simplement brillant.\nDiu que com més sap sobre la vida, més sap sobre pintura. La seva filosofia personal és que totes les arts i les ciències humanes estan interconnectades. Per exemple, un dia parlàvem de cantar òpera, mentre degustàvem un exquisit vi del Penedès. Vaig comentar que massa sovint un cantant comet l'error de començar una cançó amb massa força. Ell va estar d'acord immediatament. "Els pintors no haurien d'utilitzar el blanc i negre en una pintura massa aviat", va dir, fent la connexió entre la pintura i el cant, "perquè no hi ha res més clar ni més fosc que ells. El criteri per interpretar bé una cançó ens serveix per fer una bona pintura. Les regles internes són les mateixes per a totes les activitats artístiques".\nSovint hem parlat del gran do que rep tot pintor, un regal que es dóna gratuïtament, que no es guanya, el do de poder pintar. Plenament conscient d'aquest regal, treballa amb el principi ètic que és responsabilitat de tot artista retribuir a la societat. Gabriel ho ha fet, diverses vegades. L'Ajuntament de Barcelona ha reconegut la seva contribució als programes d'educació viària infantil, i la Creu Roja Espanyola el va felicitar per una meravellosa sèrie de dibuixos que va realitzar als disset anys per ensenyar a donar correctament els primers auxilis.\nWilhelm Worringer va definir l'art abstracte com característic de les cultures germànica i del nord d'Europa, desenvolupat en un ambient hostil. La pintura figurativa, en canvi, pertany a les civilitzacions mediterrànies clàssiques, i significa una identificació amb els elements i objectes de l'entorn. Ben clarament, Picart és un pintor figuratiu. Va néixer a la costa nord-oest de la Mediterrània, un entorn bell i amable: "Com podria negar-me a intentar reflectir en les meves pintures les coses boniques que m'envolten?" em va comentar una vegada mentre viatjàvem per la Costa Brava, la bonica costa a nord de Barcelona.\nA conseqüència de viure en un lloc dissenyat fa cent anys, Gabriel va desenvolupar un profund interès per tot el que pertany a l'estètica del període fi de siècle. D'especial interès per a ell és el període comprès entre mitjans de segle XIX i principis el XX. "Em considero dins de la tradició de pintors com Alma-Tadema, Bonnat, Leighton, Gerome, Bouguereau, Sargent, Fortuny i Water-House. És lamentable que tots ells hagin estat ignorats pels crítics moderns, els qui desdenyosament han relegat als artistes figuratius a la categoria de merament decoratius. Per descomptat, això està canviant ràpidament amb el ressorgiment actual de la figuració realista. Però una cosa és molt certa sobre aquests artistes esmentats: en la tècnica del dibuix i la pintura eren insuperables".\nNo obstant això, la principal influència en el seu amor per l'art figuratiu com a interpretació realista és el concepte de Comunicació. "Els antics egipcis utilitzaven la mateixa paraula Sesh per anomenar Pintar i Escriure, ja que per a ells les ambdues coses eren el mateix: Comunicar. Això és així també per a mi". I de tots els llenguatges pictòrics, el Realisme, inclòs el Surrealisme, és la millor forma de comunicació per a Gabriel.\nEncara que pinta de manera realista, Gabriel respecta totes les formes de pintura. Creu que el Realisme pot i ha de saber aprofitar tots els altres "ismes" de l'art. La pintura realista es beneficia de qualsevol avenç realitzat en formes d'expressió no representatives. "Això és cert", argumenta Picart, "ja sigui que estiguem parlant d'abstracció geomètrica o Impressionisme, per exemple. De l'Abstracció Geomètrica, el Realisme es pot beneficiar del que l'abstracció ha après sobre la composició. De l'impressionisme, les pintures realistes es beneficien de la influència que l'impressionisme ha proporcionat en la relació entre la llum ambiental i el color local dels subjectes, i com les línies entre els dos sovint es difuminen. Això fa possible un tractament més precís de la llum. i com a conseqüència paradoxal, pintar de manera més realista encara".\nSi bé el seu treball és figuratiu realista, no és fotogràfic. Totes les seves pintures són d'un estil purament realista, però no hiperrealista, i la imitació de la realitat és tan sols aparent. Per Gabriel, aquí és on rau la veritable màgia de la pintura.\nPicart captura la forma en què la llum natural revela detalls que l'ull inexpert no percep. La seva intenció és fer que l'espectador s'aturi a observar les diferents parts que configuren el tot, però sense competir amb ell. "En particular, m'encanta pintar detalls", diu. "No obstant això, mai han de representar-se amb tanta precisió que distreguin a l'espectador del focus principal d'una pintura. Els detalls han de secundar als elements principals d'una composició pictòrica, no competir amb ells".\nS'esforça per aconseguir un equilibri entre la línia, el color i la textura, en aquest ordre d'importància. La línia, o dibuix, és el pilar principal que sustenta la seva obra pictòrica, és la seva arquitectura. Gabriel és un dibuixant consumat (tornem a la seva formació com a il·lustrador) i la seva línia és sempre personal. El seu dibuix i la seva interpretació creen una nova realitat en comptes de recrear la ja existent. No busca imitar. Més aviat, busca reproduir el que veu en un nivell superior.\nPicart prefereix utilitzar colors forts i contrastants; li agrada l'ombreig subtil (observeu els seus tons de pell). "A vegades m'agrada fer servir colors gairebé primaris. Però no pretenc que dominin el quadre, com passa massa sovint en la pintura figurativa contemporània".\nPel que fa a la textura, li agrada deixar les seves pinzellades clarament visibles, de vegades aplicades sòlidament amb una espàtula. Treballa a la manera lenta dels vells mestres, tan poc comuna en l'escena pictòrica actual. "M'encanta l'addició d'impastos molt gruixuts sempre que sigui possible, però només quan sigui possible, en cas contrari l'ús d'empastaments esdevé un truc barat que s'utilitza per enganyar el públic, fent-li creure que una pintura és important. De fet, massa pintura pot malbaratà una de les qualitats més importants dels olis: la seva transparència. Els antics mestres solien afegir fines capes d'olis transparents per donar la il·lusió de profunditat i de llum".\nEls col·leccionistes se senten atrets per la tècnica de Picart de pintar sobre panell de fusta en lloc de sobre tela. La pintura sobre fusta té una llarga i venerable tradició, molt més antiga que la pintura sobre llenç. "La veritat és que he pintat moltes obres sobre tela", diu, "i és un excel·lent suport per als olis. Però el panell em permet fer més feina preliminar, i sempre es veu pla i rígid, a diferència de la tela, la qual ha de ser tensada de tant en tant".\nPicart és un pintor d'estudi. Les seves obres són massa laborioses per a ser executades "en plein aire". La llum natural canvia molt ràpidament, i això vol dir que és impossible treballar en la mateixa pintura durant un període de temps prolongat. "Pintors com Renoir, molt concernits per la llum natural, van fer algunes de les seves pintures més famoses d'aquesta manera", observa Gabriel. A més, hi ha un benefici addicional: en treballar en el seu estudi, allibera la seva imaginació de la tirania del moment, i permet que les seves impressions i records personals impregnin les seves eleccions de composició i color. Aquest és un procés inconscient que permet una idealització del seu tema, una idealització que és idiosincràticament personal.\nPicart està interessat a pintar una varietat de temes, encara que inicialment es va donar a conèixer per les seves imatges de paisatges urbans de Barcelona i escenes romàntiques de la pintoresca Venècia. "M'encanta pintar façanes de Barcelona, les quals són conegudes a tot el món", diu. Les petites botigues que li encanta pintar són un contrapunt als edificis contemporanis, que són qualsevol cosa menys d'escala humana. "Al voltant d'aquestes botigues hi ha una mena de 'àgora' moderna on la gent pot reunir-se i socialitzar. En la meva pintura de façanes, vull que l'espectador pugui (gairebé) entrar".\nNo busca ser original en nom de la simple originalitat, un tret que sent que és massa comú en gran part de l'art contemporani. Pinta el que li ve de gust pintar. De vegades, això significa pintar el mateix tema més d'una vegada. Quan repeteix un tema la seva intenció és aprendre i millorar, no copiar un quadre anterior perquè hagi tingut èxit. "Simplement no puc", proclama. "La meva idea de l'infern dels pintors és repetir una vegada i una altra el mateix quadre". En canvi, la repetició del tema és per a ell un desafiament tècnic i conceptual.\nVenècia és un dels temes més recurrents en la pintura de paisatges i façanes. Diu: "M'encanta pintar Venècia. Tot el que un pintor pot somiar en un tema pictòric es troba allà. Primer la línia, les fascinants i diferents línies de la seva arquitectura, els ornamentats edificis barrocs i els palaus renaixentistes, l'estil gòtic barrejat amb cúpules orientals... En segon lloc, el color: façanes de tots els colors, un al costat de l'altra, en meravellosa competència entre elles; colors pàl·lids i saturats junts. I en tercer lloc, la textura: el lloc perfecte per aplicar gruixuts impastos! Les capes de pintura vella es superposen entre si, esquerdant-se per fer clarament visibles els humils maons, els quals al seu torn contrasten dramàticament amb els rics marbres amb els quals han estat juxtaposats. I tot això multiplicat sense fi, ja que l'aigua reflecteix i distorsiona les línies arquitectòniques, fa que els colors brillin encara més, i les rugoses textures contrasten amb la seva superfície llisa i vidriosa".\nDesprés de dècades d'abandonament i burla, la pintura de figura humana torna a ser respectada i demandada. Al llarg de la major part del segle passat, la figura humana es va transformar mitjançant l'abstracció o la distorsió. La pintura figurativa clàssica va ser pejorativament descartada, titllada d'acadèmica o decorativa sense remei. El dibuix ja no es considerava essencial per a l'obra d'un geni (molts passaven per alt que Picasso era un mestre dibuixant!). De fet, és un secret a veus que en els últims cinquanta anys el dibuix ha deixat d'ensenyar-se en la majoria de les acadèmies d'art. Per tant, l'habilitat de Picart per dibuixar és rara. Com és habitual en ell, es posiciona usant la música: "Els músics m'han dit que la dificultat de la interpretació de Mozart és que la seva música és absolutament transparent, i que qualsevol petit error en l'execució és fàcilment detectable. El mateix passa amb la realització de pintures realistes, ja que també són absolutament transparents per a l'espectador. Així, quan aquestes inclouen la figura humana, el repte més difícil que la pintura ens planteja, el camí cap a l'èxit es torna molt exigent. La figura humana es troba al cim de l'art. Per això, per a qualsevol artista que vulgui avançar en la seva tècnica és imprescindible afrontar aquest repte".\nLa bella esposa de Picart, Rosa, sovint li serveix de model. "La bellesa de Rosa té una qualitat que m'estimo molt com pintor. Els seus trets, com els de les models d'Alma-Tadema (també la seva esposa moltes vegades) o les de Water-House, tendeixen més a un ideal acadèmic que als contorns i formes específics d'una persona en particular. Aconseguir aquest ideal acadèmic és un èxit sublim, perquè significa que he pogut escapar del parany dels pintors figuratius: fer que la pintura del model sembli un retrat del model".\nAl paradís de Menorca, Gabriel va fer posar a la Rosa per crear una dinàmica sèrie de pintures figuratives "minimalistes" que han guanyat elogis per la seva claredat de llum i senzillesa de composició. "Quan vaig visitar Menorca per primer cop, no vaig poder resistir la temptació de fer una sèrie de quadres basats en els seus detalls arquitectònics com a fons, sobre els quals vaig fer posar a la Rosa". Sempre li dóna molta importància als detalls pictòrics: "No m'agraden els fons completament acolorits i sense forma que fan que les figures semblin estar en una mena de llimb psicodèlic", bromeja.\nBinibeca és el nom del poble de Menorca on ha realitzat la major part dels seus esbossos. És un petit poble de pescadors ple de l'encant del vell món. "Les seves formes ondulades i singulars em recorden a les de Gaudí", explica Gabriel, "excepte que són més simples i més blanques. De fet, les cases són completament blanques". Les corbes dels elements arquitectònics de Binibeca donen un moviment a la composició que Gabriel troba interessant. Les seves pintures 'minimalistes' són molt sol·licitades. Això reflecteix el renovat interès per la simplicitat en la pintura figurativa.\nA més, les seves pintures menorquines són un homenatge a la dona mediterrània. La pell bronzejada de les seves figures, de vegades a l'ombra per enfosquir-la encara més, les fa semblar veritables estàtues vives de bronze quan són contraposades amb les blanques parets. Ens recorden a les dones cordoveses pintades per Romero de Torres. El galerista Rowland Weinstein li va demanar que pintés dones amb el famós Mantó de Manila, els bells mantons de colors que s'han convertit en emblemàtics de l'elegància femenina a Espanya. Això va representar un nou repte per a Gabriel. "Per ser honest, mai vaig pensar a fer una obra amb un Mantó de Manila. No obstant això, quan Rowland em va preguntar si estaria disposat a fer alguns per la seva galeria a San Francisco, em va encantar la proposta perquè aquest tipus de pintures són un clàssic en la figuració espanyola".\nPicart també ha afegit les natures mortes al seu repertori. "L'avantatge del bodegó és que tinc el control total. No depenc d'una maqueta, ni d'un bell paisatge. Trio els objectes a pintar i els col·loco on els necessito. També decideixo l'il·luminació. Jo ho creo tot, és francament divertit".\nAlguns han observat que "no importa el que Picart pinti, és un bodegó". Gabriel està totalment d'acord. Aquesta observació explica l'aspecte únic de tot el seu treball, independentment de la temàtica. Gabriel atribueix això a l'enorme influència que l'arquitectura (de nou Gaudí!) Ha tingut en la seva carrera pictòrica. L'obliga a organitzar línies i formes en esquemes arquitectònics. Des de petits fruits fins a figures humanes o vaixells, des de les façanes dels edificis fins als canals de Venècia, Gabriel segueix, gairebé per art de màgia, les pautes geomètriques invisibles que donen com a resultat l'harmonia.\nTotes les seves pintures comparteixen una qualitat comuna, no importa el tema. En un segle, les pintures de Picart seguiran semblant contemporànies. Les pintures de Gabriel van més enllà de les tendències i els estils de pintura populars en l'actualitat. No pretén que els seus quadres estiguin de moda, encara que són extremadament elegants. La seva aspiració és que suportin bé el pas del temps. Per això, un quadre de Picart és un clàssic.\nPicart és un artista a tenir en compte. El seu treball està destinat a col·leccions de museus.Les seves pintures són laborioses i per tant la seva producció és escassa, cosa que significa que poques galeries poden comptar amb obres originals. Les seves obres han merescut un especial interès per part d'importants crítics i col·leccionistes, i es troben en exposició permanent en algunes de les galeries més importants dels Estats Units, on pengen al costat de gegants del pinzell com Chagall, Miró, Dalí i Picasso, i de primeres figures de la pintura actual. A l'Anderson Galleries en particular, les seves obres han estat exposades al costat de les de Bouguereau, un dels grans herois pictòrics d'en Gabriel. Això és un tribut a la seva excepcional talent.\nHerb Spiers — Nova York, octubre del 2000.\nDoctor en Filosofia i merchant d'art durant tres dècades, Herb Spiers (1945-2011) va publicar numbrosos escrits relacionats amb el món de l'art. És coautor de la declaració "We Demand (Nosaltres Exigim)", presentada a la primera manifestació pública al Canadà del moviment d'alliberament LGTB. Tanmateix, Herb Spiers va ser membre fundador d'ACT UP, Nova York, i del diari d'alliberament LGTB 'The Body politic', per al qual va escriure ressenyes i articles.\n(*) "Aquest llibre va ser publicat en 2001, només cinc anys després de començar la meva carrera com a pintor artístic. Encara que algunes de les meves declaracions i opinions haurien de ser matisades avui en dia, o fins i tot revisades, penso que aquest text del meu gran amic i representant Herb Spiers és un excel·lent testimoni de la meva feina fins aquell moment, així com de la meva persona." - Gabriel Picart


Dia Internacional del Llibre amb sorpresa a Ròtova - Diari Serpis\nDia Internacional del Llibre amb sorpresa a Ròtova\n– Ròtova celebrà el Dia Internacional del Llibre de manera telemàtica\nEl passat 23 d’abril Ròtova va celebrar el Dia Internacional del Llibre amb diverses activitats. El veïnat del municipi que es va fer ús del 21 al 23 d’abril va rebre una rosa de regal. L’accés a la biblioteca es realitza amb cita prèvia i les activitats al voltant del llibre han sigut telemàtiques.\nPer altra banda, el dia 23, els membres de la Junta de Biblioteca i associacions del poble van publicar a YouTube la lectura del conte ‘Arribada Puntual’. El conte forma part del llibre «Congruències», d’Àlex Peñalver, de l’editorial Camacuc. L’autor va respondre amb un vídeo sorpresa, en agraïment a la iniciativa.\nEl mateix dia, per la vesprada, pel mitjà de YouTube i Instagram, Josep Lluís Roig va realitzar un directe, a la biblioteca de Ròtova. En aquesta ocasió, es va centrar en el seu llibre «La llum del curtcircuit», que ja forma part del fons per a la consulta.\nLes reflexions de l’autor i la lectura de diversos poemes del llibre, així com els diferents vídeos de les activitats, es poden consultar a la pàgina web de la biblioteca: https://biblio.rotova.es/.


Bluestacks vs Nox App Player: la comparació definitiva (2020) - Programaris\nTot i així, pensant quin Android Emulator és el millor entre Bluestacks i Nox App Player?Bé, us hem cobert i hem respost a aquesta pregunta en aquest post. Hem comparat Bluestacks contra Nox App Player en diferents dominis, com ara funcions, interfície d’usuari, requisits del sistema i altres camps.\nAl final, també hem anunciat el nostre guanyador, per la qual cosa fa una lectura completa d’aquest article per saber quin és el millor emulador d’Android entre Bluestacks vs Nox App Player.\nBluestacks vs Nox App Player: comparació detallada\nBluestacks: visió general\nBluestacks és un emulador d'Android que va ser desenvolupat el 2011 per Bluestacks.Inc. Des de llavors, Bluestacks ha anat emergint al mercat mundial a causa de la funcionalitat que ha estat oferint. Bluestacks ha implementat la seva tecnologia d’incorporació d’algoritmes LayerCake que utilitza maquinari de PC per executar entorns i aplicacions d’Android. Bluestacks us permet executar fàcilment un entorn Android en un PC que funciona millor i més ràpidament que un telèfon mòbil insígnia. Bluestacks té una base d'usuaris de més de 210 milions i compta.\nNox App Player: Visió general\nNox App Player és un emulador d'Android que va ser desenvolupat per un equip de desenvolupadors a Hong Kong el 2015. Tot i que Nox App Player es va llançar després de quatre anys de Bluestacks, Nox Player va aconseguir una base d'usuaris de 150 milions a tot el món. món. El funcionament bàsic del reproductor d’aplicacions Nox era el mateix que Bluestacks per executar aplicacions per a Android, però, tot i això, Nox App Player té alguns factors diferents que la fan competir amb Bluestacks.\nBluestacks: funcions i avantatges clau\nBluestack és l’emulador d’Android més experimentat i fiable, encara creix i afegeix noves funcions que poden millorar l’experiència dels usuaris. Aquí hi ha algunes parts de Bluestacks:\nAssignació de claus: Bluestacks us permet assignar les vostres claus segons les vostres preferències de claus. Podeu ajustar les combinacions de tecles que utilitzeu al joc i obtenir els millors resultats. També teniu una funció d’accessibilitat per jugar amb el ratolí, que és el més crucial si esteu jugant a un joc FPS o un joc de trets en primera persona.\nMúltiples instàncies:Aquesta característica us permetrà jugar a diversos jocs simultàniament alhora amb una pantalla dividida. Aquesta funció també us permetrà jugar al mateix joc des de comptes diferents en una finestra.\nMultiSync:Aquesta és una característica que ha estat afegida recentment per Bluestacks. Aquesta funció us permetrà sincronitzar tots els vostres moviments a la pantalla i jugar als vostres jocs desitjats.\nmacros:Aquesta és una característica que us permetrà capturar enregistraments de pantalla, obtenir ingressos i veure'ls sempre que vulgueu. També us permetrà fer captures de pantalla i desar-les.\nFPS alt: Això afectarà la qualitat del vídeo i del joc de la pantalla. Si el joc admet FPS elevats, Bluestacks produirà un ritme que es veurà molt suau i agradable als ulls.\nFuncions i avantatges principals del reproductor d'aplicacions Nox\nTot i que Nox App Player té una mida més lleugera que Bluestacks, encara té algunes funcions similars. El Nox App Player, que és més lleuger, ocupa menys espai a la memòria de l'ordinador i us estalvia una mica més d'espai. Ara vegem quines són les característiques de Nox App Player:\nMapa de tecles:Nox App Player us permet lligar les tecles del teclat i el controlador segons les vostres preferències. Fins i tot podeu utilitzar el ratolí.\nMúltiples instàncies:Aquesta característica us permetrà gaudir de diversos jocs alhora. Per tant, no hi falta entreteniment. Però aquí no hi trobareu Multi-Instance com ho faríeu a Bluestacks.\nLector de macros:Això us permetrà gravar els vostres jocs o gravar públicament la vostra pantalla i també us permetrà fer captures de pantalla de la vostra pantalla i també podeu afegir scripts que executeu als vostres jocs. Els scripts us permetran realitzar algunes tasques específiques que heu afegit al vostre script.\nBluestacks: interfície d'usuari\nBluestacks té una interfície d’usuari senzilla i descriptiva. Tot el que necessiteu està present a la part esquerra de la pantalla.Podeu alternar la icona per saber quina icona és i què fa. I si us encanten els temes foscos, us enamoraria de Bluestacks perquè tota l’aplicació es basa només en temes foscos. Aquí teniu un cop d'ull a la interfície d'usuari de Bluestacks.\nNox App Player: interfície d'usuari\nNox App Player té una interfície d'usuari similar a una tauleta Android. Les aplicacions s’organitzen a la part inferior de la pantalla i la configuració del reproductor d’aplicacions Nox es troba a la part esquerra de la pantalla. Nox App Player també té un tema de color blau fosc que fa que l’aspecte general sigui molt atractiu.\nEl rendiment d'un programa es jutja per les seves puntuacions de referència, cosa que significa quant consumeix la CPU i la GPU d'aquest programa.Es diu que la versió més recent de Bluestacks és 6 vegades més ràpida que la seva anterior. Tot i que es tracta d’una afirmació enorme, Bluestacks mai no s’ha defraudat. Vam fer algunes proves i els resultats que vam obtenir van ser.\nVam jugar a Call of Duty: Mobile a Bluestacks durant un parell d’hores i els resultats que vam obtenir van ser. Bluestacks funcionava perfectament i no vam observar cap bloqueig ni caiguda de FPS. El joc funcionava sense problemes i tampoc mai vam veure que Bluestacks consumia significativament menys CPU. En general, en termes de rendiment, Bluestacks va tenir un rendiment força bo.\nNox App Player: rendiment\nTot i que Nox App Player és un emulador de llum, molta gent el subestima. Nox App Player també va superar la nostra prova de referència executant simultàniament Call of Duty: Mobile i altres jocs, i ens van sorprendre els resultats.\nVam aconseguir que Nox App Player també tingués un bon rendiment amb 0 FPS i no es notés cap bloqueig. En comparació amb Bluestacks, Nox App Player també va oferir una competència de cara a cara en el rendiment.\nBluestacks: requisit del sistema\nLa versió més nova de Bluestacks es pot executar a Windows i Mac. Per a Windows, qualsevol cosa, des de Windows fins a les darreres finestres, funciona perfectament. Si teniu un processador millor, Bluestacks funcionaria de manera similar, però per als conceptes bàsics, podeu utilitzar qualsevol processador AMD i Intel. En termes de memòria, hauríeu de tenir almenys 2 GB de RAM i, com a mínim, 10 GB d’espai lliure al disc i qualsevol cosa que superi aquests límits comportaria un rendiment molt millor. Bluestacks funcionarà si no teniu cap GPU, però si teniu intenció de jugar, teniu una GPU.\nPer a Mac, si teniu OS Sierra i versions posteriors, Bluestacks funcionarà bé. Pel que fa als processadors, si teniu un processador Intel o qualsevol altre processador AMD de doble nucli, Bluestacks admetrà això i, per a la memòria, qualsevol cosa superior a 4 GB de RAM i 10 GB d’espai lliure en disc funcionarà.\nNox App Player: requisit del sistema\nNox App Player és un programa lleuger que guanya aquesta categoria perquè pot executar-se en qualsevol equip on la carregueu. Per a Windows, qualsevol cosa que sigui superior a Windows XP i Vista admet Bluestancks i, per a la memòria, només requereix 1,5 GB de RAM i 3 GB d’espai en disc. Els requisits del sistema són bastant inferiors per a Bluestacks i, si creieu que si aquests són els fonaments bàsics de Nox App Player, penseu com funcionarà Nox App Player si s'actualitzen les especificacions.\nNox App Player es va construir principalment per als usuaris de Windows i es va llançar un any després del seu llançament per a Windows. Per executar Nox App Player, haureu de tenir Mac OS 10.9 o superior.\nConclusió: quin heu de triar?\nAra, després d’haver revisat aquest missatge, esperem que ja hagueu decidit i que també sigueu el guanyadorBluestacks.Però, tot i així, hi havia alguns dominis en què Nox App Player feia una dura competència a Bluestacks, i això era en termes de rendiment i interfície d'usuari.\nTot i que Nox App Player és nou, continua sent un programa incipient i que continua creixent.Trobem que és del tot rellevant utilitzar la raó de Bluestacks per ser la seva fiabilitat i característiques robustes. Molts jugadors populars utilitzen Bluestacks per jugar a jocs Android al seu PC perquè són conscients de Buestacks i les seves funcions.\nSi teniu alguna pregunta o suggeriment, deixeu-los anar a la secció de comentaris de sota. Intentarem respondre a totes les vostres consultes el més aviat possible.\niPhone 12 vs Mini vs Pro i Pro Max: 4 models comparats\ncom connectar el telèfon al chromecast sense wifi\nservei de transmissió de televisió en directe a youtube\nel millor lloc per veure programes de televisió en línia gratuïts\nestudiant universitari amb descompte en música Apple\nwww..roblox.com / promocodes\nmillors llocs de programes de televisió en línia\nveure les darreres pel·lícules en línia


El temps a Palamós: 7 de juny: més calor a l'espera de canvis\nCamps de cereals a Vall-llobrega ahir diumenge a la tarda, sota un sol de justícia.\nAhir diumenge 7 de juny, la marinada, al contrari d'anteriors ocasions, va entrar amb molt poca força a la badia de Palamós, assolint una ratxa màxima de només 18 km/h.\nAquesta situació va provocar que el vent de mar fos molt poc eficient alhora de moderar el termòmetre., això va fer que a la vila palamosina la temperatura màxima s'enfilés fins als 26,4ºC al centre del nucli antic i fins als 27,3ºC a La Fosca, siguent les temperatures màximes més elevades del present any 2015.\nSi a Palamós la calor va apretar de valent, cap al prelitoral de Girona encara va ser més forta, amb registres exagerament elevats, com per exemple la màxima de 35,2ºC registrada a Vilablareix, els 33,6ºC de Girona, els 33,3ºC de Monells, els 32,9ºC de Fornells de la Selva, els 32,9ºC de Santa Coloma de Farners, els 32,8ºC d'Anglès o els 32,5ºC de Cassà de la Selva.\nJuntament amb aquesta calorada, el cel es va presentar asserenat tota la jornada, amb un sol de justícia que queia sobre els camps de cereals que es presenten ben rossos a Vall-llobrega, a punt per la sega, tal com podeu observar a la imatge que obre aquest post.\nTemps assolellat amb Cumulonimbus sobresortint per l'horitzó oest ahir a primeres hores de la tarda. Font: càmera web de Sant Daniel (Calonge).\nMalgrat que a la costa es va mantenir la monotonia caracteritzada pel binomi sol i calor, cap a la banda del Pirineu i Prepirineu, la forta calor, el forçament orogràfic i la presència d'una petita bossa d'aire fred en altura, van fer crèixer grans núvols de desenvolupament vertical del gènere Cumulonimbus.\nAquestes tempestes s'observaren a la llunyania des de Palamós, mirant cap a l'horitzó oest i nord-oest, a més, al capvespre van arribar algunes encluses que ajudaren a la formació d'un tènue parheli a l'esquerra del sol.\nDades de precipitacó caiguda ahir diumenge en forma de tempesta al Ripollès:\nSant Pau de Segúries 15,4 mm., Planoles 9,0 mm., Núria 8,9 mm., Ribes de Freser 4,2 mm., Ulldeter 3,6 mm., Llanars 2,6 mm.\nA Palamós, sembla que s'entreveu el final del túnel, ja que la presència d'un potent anticicló de 1036hPa centrat a sobre les illes Britàniques, farà canviar el patrons atmosfèrics, establint-se una circulació entre meridiana i retrògrada, on les masses d'aire fred en altura i les pertorbacions, en comptes de viatjar d'oest a est, viatjaran d'est a oest.\nAquesta situació pot fer que els ruixats i les tempestes puguin afectar-nos de forma clara entre el dimarts a la tarda i el dimecres, amb possibilitats que en alguns moments siguin d'intensitat forta. Degut a les precipitacions i a l'aire fresc que es desplomarà cap a la superfície, les temperatures seran clarament més baixes a l'interior, però a la costa la baixada serà menys significativa i centrada especialment en hores nocturnes i de bon matí.\nEn dies posteriors podria mantenir-se la inestabilitat, amb la qual cosa, hi podria haver el període més plujós des del passat mes de març, situació que anirem seguint en propers articles.\nMapa de superfície amb precipitacions previst pel dimarts a la tarda. Veiem un potent anticicló sobre les Illes Britàniques i traces de pluja a sobre Catalunya.\nRestes d'encluses i parheli tènue a l'esquerra del sol (extrem esquerra de la foto) ahir al capvespre.\nEn un altre ordre de coses, les temperatures màximes d'ahir diumenge al Baix Empordà van ser entre 1 i 3 graus superiors respecte a les del dia abans.\nAquestes oscil·laren entre els 33,3ºC de Monells, com a màxima més alta, i els 26,4ºC de Palamós, com a màxima més baixa.\nAixí mateix, les mínimes van pujar entre 3 i 5 graus de mitjana, amb els 14,4ºC de Monells, com a mínima més fresca, i els 19,0ºC de Sant Feliu de Guíxols, com a mínima més alta. Dades de Meteoclimatic i Meteocat\nMàximes registrades ahir diumenge 7 de juny al Baix Empordà, segons el Servei Meteorològic de Catalunya. Entre parèntesi us poso la temperatura mínima:\nMonells 33,3ºC (14,4ºC)., La Tallada d'Empordà 32,5ºC (14,7ºC)., La Bisbal d'Empordà 31,6ºC (14,9ºC)., Torroella de Montgrí 29,9ºC (15,4ºC)., Castell d'Aro 28,5ºC (15,6ºC).\nAltres dades meteorològiques d'ahir diumenge 7 de juny del 2015 a Palamós., temperatura màxima 26,4ºC (27,3ºC a La Fosca), mínima 18,6ºC. Vent: fins les 09:00h hi va haver vent en calma o O a 2 km/h de mitjana., entre les 09:00h i les 15:00h vent del S, a 10 km/h de mitjana., a partir de llavors vent del E i SE, a 5/10 km/h de mitjana, a partir de les 16:30h vent del SSO, a 5/10 km/h de mitjana. Ratxa màxima 18 km/h SSO. Estat de la mar amb mar plana o arrissada., mar endins hi havia maror o marejol (onatge sig. de 0,59 metres a les 08:00h davant del cap de Begur i de 0,23 metres a les 18:00h). Pressió atmosfèrica màxima 1021hPa, mínima 1018hPa. Humitat relativa màxima 71%, mínima 52%. (Dades de meteoclimatic.com i Puertos del Estado)\nTempesta vista des de la llunyania ahir a la tarda, mirant cap a l'oest.


Els titulars als diaris d’avui dilluns 30 d’agost: El nou curs polític a les portades – Castellvilarenc.info\n‘El Periódico’: “El Govern frenarà el buidatge de pantans per part de les elèctriques”\nTitulars diversos als diaris d’avui dilluns 30 d’agost:\nEl Punt Avui, revisa la temporada turística d’estiu a Catalunya: “El turisme de ‘km 0’ salva el mes d’agost”. La fotografia central és per al futbol i el jugador de l’equip masculí del FC Barcelona Memphis Depay: “mempnhis engresca al Camp Nou”.\nEl Periódico assegura que el govern espanyol prendrà mesures per evitar que es buidin embassaments aprofitant l’elevat preu de l’electricitat d’aquest estiu: “El Govern frenarà el buidatge de pantans per part de les elèctriques”. La fotografia de la portada és per als joves que han sortit a beure al carrer durant les festes del barri de Sants de Barcelona: “Les festes del descontrol”.\nL”ABC‘ sosté que el president espanyol, Pedro Sánchez, ha multiplicat les despeses habituals del seu càrrec: “Sánchez dispara el gasto en la presidencia del Gobierno”. A més, recull un acte del PP en portada: “El PP defiende en su tradicional arranque del curso político la condición de partido de Estado”.\nEl diari ‘Ara’ explica que l’Ajuntament de Barcelona està preparant una nova ordenança de terrasses que podria consolidar espais que es van habilitar extraordinàriament arran de la pandèmia de covid-19: “Torna la guerra de les terrasses a Barcelona”. També recull l’arribada de la tempesta Ida a la costa de Louisiana, als Estats Units: “Un huracà que recorda el ‘Katrina'”.\nEl protagonisme a ‘El Mundo’ és per al líder del PP, Pablo Casado, que encara el curs polític amb l’objectiu de fer oposició directa a Sánchez: “Casado lanza desde Galicia su “alternativa” al “Gobierno más radical””. El rotatiu madrileny es fa ressò del nou rècord del preu de la llum i reserva espai i fotografia a la portada per al president dels Estats Units, Joe Biden, rebent un fèretre amb militars destinats a l’Afganistan: “EEUU mata a un suicida del IS y causa 6 víctimas civiles”.\nTambé ‘La Razón’ se centra en com el PP afronta el nou curs polític i publica en portada un sondeig que donaria la victòria a Casado en unes hipotètiques eleccions espanyoles.: “El PP consolida su crecimiento y podría gobernar con Vox”. Els populars ocupen pràcticament tots els llocs destacats de la portada: “Casado critica a Sánchez por utilizar Afganistán”.\nFinalment, El País, en canvi, posa el focus a l’Afganistan i a l’evacuació que s’ha fet a l’aeroport de Kabul els darrers dies entrevistant un capità espanyol: “Nunca pensamos que tantas vidas dependerían de nosotros”. Així mateix, assenyala que l’executiu espanyol vol reobrir el debat sobre com es paguen les autovies: “El Gobierno retomará el debate del pago por usar las autovías”.


El futur de l'aeroport del Prat: ampliació o reordenació?\nL'anàlisi dels experts sobre com s'ha de preparar la infraestructura davant dels canvis de la indústria aeronàutica\nÒscar Armengol 20/08/2021 - 20.05 Actualitzat 20/08/2021 - 20.17\nExperts en infraestructures apunten que l'optimització o la reconfiguració de l'actual aeroport del Prat poden ser una alternativa a l'ampliació, acordada fa poc més de quinze dies entre els governs català i espanyol. Això sí, les instal·lacions s'han d'adaptar a les demandes d'un sector aeronàutic en transformació, que de cara al futur se centrarà en els vols intercontinentals.\nEl rècord històric del 2019, amb més de de 52 milions i mig de passatgers, va aproximar el Prat a la congestió, que es preveia que arribaria el 2022. Però la pandèmia va fer caure en picat les xifres -menys de 13 milions l'any passat- i va posar damunt la taula la pregunta de si ara té sentit ampliar l'aeroport.\nEls experts consultats per TV3 coincideixen que el trànsit aeri es recuperarà en els pròxims anys, però deixen anar que l'allargament de la tercera pista no és l'única solució.\nPere Suau-Sánchez és professor d'Economia i Empresa a la UOC i a Cranfield University: "Seria important pensar de quina manera l'aeroport en el futur podrà afrontar aquesta congestió, ja sigui mitjançant una ampliació de la infraestructura, com planteja Aena, o una optimització de la infraestructura com plantegen altres actors. Una solució que fos respectada i reconeguda per tots els actors."\nL'enginyer industrial Santiago Montero va participar en els treballs previs a l'anterior ampliació de l'aeroport: "No ampliar, però sí reconfigurar l'aeroport. Aprofitar que l'Aeroport de Barcelona és un dels més versàtils del món, potser el que més, cosa que permet reconfigurar-lo de tal manera que donis més pes a les mercaderies o al curt, al llarg o el mitjà radi."\nL'espai natural de La Ricarda, que quedaria afectat per l'ampliació de l'aeroport (David Zorrakino / Europa Press)\nEl futur passa pels vols intercontinentals\nEls dos experts coincideixen que el Prat s'ha de preparar per acollir més vols de llarg radi, els intercontinentals, que són els que tindran més pes en el futur. Els de curt radi n'aniran perdent i tendiran a desaparèixer, en detriment del tren d'alta velocitat, entre altres coses per raons mediambientals.\nDe fet, els preus del combustible encariran els viatges en avió, però els vols de llarg radi es mantindran perquè no tenen competència de cap altre mitjà de transport.\nEl debat sobre el model turístic\nSuau afegeix que la congestió, que amb ampliació o no arribarà al Prat, no ha de ser necessàriament negativa. Al contrari, podria servir per seleccionar el tipus de turisme que arribarà a l'aeroport: "Si les companyies aèries i el mercat, en un context de congestió, filtren el tipus de vol que serveixen i descarten els vols de menor valor afegit, en principi hauríem de tenir turistes o visitants de major valor afegit."\nJustament, sobre la relació entre l'aeroport i l'arribada de turistes, Montero conclou: "Si els catalans decidim que no volem que aquest aeroport existeixi perquè ens porta uns turistes que ens molesten, estem en el nostre dret de fer-ho. Estaran encantats altres zones d'Espanya i d'Europa que nosaltres abandonem aquesta batalla."\nL'ampliació de l'aeroport del Prat hauria d'estar llesta el 2030, segons va anunciar el govern espanyol. Però el calendari més immediat passa, primer, pel 30 de setembre, la data límit perquè el consell de ministres aprovi el document de regulació aeroportuària, el DORA. Després caldrà redactar el pla director.\nAeroports Ecologia Turisme\nTé sentit l'ampliació de l'aeroport del Prat després de la caiguda del trànsit aeri arran de la pandèmia?


CALAIX DE SASTRE DEL MÓN DEL CÓRRER: La Cursa de la Mercè ahir i avui\nAquest text està publicat a la web oficial de la Cursa de la Mercè. Any 2020\nPel que se sap, l'any 1900 es van començar a fer actes esportius per les Festes de la Mercè dins del programa de la Festa Major de Barcelona: primer una cursa de bicicletes, i més tard una cursa pedestre de 500 metres al Parc de la Ciutadella en la que van participar sis atletes. Es podria dir que és el precedent de la Cursa de la Mercè d'ara, tot i que, com a tal, la primera es va fer el 24 de setembre de 1979.\nAquella edició, com les que s’han vingut succeint, la va impulsar el primer ajuntament democràtic amb l’objectiu d’estimular l’esport popular. El primer any, i els dos següents, se’n van fer tres de curses: una de 15 quilòmetres, una de 10 i una altra de 5, amb sortides de diferents llocs. La de 15 sortia de la Plaça Catalunya. Es baixava per les Rambles per anar a buscar la pujada de Miramar, i a l’alçada de l’Estadi de Montjuic s’hi unien els que sortien per córrer la de 10. Se seguia per anar a trobar la Plaça Espanya, i pel Paral·lel i les rondes arribar a la Plaça Universitat. S’hi afegien els de la de 5, i des d’allí, seguint per les altres rondes i el Parc de la Ciutadella, buscar, tots, la meta a la plaça de Catalunya.\nEra l’època en la què córrer pels carrers era insòlit. De fet, havia estat mig prohibit per la dictadura: només ho feien els atletes federats un cop a l’any, en la Jean Bouin. Aquesta de la Mercè del 79, i la d’El Corte Inglés quatre mesos abans, van obrir la possibilitat, juntament amb la marató el 1980, de poder ocupar els carrers fent esport, si més no un matí cada any. Una cosa insòlita, com deia, en un temps en el qual al córrer se li deia fer footing. Una època en la què molts començàvem a córrer amb sabatilles de tennis. Tant lúdica va ser aquella primera Mercè, que fins i tot no hi van haver resultats ni classificació. Donaven un diploma a tothom, i cadascú s’hi posava el nom i el temps que havia fet.\nDifícil saber, doncs, quants la van fer i quants la van acabar. De la segona, l’any següent, els diaris parlaven de 10.000 corredors. Poden semblar molts per l’època, però el cert és que poder córrer pels carrers de Barcelona després d’uns llargs anys de prohibicions era una benedicció a la que ens hi apuntàvem de pressa i corrent, mai més ben dit.\nA mesura que la Cursa es consolidava s’anaven introduint variants. Així, amb la idea d’estimular als nens i els adolescents a córrer-la, en el 1981 se’n va fer una reservada als menors de 15 anys. També una altra exclusiva per a atletes federats, i una més per a populars adults.\nAnys més tard, tots corríem junts en una mateixa cursa. En les primeres, segurament per la manca de cultura atlètica, eren freqüents els ensurts i les picabaralles a les sortides. Alguns s’avançaven al tret i se n’anaven sense que ningú pugues aturar-los. Va passar varies vegades. En concret, en el 1982, 1983, i molt especialment en el 1984, on ho van fer atletes de renom. El resum del que va succeir ho explicava el periodista Carlos R. Galindo a la revista ‘Marathon’:\n“La sortida es va fer a l’Avinguda de Maria Cristina, a tocar de la Plaça Espanya. Els participants, alguns ocasionals esportistes per un dia, estaven alineats quan l’alcalde Maragall va voler disparar el tret. No ho va poder fer perquè la pistola no va funcionar. L’home, amb recursos, va cridar “Ja!” i va sortir tothom a la conquesta dels 11 Kms de la carrera. De sobte es va començar a sentir crits “No hi ha dret. Això és una cursa popular i no olímpica!!!”. Alguns s’havien col·locat uns quants metres davant de la línia de sortida, entre els quals figures conegudes com en Wilmot i en Catalán. L’avantatge que van adquirir els dos atletes resultava infranquejable per a l’Amado Hernàndez que anava tercer. El nombrós públic de l’arribada a l’avinguda Maria Cristina aplaudeix d’allò més l’entrada a meta de Wilmot, que en un temps de 33.40 es classifica primer. Uns pocs metres després ho fa en Domingo Catalán, segon en 33.42, mentre que Amado Hernández, tercer, cobreix els darrers metres amb un gest molt eloqüent: aixeca el dit índex com indicant que ell és l’autèntic guanyador. Tot just travessada la meta es dirigeix al jutge àrbitre i l’increpa. Un aficionat aporta una fotografia d’una polaroid i s’aclareix tot. Pels altaveus es diu que la victòria de la VI edició de la Cursa de la Mercè ha correspost a Amado Hernández”. El cert és que els tres amics, tres companys de tota la vida, es van dir de tot a l’arribada. Però la sang no va arribar al riu i segueixen sent molt amics. Aquell any, la primera dona va ser Maria Tió, de Sant Pol de Mar. Una destacada jugadora de bàsquet que havia començat a córrer tres mesos abans de la cursa. Era mare de quatre fills, l’últim de cinc mesos.\nEn aquells primers anys, i fins que no es va adoptar el xip, el nombre de participants que acabaven les curses, els de la Mercè i els de totes, era una incògnita. La premsa, unes vegades deia que érem deu-mil i l’any següent set-mil, per tornar més endavant a onze-mil. El cert és que havia esclatat el primer boom del córrer i érem molts els que havíem quedat atrapats per una nova forma de fer esport. Com els quinze-mil que es va dir en el 1989, l’any en el qual (el lector em sabrà disculpar la referència) la primera dona va ser Elisenda Pucurull i el guanyador, en homes, Joan Viudes. Cal dir que aquest atleta va quedar primer en quatre ocasions i li correspon l’honor de ser qui més cops ha guanyat la Cursa de la Mercè fins ara. El segon d’aquest rànquing de vencedors, amb tres vegades, és Fernando Diaz, com en Carles Castillejo. I en dones, Núria Pastor ho va aconseguir ni més ni menys que en set curses. Darrera seu, en sis cops, la corredora nascuda al Marroc i establerta a Catalunya, Hasna Bahom.\nAl llarg del temps, la Cursa de la Mercè ha tingut vàries distàncies, entre 8 i 11 quilòmetres, i diferents recorreguts. Els més durs els dels primers anys, fins a la meitat dels noranta, quan s’anava i tornava de Montjuïc i al començar tot era xerinola i bon rotllo, però en arribar a la pujada de Miramar el parlar amb el del costat s’acabava de cop. Fins que no s’arribava a la Fundació Miró, qui més qui menys, trèiem el fetge per la boca. Era freqüent, en aquells anys, veure com alguns participants, en lloc de rodejar l’Estadi per darrera i anar a buscar la Plaça de Sant Jordi, tiraven pel dret i el que anaven a buscar era el Poble Espanyol, per deixar-se anar i entrar cofois a l’Avinguda de Maria Cristina. És a dir, que els “retalladors” (tramposos que escurcen el recorregut en les curses per presumir de marca) és una espècie que ve de lluny.\nLa Cursa s’havia celebrat sempre el dia de la Mercè, que és festiu a Barcelona, caigués en el dia de la setmana que caigués. Però a partir de 1997 es va fer coincidir en un diumenge de setembre, i així a seguit, a fi i efecte que la puguin córrer corredors i corredores de fora de la ciutat.\nL’any 1999 es va córrer la Cursa de la Mercè amb xip per primera vegada. Un curiós enginy lligat a la sabatilla per cronometrar el temps dels participants. Ara sembla el més normal del món, però vint anys enrere, el saber exactament la marca que havies fet prescindint del que triguessis en creuar la línia de sortida, era una celebrada cosa de ciència ficció.\nEn els anys 2001, 2002 i 2003, la Cursa de la Mercè, de deu quilòmetres i mig llavors, es va disputar al mateix temps que la mitja marató de Barcelona. Havien quedat enrere els temps de córrer sense preparació. La gent ja s’entrenava i participava en curses de certa distancia, i resultava atractiu l’opció de fer-ho en dues modalitats. Tot i així, s’hi inscrivien gairebé el mateix nombre de corredors en una i altra prova, la de la Mercè resultava desdibuixada (l’any 2003 ho van fer només tres mil) i es va deixar de combinar.\nLa incorporació de corredors i corredores d’alt nivell a la Cursa de la Mercè, molts d’ells procedents de la pista, va ser una constant en els primers anys. Una circumstància que es manté, la qual cosa servia i serveix per donar relleu a la prova, a més de que a la majoria de corredors anònims ens agrada participar en la mateixa cursa que les figures consagrades. La llista és exhaustiva. Per dir-ne alguna, destacaria a Domingo Catalán i Teresa Palacio en els seus albors, i a Benito Ojeda, Roger Roca, Txell Calduch, Hasna Bahom i Carles Castillejo més recentment.\nTambé, alguns esportistes de renom corren la Cursa. Luis Enrique, un d’ells. A la del 2004, un grup de corredors anònims, dolguts per l’anunci de la supressió de la marató, reivindicàvem el seu retorn amb rètols de paper de color groc penjats a l’esquena amb el lema “Volem Marató a Barcelona”. Un dels que es va voler adherir a la protesta va ser Luis Enrique. L'endemà en parlaven els diaris. Mai no li ho agrairem prou.\nEl recorregut actual de la Cursa és el mateix que el del 2004. Des de llavors, potser ha tingut algun petit canvi per obres als carrers, però no és significatiu. El circuit, a banda del darrer quilòmetre pel Paral·lel, és molt planer. Un encert. Com també ho és, i molt gran, que l’any 2007, quan la prova, que continuava essent gratuïta, va convertir-se en cursa solidaria. Cada xip que es recuperava a l’arribada significava una donació de 80 cèntims a l’entitat Casal d’Infants del Raval, una organització que treballa amb famílies i nens en risc d’exclusió social. La de la Mercè va ser de les primeres curses que va unir el córrer a la solidaritat. En el 2009 es va pagar la inscripció per primer cop: 5 euros i la recaptació anava a parar a l’Unicef per fomentar l’atletisme a les escoles del Senegal. i Des de llavors, té un marcat perfil humanitari i la recaptació de cada any es destina a diverses entitats socials.\nEl fet de que la Cursa formi part dels actes de la Festa Major de la ciutat, la converteix, de sempre, en una carrera festiva, però això no vol dir que estigui exempta de competitivitat per als que els hi agrada. Des del 2010 forma part de la Challenge BCN 10k. Una competició en forma de lliga que agrupa setze de les més importants curses de 10 quilòmetres de Barcelona, en la que s’atorga uns punts acumulatius a cada participant, amb trofeus per als primers de cada categoria d’edat.\nEn el 2013, l’any que va entrar vencedor en Carles Castillejo per segon cop dels tres que acumula, i en el 2014, es va arribar al major nombre de finalistes fins ara: 13.041 i 14.010 respectivament, que demostra l’arrelament que la Cursa de la Mercè té en el món del córrer, i la fidelitat dels que hi som assidus. Un volum de participació important, tenint en compte que en aquells anys ja havien començat les davallades de corredors a les curses, degut a l’enorme oferta que existeix.\nEl 2017, la Cursa va ser especial per diversos motius. Coincidía amb els 25 anys dels Jocs Olímpics de Barcelona i es va retre homenatge a l’esdeveniment. Tots els que la vàrem córrer lluíem una samarreta blanca amb il·lustracions sobre els Jocs, rememorant la que duien els voluntaris olímpics en aquelles dates de 1992. A més a més, es va atorgar un premi al primer dels corredors nascuts el 92 que va creuar la meta. Per altra banda, els guanyadors, Mourad El Banmouri en la categoria masculina en 29.24, i Lidia Rodriguez en la femenina i en 34.12, van batre els rècords de la prova que sobre el mateix circuit es mantenien des de feia molt temps: dotze i tretze anys respectivament.\nAcabo aquestes pinzellades sobre la Cursa de la Mercè amb el paràgraf d’un article que va publicar al diari Ara l’escriptora i periodista Empar Moliner. És de fa dos anys. Ningú com ella, bona aficionada a córrer, per reflectir l’essència de la prova.\n“(...)Sortim. Ambient. Corredor descalç amb portaxips amb bandera espanyola al turmell que enraona amb un amic. Està content perquè baixarà de cinquanta. Grup d’amics amb estelada que porten un noi en cadira de rodes. “Va, tireu que al final fa baixada!”, diu ell. Jo somric i els dic: “No, eh?” I ells criden: “Ho veus? Ho veus?” Un xicot em pregunta: “Quin temps faràs?” M’agradaria baixar de cinquanta, però no sé si podré. A la Gran Via, un colom picosseja un vomitat. Una noia pàl·lida, amb vestit de nit, encara amb una copa a la mà, vincladissa com un jonc, crida: “Sou els millors!”, i nosaltres l’aplaudim. A l’asfalt veig la línia blava, mig esborrada, de la marató. El quilòmetre 37 a terra. Recordo què sento quan la faig, la marató, i passo per aquí. I quan la faci, recordaré aquesta cursa. La frescor que duia al cos. M’agraden més les curses llargues perquè no haig d’anar de pressa. “Cadira, cadira, un revolt!”, xiscla un noi. Per avisar els de la cadira de rodes. Arribo asfixiada i veig que no he baixat de cinquanta per trenta segons. Camino per anar a buscar l’aigua i veig que els repartidors de flyers (d’altres curses) ja no són, com abans, només estudiants. Hi ha senyores, avis... A la meva dreta una dona de pell de colacao li fa un petó a una nena (la seva filla) mentre un home (el seu) li aguanta un ram de flors. És la Janet Becerra, la tercera classificada. La saludo. És boliviana i viu a Sabadell. Xerrem una estona. “ Los periodistas siempre se equivocan con mi nacionalidad ”, em diu. I m’explica que no pot entrenar-se com voldria, perquè treballa tot el dia i a més té la nena. Li pregunto què ha fet de temps. “ No he mirado. Treinta y seis y algo... ” No té club ni entrenador, només és una dona que corre, que va venir aquí tota sola, el 2006, a treballar. La felicito, em felicita i acabem parlant de restaurants bolivians. Li dic que a Sabadell he anat a Las Brujas i llavors em recomana La Panchita. Me’n vaig caminant amb el dorsal posat, plena d’optimisme, pensant a menjar-me uns pacumutos”.\nCom a epíleg, destaco que la Cursa de la Mercè, la segona més antiga de les seixanta-sis que se celebren a Barcelona, és una de les curses on s’ha anat fent més palès el fenomen de l’augment de corredores a casa nostra. En els primers anys eren molt poques. Res a veure amb l’actualitat. La proporció de dones respecte del total de participants a la Cursa (la ràtio, en diuen) creix sense parar. Només cal dir que mentre en els primers temps era gairebé testimonial, en el 2005 va ser el 15% i ara, en el darrer any, ha estat el 30%.\nArticle publicat al web de la cursa: http://lameva.barcelona.cat/cursamerce/ca/cursa-ahir-i-avui.php\nPublicat per Miquel Pucurull a 8:59


Una nit amb més de 400 llamps al Baix Ebre i al Montsià | Diari de Tarragona\nUna nit amb més de 400 llamps al Baix Ebre i al Montsià\nUna impressionant tempesta elèctrica va afectar les comarques del Baix Ebre i el Montsià entre el dijous a la nit i la matinada d´ahir, amb registres de precipitació de vora 20 litres per metre quadrat\n8 de Agosto de 2015 - 07:22 hs\nLa tempesta elèctrica, captada des de la urbanització Eucaliptus del delta de l´Ebre. Foto: Joan Revillas\nEntre la nit de dijous i la matinada d’ahir divendres hi va haver una important tempesta elèctrica a les comarques del Baix Ebre i el Montsià. Segons les dades recollides pel Servei Meteorològic de Catalunya, al llarg d’unes dues hores van caure més de 430 llamps, amb especial incidència al Montsià. Amb tot, només una vintena van arribar a tocar terra. El nucli de la tempesta es va originar cap a Terol i va anar avançant, des del Matarranya i el massís del Port fins arribar al delta de l’Ebre i la costa. Segons les dades recollides, van caure fins a 20 litres per metre quadrat a Vinaròs, 19 a la Sénia, 15 a Alcanar i 13 als Valentins (al terme d’Ulldecona).\nLa tempesta elèctrica va deixar unes estampes molt espectaculars, en punts com els Eucaliptus, Deltebre, Ulldecona o Tortosa, recollides per molts aficionats a la fotografia.\nAvui es preveu que tornin les tempestes al territori. Així, el Servei Meteorològic de Catalunya ha emès un avís per possibilitat de pluges intenses, especialment a la tarda, amb registres que de forma puntual podrien superar els 20 litres en 30 minuts.


Plataforma Autovia No - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n2003 , Mallorca\nLa Plataforma Autovia No fou una plataforma ciutadana ecologista, formada l'any 2003 a Mallorca per canalitzar la protesta popular contra l'autopista que el govern balear (aleshores governat pel PP) volia construir entre Inca i Manacor, creuant tot el Pla de Mallorca. Juntament amb les altres quatre autopistes i autovies de Mallorca, completava en principi la xarxa viària principal de l'illa.\nLa plataforma estava constituïda per diverses entitats (GOB, Unió de Pagesos,...) i agrupacions locals (d'Inca, Costitx, Sineu, Maria de la Salut, Ariany, Petra i Manacor), i considerava que la construcció de l'autopista no era necessària.\nEls motius exposats per la plataforma eren els següents:\nL'autopista era totalment innecessària, ja que la carretera Inca-Manacor no presentava problemes de fluïdesa de trànsit.\nEra un atemptat ecològic per la quantitat de quilòmetres de terreny que es destruirien.\nAfectava una zona amb una important activitat agrícola, destruint nombroses edificacions rurals i acabant amb el sistema de vida de les persones que treballaven l'agricultura i el camp, i per tant tindria una repercussió econòmica negativa en la comarca.\nEl comerç dels pobles del Pla de Mallorca en sortiria perjudicat, repercutint negativament en les economies locals.\nEl cost de la construcció de l'autopista suposava uns 150 milions d'euros (25.000 milions de les antigues pessetes), ocupant 550 quarterades (100.000 metres quadrats per quilòmetre de via), afectant unes 400 finques de propietat privada.\nLa plataforma recollí 22.300 signatures populars contra el projecte de l'autopista i organitzà diverses manifestacions i activitats, obligant al govern a replantejar la seva necessitat.\nEl PP, partit governant durant la legislatura en la qual es va plantejar l'autopista, retirà aquesta del seu programa electoral per les eleccions del 2007. Per altra banda, l'actual govern de centre - esquerra no vol aquesta autopista, i tot indica que no es farà.\nEl portaveu de la plataforma era Miquel Gelabert ‘Fuli’ (ara en les llistes de l'Agrupació Electoral Sineuers Independents). Molts membres d'aquesta plataforma van formar part de les llistes del Bloc per Mallorca, del PSM, o d'ERC, en les passades eleccions municipals.\n↑ La Plataforma Autovia NO organitza una Concentració contra l'aprovació del Pla de Carreteres, gobmallorca, 20 de novembre de 2003\n↑ 2003 Milers de persones es manifesten a Sineu contra el pla de Carreteres, llibertat.cat\n↑ Plataforma Autovia No a Indymedia\n↑ La plataforma Autovia No ocupa la sala de plens de Costitx, Vilaweb, 14 d'octubre de 2003\n↑ Miquel ‘Fuli’ és el nou secretari general de l'STEI, dingola.net, 15 de maig de 2016\nMallorca ¿balneario de asfalto? per Joan Amer, a rebelion.org\nResum de la mobilització ciutadana a lahaine.org\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Plataforma_Autovia_No&oldid=27333382»


La Veu núm 97>> El moment de la Unitat Popular >> Editorial - Indymedia Barcelona\nLa Veu núm 97>> El moment de la Unitat Popular >> Editorial\nper MDT||*||\t 01 set 2011\nMai com els darrers anys el sentiment independentista havia penetrat tant en la societat catalana. I també mai com ara s’havia aguditzat, al si de la nostra societat, la sensibilitat social. Es tracta, doncs, d’un entorn que a grans trets és favorable al desplegament i l’arrelament d’una política d’Unitat Popular, d’una política favorable als interessos de les classes populars catalanes. Les darreres eleccions municipals ja han ofert, en aquest sentit, un indici incipient però clar, de connexió de la CUP amb la seva base social.\nEn cada cas caldrà, però, que ens esforcem per a saber on realment som. L’avanç de l’independentisme es mou encara en molt bona part en el pla dels sentiments, en un estat de consciència que, per a massa gent, és una simple presa de posició individual escassament polititzada. El fet que una part de les persones favorables a la independència hagin dipositat la seva confiança electoral en partits autonomistes com CiU mostra la immaduresa política del moment.\nL’autonomisme és, a hores d’ara, una sortida política periclitada però els autonomistes no s’han mort políticament del tot i continuen fent la viu-viu a través de les pràctiques clientelistes de diferents partits o disfressats de diverses menes de sobiranisme indecís i confusionari. L’aspecte positiu en la lluita nacional és que, des de l’any 2006, la dinàmica de les mobilitzacions nacionals ja no depèn dels partits de la dreta autonomista i és a partir d’organitzacions i col·lectius no instal·lats en el poder que s’han anat promovent les grans mobilitzacions dels darrers anys. Tot plegat va acostant la perspectiva de la ruptura independentista, una ruptura que no tindrà lloc fins que l’arrelament social sigui decisiu. No es tracta tant d’aconseguir una majoria electoral (com ho volen simplificar alguns) sinó de presidir la dinàmica principal de canvi al si del poble català.\nCal, doncs, per damunt de tot, un arrelament social suficient, un objectiu que no és possible si sectors amplis de les classes populars catalanes no veuen en la independència una oportunitat clara de canvi. En aquest aspecte hi ha hagut també un avanç important que cal tenir en compte. L’extensió de la crisi econòmica ha posat al descobert les febleses i contradiccions de l’economia capitalista, un sistema econòmic que ha caigut en un gran desprestigi. Només es manté perquè es presenta com l’únic sistema possible.\nLa protesta social, aguditzada darrerament per l’increment de les retallades, necessita però una orientació política clara si no es vol dissoldre en mobilitzacions intermitents. Cal reforçar la consciència social estenent la consciència política que la ruptura independentista, que és un objectiu a l’abast, és l’única oportunitat a curt o a mitjà termini per a aconseguir un canvi polític i social favorable a les classes populars. S’entendrà, així, que la ruptura independentista és una ruptura global que ha de representat un canvi de paradigma polític, econòmic i social.\nLes condicions generals són, doncs, favorables al desplegament de la Unitat Popular, entès com un marc organitzatiu que ha de permetre enquadrar sectors importants de les classes populars en una orientació independentista i anticapitalista. Només cal posar-se a treballar per a construir aquest instrument organitzatiu, que des de l’MDT considerem que ha de ser la CUP, un cop es doti d’una estructura nacional prou forta per a convertir la CUP actual, referent per a sectors socials importants del país, en una estructura organitzativa i mobilitzadora de masses, per a fer el pas decisiu cap a la conquesta de la independència, amb la qual iniciarem un procés d’aprofundiment de la democràcia política, social i econòmica.\nRe: La Veu núm 97>> El moment de la Unitat Popular >> Editorial\nPrimer caldria analitzar perquè ha funcionat tant i tant bé l'actual estratègia municipalista de la CUP. S'havia fet una lectura pessimista de "o anem a les autonòmiques o la CUP amb prou feines es mantindrà", "se'ns escapa el tren", "ara és el moment, o ara o mai".\nI resulta que sense anar a les autonòmiques la CUPa consegueix 104 regidors, un resultat que ni els sectors més optimistes de la CUP s'esperaven. No estaria malament veure quina lectura extensa es fa d'aquest fet, a pesar de l'intent de SI (presentant llistes fantasma sense tenir gent) a quasi tots els llocs que es presentava la CUP per aturar l'avanç de l'esquerra independentista.\nper Stromboli\t 01 set 2011\n-El Partit Republicà Socialista Irlandès, 1896-\n"Els grans ens semblen grans només perquè estem agenollats;\nL'establiment d'UNA REPÚBLICA SOCIALISTA IRLANDESA basada en la propietat pública del poble irlandès de la terra i dels instruments de producció, distribució i intercanvi. Una agricultura administrada com a funció pública, per uns consells de gestió escollits per la població agrícola i responsables davant ells i de tota la nació. Totes les altres formes de treball necessàries pel benestar de la comunitat es dirigiran sota els mateixos principis.\nPer tal d'organitzar les forces de la Democràcia per preparar-les per qualsevol lluita que precedesca la realització del nostre ideal, d'aplanar-los el camí, de restringir l'onada emigratòria amb la creació d'ocupació a casa nostra, i finalment d'alleugerir els perjudicis del nostre actual sistema social, treballem amb mitjans polítics per aconseguir les següents mesures:\n1. La nacionalització de ferrocarrils i de canals.\n2. L'abolició de la banca privada i de les institucions i oficines de préstec, en benefici de consells electes de directors, que concedesquen préstecs sense interessos.\n3. L'establiment a càrrec de fons públics de depòsits rurals per a la millor maquinària agrícola, que es posarà a disposició de la població agrícola a canvi d'una renda que cobreixi només el cost i el manteniment.\n4. Impost gradual per totes les rendes superiors als #400 anual per tal de proveir els fons de pensions per la gent gran, els malalts i les vídues i els orfes.\n5. Restricció legislativa de les hores de treball fins a 48 setmanals i establiment d'un salari mínim.\n6. Lliure manutenció per tots els infants.\n7. Extensió gradual del principi de la propietat i distribució públiques de tot allò necessari per a la vida.\n8. Control i gestió públiques de les escoles nacionals per part de consells escollits per vot popular amb aquest únic objecte.\n9. Educació lliure fins als graus universitaris superiors.\n10. Sufragi universal.\nEL PARTIT REPUBLICÀ SOCIALISTA IRLANDÈS\nQue el sistema agrícola i industrial d'un poble lliure, com el sus sistema política, ha de ser un reflexe acurat del principi democràtic del poble i per al poble, i únicament en interès del poble.\nQue la propietat privada, per una classe, de la terra i dels instruments de producció, distribució i intercanvi, s'oposa a aquell principi vital de justícia, i que és la base fonamental de tota opressió nacional, política i social.\nQue la dominació d'una nació per una altra, com el cas d'Irlanda per l'autoritat de la Corona Britànica, és una barrera pel lliure desenvolupament polític i econòmic de la nació dominada, i que només pot servir als interessos de les classes explotadores de totes dues nacions.\nQue, per tant, la llibertat nacional i econòmica del poble irlandès s'ha de cercar en la mateixa direcció, és a dir, en l'establiment d'una República Socialista Irlandesa, i la conseqüent conversió dels mitjans de producció, distribució i intercanvi en una propietat comuna de la societat, que ha de ser sostinguda i controlada per un estat democràtic en interès de tota la comunitat.\nQue la conquesta per la socialdemocràcia del poder polític al Parlament i a tots els organismes oficials d'Irlanda és el mitjà més apropiat i efectiu pel qual les forces revolucionàries es poden organitzar i educar per arribar a aquell fi.\nS'ACCEPTEN BRANQUES D'ARREU. US CONVIDEM A ENVIAR-NOS PREGUNTES. QUOTA D'ENTRADA, MÍNIM DE 6 d. QUOTA SETMANAL D'1 d.\nOficines: 67 MIDDLE ABBEY STREET, DUBLIN.\n-Socialisme i nacionalisme-\nA la Irlanda actual hi treballen tot un conjunt d'organitzacions que volen preservar el sentiment nacional dins els cors de la gent.\nAquestes organitzacions, ja siguin moviments per la llengua irlandesa, societats literàries o comitès de commeracions, fan un treball de gran profit per aquest país en ajudar a evitar l'extinció de la preciada història racial i nacional, de la llengua i de les característiques del nostre poble.\nTot i amb tot, hi ha el perill que una adhesió massa estricta als seus actuals mètodes de propaganda, i l'oblit resultant dels aspectes tangibles, només aconsegueixen estereotipar els nostres estudis històrics com una adoració del passat, o bé fer cristal·litzar el nacionalisme en una tradició - certament gloriosa i heroica, però a la fi una simple tradició.\nActualment les tradicions poden, i freqüentment ho fan, aportar materials per un martiri gloriós, però mai poden ser prou fortes com per conduir la tempesta d'una revolució triomfant.\nSi el moviment nacional dels nostres dies no és una simple reposició de les velles i tristes tragèdies de la nostra història passada, cal que es mostri capaç d'estar a l'alçada de les exigències del present.\nCal que es demostri al poble d'Irlanda que el nostre nacionalisme no és simplement una idealització malaltissa del passat, sinó que també pot formular una resposta clara i definida als problemes actuals i un ideari polític i econòmic capaç d'ajustar-se a les necessitats del futur.\nAquest ideal concret polític i social s'aportarà millor, segons crec, per l'acceptació sincera per part dels nacionalistes més seriosos de la república com el seu objectiu.\nNo d'una república, com la de França, on una monarquia capitalista amb cap electiu parodia els aborts constitucionals d'Anglaterra, i en oberta aliança amb el despotisme moscovita llueixen descaradament la seva apostasia de les tradicions revolucionàries.\nNo d'una república com la dels Estats Units, on el poder de la bossa ha establert una nova tirania sota l'aparença de la llibertat; on, cent anys després de la marxa del darrer casaca roja que contaminava els carrers de Boston, els terratinents i financers britànics imposen sobre els ciutadans americans una servitud que deixa en una broma els impostos d'abans de la revolució.\nNo! La república que voldria que tinguessen els nostres compatriotes com a ideal hauria de ser una mena que la simple menció del seu nom servís per sempre com a far pels oprimits de qualsevol terra, que per sempre sostingués una promesa de llibertat i d'abundància com a recompensa dels esforços que es facen per ella.\nPel pagès propietari, esclafat d'una banda pels latifundistes i de l'altra per la competència americana, com si fossen rodes de moldre; pels obrers assalariats de les ciutats, que pateixen les exaccions del capitalista esclavitzador i pel treballador del camp, deixant-se la vida per un salari que amb prou feines li arriba per mantenir junt cos i ànima; de fet per qualsevol dels milions d'esforçats sobre la misèria dels quals s'aixeca l'esplendida fàbrica visible de la nostra civilització moderna, la República Irlandesa es convertiria en un mot per conjurar - un lloc de trobada pels desafectes, un asil pels oprimits, un punt de partida pels socialistes entusiastes de la causa de la llibertat humana.\nAquesta vinculació entre les nostres aspiracions nacionals i les esperances dels homes i les dones que han aixecat el penó de la revolta contra aquest sistema capitalista i latifundista, del que l'Imperi Britànic n'és l'exponent més agressiu i el defensor més decidit, no hauria de ser, de totes totes, un element de discòrdia dins les files dels nacionalistes més seriosos, hauria de posar-nos en contacte amb els reservoris frescos de força física i moral suficients per portar la causa d'Irlanda cap a una posició més senyera que la que mai ha ocupat d'ençà els temps de Benburb.\nAlgú podria dir que l'ideal d'una república socialista, que impliqués, com ho fa, una revolució política i econòmica de ben segur allunyaria de nosaltres el recolzament de l'aristocràcia i de la classe mitjana, als quals els atemoriria la pèrdua de les seves propietats i privilegis.\nQuè vol dir aquesta objecció? Què cal que ens conciliam amb les classes privilegiades d'Irlanda!\nPerò només podreu desarmar la seva hostilitat assegurant-los que en una-Irlanda-lliure els seus 'privilegis' no es veuran afectats. És a dir, cal que els garantiu que quan Irlanda sigui lliure de la dominació estrangera, els soldats verds irlandesos custodiaran els beneficis fraudulents del capitalista i del terratinent lluny de 'les magres mans dels pobres' tant implacablement i efectiva com ho fan ara els emissaris escarlates d'Anglaterra.\nÚnicament sota aquesta base s'hi us uniran les classes. Esperau que les masses lluitin per aquest ideal?\nQuan parlau d'alliberar Irlanda, només us referiu als elements químics que composen el sòl d'Irlanda? O us referiu al poble irlandès? Si us referiu a aquest darrer, de què proposau alliberar-los? De la dominació anglesa?\nPerò tots els sistemes d'administració política o de maquinària governamental no són més que el reflexe de les formes econòmiques hi ha a sota.\nLa dominació anglesa a Irlanda no és res més que el símbol del fet que els conqueridors anglesos en el passat imposaren en aquest país un sistema de propietat basat en l'expoli, el frau i l'assassinat: això, com l'actual exercici dels 'drets de propietat' originats llavors, implica la pràctica continuada d'un expoli i frau legalitzats, i la dominació anglesa s'esdevé com la forma més adeqüada de govern per a protegir aquest expoli, i un exèrcit anglès resulta ser l'eina més adient per la qual executar l'assassinat judicial quan les ports de les classes propietàries ho exigesquen.\nEl socialista que destruiria de socarrel tot aquest sistema brutalment materialista de civilització, que com la llengua anglesa hem adoptat com a propi, és, tal i com ho veig, un enemic per la dominació i la tutela angleses, més mortífer que el pensador superficial que s'imagina que és possible reconciliar la llibertat irlandesa amb aquestes formes insidiosesi alhora desastroses de subjecció econòmica - la tirania dels terratinents, el frau capitalista i la bruta usura; fruits verinosos de la conquesta normanda, la dolentíssima trinitat, de la qual Strongbow i Diarmuid MacMurchadha - un lladre normand i un traïdor irlandès - en foren els primers precursors i apòstols.\nSi bandejau l'exèrcit anglès demà i hissau la bandera verda sobre el castell de Dublin, a no ser que començau a organitzar la república socialista els vostres esforços seran debades.\nAnglaterra encara us governaria. Us governaria a través dels seus capitalistes, a través dels seus terratinents, a través dels seus financers, a través de tota la xarxa d'institucions individualistes i mercantilistes que ha plantat en aquest país i regat amb les llàgrimes de les nostres mares i la sang dels nostre màrtirs.\nAnglaterra encara us governaria fins a ensorrar-vos, fins i tot encara que els vostres llavis ofereixin un homenatge hipòcrita a l'urna d'aquella llibertat a la que hauríeu traït.\nEl nacionalisme sense socialisme - sense una reorganització de la societat sobre la base d'una forma superior i més desenvolupada d'aquella propietat comuna que jeia sota l'estructura social de l'antiga Erin - només és una recreació nacional.\nUna acció així no seria ni honorable ni factible. Cal que mai no oblidau que no arriba al cel qui marxa al costat del diable. Cal que proclamem obertament la nostra fe: la lògica dels fets és amb nosaltres.\nper XX\t 01 set 2011\nX, això significaria fer autocrítica, i em sembla que l'MDT tendeix a no equivocar-se mai, fins i tot quan la realitat els desmenteix. Que d'altra banda acostuma a ser sovint.


El llibre més llegit a la biblioteca de l'ONU és ben significatiu\nEl món rep el 2016\tEl món rep el 2016\nQuants estats hi ha l'1 de gener de 2016?\tQuants estats hi ha l'1 de gener de 2016?\nA Madagascar no hi ha pingüins: bandits i assaltadors de camins (capítol 7)\tA Madagascar no hi ha pingüins: bandits i assaltadors de camins (capítol 7)\nControlat l'incendi en el gratacel de Dubai\tControlat l'incendi en el gratacel de Dubai\nDiomedes: dues illes a tocar, però separades per vint-i-una hora i el teló d'acer\tDiomedes: dues illes a tocar, però separades per vint-i-una hora i el teló d'acer\nA Madagascar no hi ha pingüins: els nens, 'souvenir' sexual (capítol 6)\tA Madagascar no hi ha pingüins: els nens, 'souvenir' sexual (capítol 6)\nRosa Díez, en excedència des de 1983, demana la jubilació anticipada com a funcionària\tRosa Díez, en excedència des de 1983, demana la jubilació anticipada com a funcionària\nA Madagascar no hi ha pingüins: ballant amb els morts (capítol 5)\tA Madagascar no hi ha pingüins: ballant amb els morts (capítol 5)\nA Madagascar no hi ha pingüins: l'illa del tresor (capítol 4)\tA Madagascar no hi ha pingüins: l'illa del tresor (capítol 4)\nA Madagascar no hi ha pingüins: el miracle d'Akamasoa (capítol 3)\tA Madagascar no hi ha pingüins: el miracle d'Akamasoa (capítol 3)\nEl llibre més llegit a la biblioteca de l’ONU és ben significatiu\nÉs un volum sobre la immunitat internacional dels caps d'estat\nDins la seu central de les Nacions Unides a Nova York, com és lògic, hi ha una gran biblioteca especialitzada en política i dret internacional, que porta el nom de l’ex-secretari general Dag Hammarskjöld. Cada any aquesta biblioteca, que és al servei dels diplomàtics i dels treballadors de la institució, fa públic quin és el volum que més consultes ha rebut. Enguany ha sorprès granment que el llibre més consultat fos un tractat sobre la immunitat dels caps d’estat en cas de persecució judicial internacional.\n— UN Library (@UNLibrary) 31 desembre, 2015\nÉs una tesi escrita per Ramona Pedretti que explica les dues vies que poden fer servir els caps d’estat en actiu si volen estalviar-se de ser processats per institucions estrangeres o internacionals. Malgrat que hom ho ha demanat, la biblioteca no ha volgut fer públic quines delegacions havien sol·licitat la lectura del llibre.


Cultura promou l’accessibilitat i la inclusió social amb els programes de Lectura Fàcil - Diari de la Discapacitat\nIniciDiscapacitatCultura promou l’accessibilitat i la inclusió social amb els programes de Lectura...\nCultura promou l’accessibilitat i la inclusió social amb els programes de Lectura Fàcil\nLa directora general de Creació, Acció Territorial i Biblioteques del Departament de Cultura, Àngels Ponsa, va assistir ahir a la inauguració de la 7a Trobada de Lectura Fàcil celebrada a l’Espai Francesca Bonnemaison de Barcelona.\nPonsa va recordar la importància de les iniciatives que promouen l’accessibilitat i la inclusió social així com el paper en matèria de foment de les mateixes a través dels programes de Lectura Fàcil que desenvolupa la direcció que dirigeix.\nA Catalunya, les biblioteques públiques organitzen aproximadament 230 clubs de Lectura Fàcil, pràcticament la meitat dels 500 que hi ha a l’Estat espanyol. La CEPSE (Central de Préstec) és el centre dipositari de fons bibliogràfic de Lectura Fàcil a Catalunya i posa a la disposició de les biblioteques 220 lots i un total de 4.500 documents. Aquest fons conté pràcticament tot el que està disponible al mercat en català i castellà. De fet, els volums de lectura fàcil són un dels seus principals productes amb una rotació d’un 180% en préstecs.\nDurant la 7a Trobada de Lectura Fàcil s’estan duent a terme diferents conferències i taules rodones amb representants d’iniciatives de països com Suècia, Finlàndia, Argentina, Estats Units o Regne Unit. Molts països i molts idiomes amb un denominador comú: la lectura fàcil i el llenguatge planer.\nEntre les persones que hi participen estan el cap del Servei de Biblioteques, Josep Vives, Heidi Carlsson, bibliotecària i membre de la secció de l’IFLA «Library Services to People with Special Needs» (Suècia); Irene Gálvez, directora de la Biblioteca Central de Cornellà i membre del projecte Biblioteques inclusives, i la moderadora Laia Vidal, responsable de comunicació de l’Associació Lectura Fàcil. També Toni Cabré, sub-director general de Promoció Cultural de la Generalitat de Catalunya participa en la taula “La cultura a l’abast de tothom” amb Betty Siegel, directora d’accessibilitat del John F. Kennedy Center i membre de Leadership Exchange in Arts and Disability (Estats Units); Mercè Luz, cap del departament de cultura de Fundación ONCE; Teresa Soldevila, membre de la Xarxa museus i accessibilitat, i el moderador Óscar López, periodista cultural.\n7a Trobada de Lectura Fàcil\nArticle anteriorEl COAC i la Fundación Grupo SIFU organitzen conjuntament el concert per la inclusió ‘Música sense barreres’\nArticle següentCelebració conjunta a les terres de Lleida del Dia Internacional de les Persones amb Discapacitat


Els vehicles massa sorollosos ha d'immobilitzar-se! - Revista Saó\nEls vehicles massa sorollosos ha d’immobilitzar-se!\nEl soroll és un contaminant físic que provoca i empitjora problemes de salut, com l’estrés, l’insomni, malalties nervioses, digestives, circulatòries, immunològiques, etc., etc., a tota la població i especialment als nadons, persones majors i malaltes. De fet, l’OMS alerta que el soroll és el segon contaminant ambiental més perjudicial, per darrere sols de la contaminació atmosfèrica, i demana a les administracions públiques que protegisquen la ciutadania de la contaminació acústica.\nI dissortadament les nostres poblacions són massa sorolloses, com és el cas d’Alzira, on el mateix ajuntament reconeix en l’informe “Alzira avança” que durant el dia se superen els límits de soroll en la majoria d’àrees residencials, educatives, sanitàries i culturals, i durant la nit encara més.\nL’origen principal del soroll als nostres carrers són els vehicles trucats o defectuosos, especialment les motos de baixa potència amb tubs d’escapament ressonadors, que són pocs, però quan passen per un carrer a qualsevol hora molesten a tot el barri i s’escolten a un quilòmetre de distància, de manera que no resulta difícil localitzar-los i aplicar-los la llei contra el soroll, amb les multes corresponents i la immobilització si s’escau o reincidixen.\nDes del col·lectiu La Ribera en Bici-Ecologistes en Acció s’han presentat diversos escrits a l’ajuntament denunciant-ho i fa dos anys proposaren que es fera una campanya municipal contra el soroll, primer informativa, després mesuradora i finalment punitiva. No han rebut cap resposta i han insistit demanant que apliquen l’ordenança que fa anys té aprovada aquest municipi, per a acabar amb el soroll intempestiu, molest i malaltís dels vehicles que sobrepassen els dBA permesos. Fins i tot, els ecologistes han gravat i annexat vídeos demostratius perquè els responsables municipals ho pogueren veure directament.\nNo obstant això, ni la policia municipal, ni la regidoria, ni cap membre de l’Ajuntament han fet absolutament res per a controlar ni tan sols les motos amb ressonador, malgrat que també els han informat per on es mouen i reunixen la dotzena de moters més molestos, que per cert arriben a fer carreres i acceleracions superant els 60 i més quilòmetre/h en alguns barris de la ciutat, amb la contaminació, les molèsties i el perill que suposen per als veïns d’aquests barris.\nAixí doncs, farts d’esperar, els ecologistes han presentat una queixa al Síndic de Greuges i ara han encetat una Recollida de Signatures* per a tornar a demanar a l’ajuntament que aplique ja l’Ordenança contra el soroll, com és la seua obligació, i controle definitivament els vehicles sorollosos perquè els veïns puguen viure en pau i saludablement a aquest bell municipi de La Ribera del Xúquer.


Tercera edició de la ClaretBot a Col·legi Claret Barcelona | Claretians de Catalunya\nTercera edició de la ClaretBot a Col·legi Claret Barcelona\nL’Espai Cultura ja ha posat en marxa la tercera edició de la Claretbot, el torneig de robòtica organitzat pel Col·legi Claret Barcelona. Igual que a les anteriors edicions, els alumnes hauran de construir i programar, sense instruccions, un robot que sigui capaç de superar 3 reptes diferents. L’equip que aconsegueixi superar més reptes en el menor temps serà el guanyador.\nLa Claretbot tindrà lloc durant el dia de Portes Obertes del centre, el 3 de Març, de 10.30 a 12.30. Un cop allà, els professors explicaran els objectius a assolir i començarà el torneig. Cada equip, format per grups de 3 o 4 nens i nenes, utilitzarà un kit de robòtica educativa Lego EV3 i un portàtil per dissenyar, muntar i fer anar el seu robot.\nAquest concurs va dirigit a tots els alumnes de 5è i 6è de Primària de l’escola, siguin o no alumnes de l’extraescolar de Tecnologia. A més, aquest any hi ha dos equips convidats de l’escola El Camí de Barcelona.


Deliciosamartha: cinema a la fresca\nM’emprenya molt estar veient una pel·lícula i haver d’estar escoltant les converses o comentaris en veu baixa dels altres. Se suposa que si anem al cinema es per veure la projecció, i no pas per explicar la nostra última aventura, no?\nAixí doncs la idea de veure una pel·lícula a l’aire lliure amb unes 2.000 persones em feia una mica de por.\nLlàstima que “La soledad” dirigida per Jaime Rosales (2007) no ens va entusiasmar, tot i que ha sigut guanyadora de 3 Goyas, però tot el que fa al muntatge d'aquesta activitat estiuenca, la veritat és que no està gens malament.\n“Cinema a la fresca” és una iniciativa de vàries entitats i empreses tant públiques com privades, que té lloc entre el 30 de juny i l’1 d’agost, al costat del castell de Montjuïc, a Barcelona.\nUna esplanada de gespa enorme (el que normalment és el camp de tir amb arc) amb capacitat per a 2.500 persones\nUna pantalla gegant on s’hi projecte el curt i la pel·lícula programats per aquella nit\nGent de totes les edats, de totes les nacionalitats i de tots els colors, asseguts a sobre d’estores de coco proveïts cadascú del seu pícnic particular, com si estiguessin al menjador de casa\nOs ho recomano pel gust de veure una pel·lícula amb la fresqueta de les nits d’estiu (penseu en agafar un jersei).\n- podeu anar-hi amb cotxe. No és molt difícil aparcar i potser teniu 10 minuts a peu des d’on deixeu el cotxe fins al Camp de Tir\n- porteu-vos el pícnic per sopar. Allà hi ha un bar on venen begudes i entrepans, però no és el mateix que sopar com si estiguéssiu a casa\n- recordeu d’agafar un jersei o alguna cosa d’abric, ja que cap al tard fa fresqueta\n- si arribeu relativament d’hora (nosaltres vàrem arribar a les 21.00h) encara trobarem estores de coco força grans per posar a terra i no haver de seure directament sobre la gespa. Són gratuïtes!\n- Però encara haureu d’arribar més d’hora si voleu llogar alguna hamaca, encara que nosaltres ens vàrem portar un coixí doble de casa i ens vàrem espavilar prou bé\n- La pantalla i el so es veuen i s’escolten encara que us col·loqueu lluny. Nosaltres estàvem gairebé al costat del bar que està situat al final de l’esplanada i no vàrem tenir cap problema. És més, jo us ho recomanaria, ja que esteu a prop de les begudes i dels lavabos (que per cert estaven molt nets i hi havia paper!!!)\nDoneu-vos pressa...només queda una setmana de projeccions!!\nPublicado por deliciosa martha en viernes, julio 18, 2008\nLA veritat és que la peli no és molt pallà, certament... Jo tb tenia una persona darrere que retransmetia tot el que passava a la pantalla, potser el seu acompanyant era invident, però em decanto a pensar que el problema el tenia ella...\nFa gracia saber que estaves tb per allí. Nosaltres hi vam anar amb entrepans de xapata (anxoves i tomàquet, pernil i formatge, brie, tapenade, enciam i tomàquet...) i un Bach blanc semidolç.\nA veure si per un altre dia ens posem d'acord el màster en ple per anar-hi ;)


Què és Masturbació Mútua? - Definició de Kinkly - Definició | Gener 2021\nDefinició: què fa Mitjana masturbació mútua?\nLa masturbació mútua és un acte sexual en el qual dues o més persones estimulen manualment els seus propis genitals o els genitals de la seva parella. Alguns actes més comuns emprats durant la masturbació mútua són treballs de mà i digitació. Algunes persones també poden utilitzar joguines com vibradors i mànigues de masturbació. Tant parelles homosexuals com heterosexuals i grups poden participar en una masturbació mútua.\ncornets i toros\nAquesta pràctica s’utilitza sovint abans que una parella se sent emocionalment preparada per mantenir relacions sexuals, però encara vol experimentar l’estimulació sexual junts. La masturbació mútua també es pot utilitzar durant la interpretació prèvia.\nés l’aigua un lubricant\nExplica Kinkly Masturbació mútua\nCom que no hi ha contacte genital durant la masturbació mútua i no s’intercanvien líquids, aquesta pràctica se sol considerar com una forma de sexe segur. Tanmateix, si s’intercanvia el líquid seminal i el líquid vaginal durant la masturbació mútua, això podria conduir a l’embaràs o a infeccions de transmissió sexual. Això pot passar quan un home ejacula després d’estimular-se i després estimula la seva parella femenina.


Gala Pin: “Davant la impunitat que senten algunes empreses amb les seves pràctiques, com a regidora i com a Govern no deixarem de denunciar-les públicament” | Barcelona en Comú\nGala Pin: “Davant la impunitat que senten algunes empreses amb les seves pràctiques, com a regidora i com a Govern no deixarem de denunciar-les públicament”\nLa regidora de Barcelona en Comú, Gala Pin, ha reiterat aquest matí davant el jutge que la seva obligació com a regidora és informar de les situacions que es donen al districte i de la vulneració de drets que pateix el seu veïnat. Pin ha respost així a la querella per injúries i calúmnies que la promotora MKPremium va interposar contra ella fa tot just un any. “Hi ha empreses que senten certa impunitat en les seves pràctiques, que no estan acostumades a que des de l’Ajuntament o les institucions se’ls critiqui la seva forma de fer i la seva voluntat de buidar els barris de veïns amb menys recursos”, ha dit Gala Pin, qui ha afegit que “davant d'aquesta impunitat que habitualment han sentit, els ha molestat aquesta denúncia pública que no deixarem de fer ni jo com a regidora, ni tampoc la resta del govern”.\nSegons la regidora, i agafant declaracions de MK Premium, a aquesta empresa li surt més a compte tenir pisos buits “perquè són més rendibles que quan són edificis que tenen llogaters. Les seves pràctiques estan orientades a buidar els edificis dels veïns”. Per això, com a regidora, la seva obligació és “vetllar pel benestar d’aquests veïns i veïnes”. I encara ha afegit: “Vaig denunciar una situació que estan vivint molts veïns a Ciutat Vella. És intolerable i ens cal un canvi de legislació q impedeixi pràctiques com les que estem vivint”.\nGala Pin va acusar MK Premium de pràctiques abusives i va titllar de “violència immobiliària” les actuacions de la promotora. L’empresa va demanar per la via judicial que la regidora es retractés i li va demanar 3.000 euros d’indemnització pels “greus danys i perjudicis morals”.