La Futbolització PolíTica Del PaíS Valencià\nAcuan untuk afektif by Dasrieny Pratiwi 311 views\nTo be present1 eso by IES - Junta de An... 1008 views\nSustainability - Is It Really Influ... by scottbrooker 838 views\nStres a únava by Blanka Prskavcova 1869 views\ninnoveren_met_big_data_jr_helmus by Jurjen Helmus 223 views\nUnleash the Secret Power of LinkedIn by Wrike 11884 views\nNotícias e política, Tecnologia\nArticle dins el tercer volum de la col·lecció País Valencià s XXI.\n1. La Futbolització Política del País Valencià Els seguidors de futbol saben que com en molts altres esports tota estratègia està marcada pel resultadisme. Si els resultats són bons arriben els títols i amb ells l'adhesió i simpatia dels seguidors. Uns seguidors irracionalment convençuts, sectoritzats i portaveus d'un discurs resultadista, cal guanyar encara que siga de penal i a l'últim minut. En el camp estratègic els clubs de futbol s'apoderen dels atributs de l'altre, fitxant entrenadors, jugadors, fisioterapeutes, secretaris esportius... Pensant que així copien la fórmula de l'èxit del veí. El equips de futbol són capaços de canviar tota la seua estructura, tàctica, jugadors i estadis per buscar un model amb resultats a curt termini que permeta la simbiosi amb els seguidors. Aquests equips sofreixen crisis generacionals, i rarament es preveu aquesta davallada, el club entra en crisi després de bones ratxes mentre veterans jugadors i dirigents intenten mantenir les seues quotes de poder al vestuari o a les juntes directives. Tot símil és només això, un símil. No obstant, fa temps que observem amb preocupació com la societat valenciana i la seua estructura política sofreixen d'una futbolització aguda. Identifiquem cada vegada més electors irracionalment convençuts amb un discurs resultadista, permès per anys de bonança econòmica, emès per un partit, el Partit Popular, que ha assentat un discurs amb altaveus en tots els racons. La resta de formacions polítiques experimenten, busquen fórmules que permeten resultats a curt termini i acaben sovint descartant buscar nous esquemes assentats en discursos i valors estables, intentant assimilar els del partit guanyador, moltes vegades copiant i pegant missatges que intenten convèncer racionalment a una majoria convençuda en base a sentiments gens racionals. Els dirigents d'aquestes formacions parlen de canvi, però responen de forma contradictòria per la pressió que reben dels lobbys del partit en el poder que han originat tabús i complexes que acoten el seu discurs per la por a perdre vots. I aquesta manca de convicció, aquests complexes estructurals impedeixen als seguidors dels equips del canvi il·lusionar-se, marcar-se reptes, identificar-se i involucrar-se en una causa. Entre aquests aficionats, això sí, hi ha representants de la societat civil, entitats i persones, que sí mantenen un discurs estable, més coherent, amb el qual es més senzill identificar-se. De moment, al País Valencià estem en una pre temporada crònica. Quin discurs cal assentar i en quin terrenys de joc? Com mobilitzar i involucrar els electors del canvi? Quines eines tenim i quines s'han de construir? No tot el que es desprèn de la futbolització política al País Valencià és negatiu. La debilitat del discurs resultadista en temps de crisi, l'alt component sentimental dels discursos i una nova generació, la generació de l'ensenyament en valencià, de persones amb idees i ganes de projectar-les poden fer capgirar el marcador tot i l'ampla avantatja que ens separa.\n2. Aquest article pretén incidir sobre algunes condicions de base importants alhora de vertebrar propostes i de generar un gir polític i social al País Valencià. En concret se centra en dos factors importants en la desfutbolització política del país: la necessitat d’una societat civil organitzada que facilite un marc ideològic de progrés i la renovació estratègica i de transmissió de valors dels partits polítics valencians d’esquerres i nacionalistes. Xiulet d’inici: referents d’identificació i terreny de joc En tota societat juguen un paper important referents socials que creen o assenten tendències ideològiques que després són recollides per les formacions polítiques com a propostes que busquen l’adhesió dels ciutadans. Les tendències ideològiques majoritàries solen identificar-se amb aquest ens abstracte anomenat Opinió Pública. S’ha escrit i parlat molt d’aquest concepte. A l’Espiral del Silenci, Elisabeth Noelle- Neumann, reflexiona sobre la creació d’aquesta opinió pública i l’origen de la mateixa. Entre moltes altres qüestions s’apunta al fet social del ser humà, a la por a l’aïllament, i per tant, a la tendència a identificar-se amb l’opinió majoritària. Generalment les persones que detecten que la seua visió és minoritària en un grup tendeixen a expressar les seues opinions de forma més reservada i diluïda, i això, a la vegada, reforça els punts de vista identificats com a majoritaris. On volem arribar amb tot això? Doncs a la visió estratègica que és vital comptar i reforçar els grups de pressió ideològics que expliciten els nostres plantejaments polítics. D’ací la importància dels anomenats think thank i lobbies. Al País Valencià observem com les forces anomenades de progrés tendeixen a canviar postures o a no mostrar la suficient determinació perquè detecten que no els beneficien electoralment. Va passar a la transició, això ens han explicat el nostres pares, però continua passant ara i de forma molt pronunciada. No cal anar lluny en el temps. En aquest any 2009, observem en el principal partit de l’oposició una tendència estratègica a apropar el seu discurs cap a l’anomenat “centre polític”. Conceptes abstractes a banda, es pretén arribar a l’electorat del Partit Popular potenciant un discurs en clau regionalista i mostrant-se ambigus en postures com els transvasaments, crítica al model urbanístic valencià, la llengua, la denominació territorial i altres. A propòsit d’una reunió recent, vaig tenir l’oportunitat de mantenir una conversació amb l’actual secretari general dels socialistes valencians, Jorge Alarte. Respecte a la seua línia estratègica argumentava que buscava “centralitat”. Ara bé, on està aquesta centralitat? Es tracta d’un concepte immòbil o és possible que aquesta centralitat política viatge en l’eix esquerra-dreta en els diferents moments històrics? Lògicament es tracta d’un concepte abstracte, que es desplaça depenent de l’espectre social en que ens situem. Per exemple, el que al País Valencià identifiquem com a polítiques de centralitat a altre país europeu poden ser identificades com propostes progressistes i a l’inrevés, o inclús el que ara entenem com a centralitat fa vint anys\n3. podia entendre’s com a una postura conservadora. Això, evidentment, no només és aplicable a l’eix polític esquerra-dreta, sinó també a la clivella identitària nacional. Després de 14 anys del govern del Partit Popular observem com situar-se en aquesta “centralitat” política és identificar-se cada vegada més amb polítiques conservadores en un espai identitari regionalista integrat en el café para todos de l’Estat autonòmic. Estan guanyant-nos el marc ideològic, o en termes futbolístics, ens marquen les mesures del terreny de joc. Aquesta cerca d’espai polític no només afecta al principal partit de l’oposició, també a altres. O veiem, per exemple, en el Bloc Nacionalista Valencià i el seu continu debat identitari i en la seua certa indefinició en l’eix esquerra-dreta. És en aquest punt on és vital comptar amb elements d’identificació que contraresten aquest viatge conceptual cap a la l’espai identitari regionalista i les polítiques conservadores. Es tracta de donar visibilitat i potenciar el moviments socials i referents valencians per a que projecten valors propis d’un país de progrés amb identitat pròpia. Aquests referents socials han de tenir la mirada fixada en el País Valencià i deuen ser de base, anar de baix a dalt. Des de la transició fins fa uns pocs anys hem observat moviment cívics interessants al País, però sovint han caigut en l’elitisme cultural desentenent-se de referents valencians populars, promocionant un peculiar autodí valencià. És important doncs que els nostres polítics tinguen clar el teixit associatiu i el potencien des de les administracions locals, també des de les estatals. Ho han de fer encara que no s’identifiquen plenament en els seus posicionaments. Aquestes entitats i grups de pressió demanaran lògicament el màxim al que s’aspira, donat que no han d’afrontar la responsabilitat derivada del poder polític, però contribuiran en estirar el mapa ideològic valencià cap a postures de progrés. Serà aleshores quan inclús des de la “centralitat” es podran realitzar polítiques de progrés. A l’actualitat, manca més suport a les entitats ja existents. Tot i que aquestes superen en nivells de mobilització als grups de pressió conservadors, aquests darrers aconsegueixen més pes mediàtic i afecten en major mesura a la composició de l’opinió pública. Al País Valencià existeixen ja potents moviments socials que alimenten el debat i funcionen de referents ideològics. D’ací ha de partir el canvi. Ens referim, per exemple, a l’Escola Valenciana, capaç de mobilitzar milers de persones i de crear un clima d’opinió favorable a l’ús social i educatiu de la llengua amb un discurs que supera l’estèril debat secessionista i que fuig de l’habitual joc del piròman i el bomber. Una dada: aquesta entitat organitza cada any la meitat de les seues Trobades en municipis governats pel PP. Podem detectar també diferents moviments que han anat sorgint i que amb més suport podrien ser un altaveu important en la configuració d’aquest espai polític: el fenomen de la música en valencià, la Plataforma en Defensa de l’Ensenyament Públic, la Mesa per\n4. l’Ensenyament del Valencià, Ca Revolta, el col·lectiu Lamda...Es tracta, en molts casos, de moviment de baix cap a dalt, a l’inversa que els grans grups de pressió reconeguts, creats per les elits per incidir en les masses. Per tant, ens cal una tasca de teixir vincles entres aquestes entitats, alhora que potenciar per part dels partits polític anomenats de progrés un suport econòmic i institucional a les mateixes. En aquest marc, cal treballar l’intercanvi d’estratègies així com potenciar l’accés a les TIC d’aquestes per augmentar la influència i efectivitat d’aquests grups de pressió. Partits, estratègies i valors La tasca anterior representa un viatge a llarg termini, cal un treball constant i estable de la societat civil, partits i institucions. Ara bé, en el marc estrictament del partits polítics quines són les perspectives de futur? Les perspectives actuals de qualsevol canvi passen necessàriament per una recuperació notable del PSPV-PSOE i per la vertebració d’una tercera força política, amb el BNV al seu capdavant. Més que una suma de partits cal que un sector de la societat civil s’implique en aquesta aposta, donant-li un esquema de moviment social i atorgant-li una credibilitat que ha quedat malmesa després de l’experiment del Compromís pel País Valencià. Un estratègia clara del que és una campanya grassroot, a ras de terra, de la qual hem d’aprendre dels referents estadounidencs ja existents. Caldrà estudiar com s’articula la relació electoral entre un partit polític i un conjunt de persones independents representatives de la societat civil. No obstant, aquest serà un tema que caldrà estudiar amb deteniment. Més enllà de les opcions electorals, aquestes forces de progrés i de país hauran de començar un intens treball en l’elaboració d’estratègies per arribar al seu electorat. En primer lloc caldrà reconstruir el discurs de cada opció política, i hauria de ser una discurs a llarg termini, estable. Al voltant d’aquest discurs caldran líders amb un relat potent i coherent. El treball ben fet en aquesta darrers camps implicarà defensar els plantejaments de partit amb convicció, factor que ha brillat per la seua absència en aquests darrers anys. La futbolització política del País Valencià ha afectat greument a aquestes opcions polítiques, arrastrades a canviar de plantejaments, a treballar a curt termini, a mostrar en definitiva una manca d’estabilitat de plantejaments que ha transcendit a l’electorat. Aquest camp, el del discurs i el relat, el deixarem a altres articulistes d’aquest recull especialitzats en aquests temes. Deixant les estratègies a banda, cal fer una reflexió obligada: qualsevol opció política deu assentar-se en uns valors estables i totes les seues propostes deuen partir d’aquests valors. La frase potser sembla massa evident, però en els darrers 14 anys no s’ha aconseguit identificar les nostres opcions electorals amb uns valors concrets. S’ha comprovat que l’efectivitat d’empatia amb els ciutadans d’aquelles propostes concretes\n5. vinculades explícitament a valors és molt superior. Una persona pot ser més o menys indiferent a una proposta tangible d’un partit polític però no ho és als valors que representa. Exemples hi ha molts, un dels més clars, el de Ronald Reagan, que amb propostes que no tenien el recolzament massiu de la societat nord-americana va guanyar les eleccions pels valors genèrics que representaven. Els casos no són extrapolables, però la projecció de valors si que ho és. Posats a demanar, i encara que sone a tòpic, l’honradesa política i la radicalitat democràtica han de ser la font de la qual broten aquests valors. Aquesta evolució deu anar estretament lligada a una política d’adopció de les noves tecnologies de la informació, anomenades 2.0, com a eina principal d’obertura dels partits cap a la societat, oferint transparència i potenciant la participació ciutadana. És precisament en aquests punt on podem començar a marcar diferències amb el model actual: per nosaltres no és suficient guanyar de penal injust a l’últim minut. Representem l’esforç diari i el rigor de la tasca dels nostres pares i mares, que des de fa més de 25 anys treballen a les escoles, institucions i altres àmbits mantenint viva la flama tot i la constant indefinició dels nostres polítics.\nAcuan untuk afektif\nTo be present1 eso


El bloc de les piles: 2014-04-20\nELS JASPS TAMBÉ CUINEN (2a part)\nI com ja dèiem al passat article dels Jasps també cuinen (1a part) qui diu que el jovent no valora la bona cuina, no cuina i no sap cuinar? A la primera part vam veure que hi havia receptes molt elaborades i de cert nivell culinari.\nEn aquesta segona part veiem que de joves quant a nivell culinari n'hi ha de tres tipus:\n1) Els que no saben cuinar, però sobreviuen a base de plats senzills i de fàcil elaborar.\n2) Els qui no són uns cracs cuinant, però què posant-hi atenció i esforç i seguint receptes de familiars, amics i receptaris varis poden elaborar deliciosos menjars.\n3) I els que sí que en saben, que utilitzen receptes pròpies o variacions d'altres receptes, que a vegades també fan servir el receptari i que pràcticament sempre tot els hi queda la mar de bo.\nSigui com sigui, la qüestió és que els Jasps de gana no en passen i que això del nivell culinari està sobrevalorat i cal anar al que és pràctic. Avui la Sílvia, el Ramon, l'Emma i el Carles comparteixen amb nosaltres algunes de les seves receptes. A quin perfil de jove cuiner respondran?\nMAGDALENETES DE BACÓ I FORMATGE\n80 g. de bacó tallat ben petit\n30 g. de llet\n10 g. llevat químic\n40 g. de mantega fosa\nBatre els ous i la llet. Afegir la farina, la mantega i el llevat.\nPosar ho en un bol I afegir el bacon I el formatge remenant amb una espatula, queda una massa espesa.\nAmb una cullera o una mànega pastissera posar la massa en motlles de magdalena petits o mitjans, omplint-ne només la meitat.\nPosar ho al forn de 10 a 15 minuts.\nESPAGUETIS A LA CARBONARA AMB UN TOC DE CARBASSÓ\nRamon Segura Berenguer _ Ramonet\nespaguetis o tallarines, indiferent\nEn un olla anar bullint els espaguetis, mentre que en una paella es comença a sofregir la ceba amb els carbassó tallat a dauets no massa grans. Afegir-hi un polssim de sal per tal de que la ceba tregui el suc.\nQuan tant el carbassó com la ceba comencen a trencar de color, però no estan del tot cuits, afegir-hi el bacó amb una mica de pebre, orenga, sal, nou moscada ratllada i remenar-ho. Esperar que s’acabi de coure, amb 3-5 minuts serà suficient.\nPassats 3 minuts, afegir-hi la crema de llet i el parmesà ratllat, i remenar-ho fins que quedi tot ben pres.\nEscórrer els espaguetis i col·locar-los en la mateixa olla i tirar-hi el sofregit de la paella. Afegir-hi un rovell d’ou i remenar-ho ben remenat.\nPrendre el plat amb un bon vi blanc dolç i ben fresquet, que és com li agrada al Ramonet.\nPreparant el sofregit\nAfegint-hi el bacó\nBoníssims també acompanyats d'una cerveseta!\nPATATES FARCIDES DE CALÇOTS I BOTIFARRA NEGRA AMB ROMESCO\nEmma Ponce de León\nla part blanca de vuit calçots\nPrimer de tot, preparar les patates per fer-les a la papillot tot coent-les al forn a 180º fins que clavant-hi una broqueta de fusta es vegi que són toves. Un cop estiguin, reservar-les.\nA part, en una paella gran, posar un raig d'oli d'oliva, fregir a foc moderat els calçots tallats a rodanxes, salpebrats, i quan siguin cuits, reservar-los.\nUn cop fredes les patates, desembolicar-les i tallar-les per la meitat (per la part llarga).\nTot seguit, buidar les patates i deixar-les damunt la safata per posar al forn.\nEn una cassola de terrissa, posar la meitat de la polpa de les patates, els calçots fregits i la botifarra negra esparracada sense pell.\nCoure-ho tot plegat a foc moderat, uns deu minuts, i reservar-ho novament.\nSeguidament passar-ho tot plegat per la trinxadora, i ja es poden anar farcint les patates.\nA continuació cobrir les patates pel damunt amb una capa fina de romesco, espolsar-les amb formatge ratllat i gratirnar-les al forn a 180º fins que el formatge quedi rosset. I ja es poden servir a taula!\nCUA DE MICO\no PLÀTAN GELAT AMB XOCOLATA I NOUS\nCarles Masip Cadens_ Litus\nPelar els plàtans i partir-los en dos o tres trossos.\nPunxar-los amb una broqueta i col·locar-los al congelador. Recomanable tenir-los unes quatre hores al congelador.\nPoc abans de retirar els plàtans del congelador, fondre la xocolata al bany maria, o bé al microones i pelar les nous i fer-les a bocins.\nPassades les quatre hores, treure els plàtans del congelador i banyar-los amb la xocolata i arrebossar-los amb les nous.\nPosar els plàtans banyats de xocolata i nous drets, en un got o utensili on s'hi pugui posar la broqueta, i deixar-ho una mica més al congelador fins que la xocolata s'endureixi.\nRetirar els plàtans del congelador una estona abans de menjar-se.\nPodeu veure un dels espots publicitaris al següent enllaç:http://www.youtube.com/watch?v=_gpfEC0rKFY.


Entra en vigor l’obligació de dur rodes de neu o cadenes - Altaveu el diari digital d'Andorra\nEntra en vigor l’obligació de dur rodes de neu o cadenes\nDes del primer de novembre i fins al 15 de maig cal anar previngut per un cas de trobar-se amb una nevada\n01/11/2021 (19:20 CET)\nUna roda de neu. mobilitat\nDes d’aquest primer de novembre és obligatori dur el cotxe degudament equipat per si mai hi ha una nevada. D’aquesta manera, i fins al 15 de maig, cal portar obligatòriament rodes de neu o al maleter degudament en condicions de ser usades unes cadenes.\nL’obligació ja fa unes quantes temporades hivernals que és vigent i ara queda clarament especificat en el marc del Codi de circulació en vigor des del 2 de setembre. No dur els equipaments esmentats, fins i tot en cas que no nevi però sí dins el període temporal esmentat, pot ser degudament sancionat.


Llegeix la carta en què Manuel explica al pontífex els abusos que va patir el seu fill i li demana que es disculpi i obri una comissió d'investigació\nManuel, el pare que va destapar el cas de Joaquín Benítez quan el seu fill l’hi va explicar. MARTA PÉREZ / EFE\nBarcelonaEl pare que va destapar l'escàndol d'abusos sexuals a menors de l'escola Maristes de Sants-les Corts de Barcelona ha enviat una colpidora carta al papa Francesc en què explica què li va passar al seu fill. També demana al Papa que es disculpi, creï una comissió d'investigació sobre l'afer i impulsi una condemna pública. "Que diguin la veritat d'una vegada i deixin de fer patir tant les víctimes com les famílies", exigeix.\n"L'actitud del centre ha estat d'opacitat, reserva, mitges veritats o fins i tot mentides", diu Manuel –que no vol fer públic el seu cognom– a la carta. "El centre assegura que ens va oferir ajuda psicològica" per al noi, continua, "i que els nostres advocats i els seus treballarien junts". "No és cert", afegeix, "ens van tancar la porta a la cara, dues vegades".\nEl pare que va destapar el cas Maristes també explica al papa Francesc la història del seu fill. Tot seguit podeu llegir el seu relat traduït al català:\nEl meu nom és Manuel, sóc el pare d'un exalumne del col·legi de Maristes Sants-les Corts de Barcelona, Espanya, que va patir agressions sexuals continuades per part d'un professor d'aquest centre, Joaquín Benítez.\nVaig denunciar aquests abusos fa poques setmanes, a mitjans del mes de gener, i des de llavors els Mossos d'Esquadra (policia autonòmica de Catalunya) no deixen de rebre noves denúncies per fets similars a la mateixa escola i se n'estan denunciant altres de la mateixa ordre Maristes. El del meu fill no era un cas aïllat. Hi ha moltes víctimes.\nEl cas del meu fill\nEl meu fill va començar secundària el 2007 i va marxar el 2010. Vam mantenir dues reunions amb la cap d'estudis abans de treure'l del col·legi el 2010, amb 15 anys acabats de fer i sense acabar segon d'ESO. La directora va confirmar que patia 'bullying' per part de cinc alumnes, ens va dir que ja havien contactat amb els cinc menors i que poca cosa més podien fer-hi. A la pràctica, ens van convidar a treure'l del col·legi.\nIntentem esquivar la seva interrupció escolar inscrivint-lo en cursos de formació alternatius. Va acabar-ne un de perruqueria, de dos anys. Després va començar a treballar. Però de cop i volta li van flaquejar les forces. Sense entendre què passava, vam veure que es tancava a l'habitació. Pres d'una espiral autodestructiva, va començar a dir-nos que tenia "ganes de morir-se" i que se sentia "un desgraciat". A la meva dona li preguntava per què "l'havia portat a aquest a món". I així cada nit, durant més d'un any.\nFins que la meva dona es va enfadar. El 23 desembre 2013 la seva mare li va dir que no podia tolerar més la seva actitud i que si no li deia què li passava, hauria de fer-lo fora de casa. El meu fill es va tancar a l'habitació. Cap a les 3 de la matinada, li va enviar un WhatsApp:\n-Mama, t'haig d'explicar una cosa.\n-Tu tens secrets amb el papa?\n-No tinc secrets, no em deixis amb l'ai al cor, digues-m'ho.\n-No t'enfadis amb mi, t'haig d'explicar una cosa però no t'enfadis.\n-El professor de gimnàstica va abusar de mi.\nLa meva dona es va aixecar i se'n va anar a la seva habitació. Es van passar la resta de la nit plorant. L'endemà al matí, la meva dona em va explicar que Benítez havia abusat del meu fill des dels 13 als 15 anys. Vaig entrar en còlera i vaig trucar per telèfon al centre. Era Nadal i em va atendre algú de manteniment. Li vaig dir que era una cosa urgent i que havia de parlar amb la direcció del centre. Llavors el meu fill ja tenia 19 anys.\nLa reunió va ser el dia 30 de desembre del 2013, em va atendre la directora del centre. A ella li vaig dir que el meu fill havia patit abusos de Benítez, que el meu fill estava tan enfonsat que no tenia ganes de viure. Va respondre que el senyor Benítez ja no era al centre perquè l'havien acomiadat per abusos a un altre alumne el 2011. Em va dir que l'únic que podia fer era presentar una denúncia. Vaig insistir que el meu fill estava "enfonsat" i que necessitava ajuda. Es va limitar a reiterar que el que havia de fa era posar una denúncia.\nPoc després vam tenir una segona entrevista, amb un germà de la Fundació Champagnat. Va dir exactament el mateix que la directora. L'entrevista va durar escassament 10 minuts. No podíem denunciar mentre el meu fill continués enfonsat. El primer era la seva salut, intentar ajudar-lo, amb psiquiatres i psicòlegs. A principis del 2016, després de comprovar que el meu fill es trobava millor, vaig parlar-hi i li vaig dir que tenia alguna cosa a dins que m'obligava a denunciar Benítez, perquè no fes mal a ningú més. El vaig denunciar el 18 de gener. El meu fill va presentar la seva denúncia deu dies després, el 28 de gener.\nQuan va tornar de la comissaria, em va deixar llegir-la. Vaig descobrir horroritzat que no havia estat un abús ocasional. Benítez l'havia agredit sexualment de manera continuada des que va entrar als Maristes: "Se li va asseure damunt dels genitals fent diversos moviments, arribant a penetrar...", "Es despullava completament i li va realitzar diverses fel·lacions i masturbacions", "va demanar al denunciant que li toqués i li realitzés alguna masturbació", "va haver de falsificar notes per no assistir a les classes de gimnàstica".\nLa carta és més llarga, en total fa sis pàgines, i enumera els altres casos que han esclatat després de la denúncia contra Benítez. Aquí la podeu llegir sencera, amb els noms de la víctima i la seva adreça difuminades per protegir la seva intimitat.\nEls Mossos d'Esquadra han rebut en les últimes setmanes una trentena de denúncies pels abusos sexuals que haurien comès com a mínim set professors i un monitor dels Maristes. De moment hi ha tres causes judicials obertes contra Benítez, un sotsdirector que ha estat apartat del centre de Sants-les Corts i un monitor que ja havia estat detingut al desembre.\n"La societat demana respostes de sa santedat i crec que hi ha d'haver una resposta contundent al mal causat i a l'ocultació del delicte", diu Manuel a la carta. També reclama al Papa que impulsi una comissió d'investigació i una denúncia pública de rebuig a qualsevol delicte sexual als menors i adolescents per part dels Maristes.\n"Ni les víctimes ni els seus familiars, que també pateixen, podem entendre com es poden ocultar uns fets que fan tant de mal. Per què després de tants avisos de pares els Maristes no van actuar?", pregunta el pare en la carta al Vaticà.\nManuel també sol·licita al papa Francesc que els Maristes demanin perdó a les víctimes, que dimiteixin els càrrecs que haurien ocultat abusos als col·legis d'aquesta ordre, que hi hagi reparació per a totes les víctimes "sense excepció" i que diguin "d'una vegada la veritat i deixin de fer patir tant les víctimes com les seves famílies".\nCarta al Papa del pare que va destapar el cas Maristes\ncas Maristes Maristes abusos sexuals abusos a menors Joaquín Benítez Papa Francesc


El mirador del Pedraforca, nou equipament adaptat per a persones amb mobilitat reduïda - FEEC - Federació d'Entitats Excursionistes de Catalunya\nEl mirador del Pedraforca, nou equipament adaptat per a persones amb mobilitat reduïda\nLa Xarxa de Parcs de Catalunya ha construït una rampa de fusta tractada amb pendents suaus preparada per a persones amb mobilitat reduïda a l’accés del mirador del Pedraforca, entre Saldes i Gósol. El mirador està situat a peu de carretera i a deu minuts a peu del refugi Lluís Estasen de la Xarxa de Refugis de la Federació d’Entitats Excursionistes de Catalunya.\nDurant els darrers anys el parc natural està duent a terme un esforç per a poder fer accessibles a persones amb mobilitat reduïda els seus equipaments més emblemàtics i concorreguts, com és el cas del mirador, que és un dels indrets amb més nombre de visitants a l’any.\nL’accés al mirador del Pedraforca s’ha fet possible gràcies a una rampa de fusta tractada, equipada amb uns sòcols inferiors, una barana de seguretat a cada banda i un passamà, i els taulons estan gravats per a que no rellisquin quan estiguin mullats. El pendent longitudinal de la rampa és inferior al 10% i els trams són de menys de 10 m de llargada, per tal que pugui ser accessible per a cadires de rodes sense acompanyant. A més a més, a l’aparcament s’han senyalitzat dues places reservades.


MÓNNATURA PIRINEUS: CENTRE DE FAUNA SALVATGE - Sortir amb nens\nParcs infantils » Parcs d'animals » MÓNNATURA PIRINEUS: CENTRE DE FAUNA SALVATGE\nGaudeix de la natura a les Valls d’Àneu\nUbicat en el bonic paratge de les Valls d’Àneu, al Pallars Sobirà, MónNatura Pirineus disposa d’unes instal·lacions úniques que ens permeten descobrir els atractius dels Pirineus.\nGaudeix de la natura a les Valls d'Àneu\nEls tallers per fer en família\nFauna els Pirineus\nVisita l'edifici bioclimàtic\nAmb aquesta activitat ens endinsarem al planetari del centre on coneixerem la mitologia i astronomia de les principals constel·lacions i podrem posteriorment aprofundir amb una visualització del cel.\nApropa’t al coneixement de les principals cossos celestes visibles a l’hemisferi nord.\nPreu: 16 € activitat sense àpat inclòs / 25 € activitat amb àpat inclòs\nDESCOMPTE: Nens/es fins 2 anys: gratuït ; Nens/es de 3 a 6 anys: 35%; Nens/es de 7 a 11 anys: 20%\nDiumenges a les 10 hores\nDESCOMPTE: Nens/es fins 2 anys: gratuït ; Nens/es de 3 a 6 anys: 35% ; Nens/es de 7 a 11 anys: 20%\nItinerari pels voltants de les Planes de Son per descobrir i conèixer aspectes del medi natural típics dels Pirineus com la vegetació d’alta muntanya i la fauna d’aquest entorn.\nDissabtes a les 16h\nTaller on aprendrem a reconèixer els rastres que ens deixen els animals i crearem una petjada amb l’ajut d’un motlle.\nVisita l’edifici bioclimàtic\nVine a MónNatura Pirineus! A través d’aquesta activitat veurem com l’edifici s’integra en el paisatge, respectant l’entorn i aprofitant els recursos del medi.\nA més, ens aproparem al coneixement de l’edifici i descobrirem el concepte d’arquitectura bioclimàtica i els diferents espais que formen MónNatura Pirineus, com l’observatori astronòmic, l’estació meteorològica, el laboratori, la coberta vegetal, etc.\nFauna dels Pirineus: Visita al Centre de fauna per estar en contacte amb la fauna salvatge dels Pirineus, com el linx, teixons, cabirols...\nViatja per les galàxies: Activitat a l’observatori que permet fer una mirada al cosmos i gaudir d’unes espectaculars vistes de totes les constel·lacions\nDescobreix l’edifici viu: Visita a l’edifici bioclimàtic, per veure com s’integra en el paisatge, respectant l’entorn i aprofitant els recursos del medi.\nRecorregut naturalista: Itinerari d’interpretació naturalista pels voltants de Les Planes de Son per descobrir i conèixer aspectes del medi natural com la vegetació d’alta muntanya, la fauna característica i els seus rastres, etc.\nParcs d'animals, Sortir amb nens a Lleida, Parcs infantils, Sortir amb nens a Catalunya\ngranges d'animals parc d'animals pirineus son alt àneu sortides familiars


VORALMAR MAS D'EN GRAN APARTAMENTS - Altres punts d'interes\nTarragonaés una ciutat del sud de Catalunya, capital de la comarca del Tarragonès i capital de la província de Tarragona. El municipi te una població aproximada de 134.000 habitants, banyada pel\nmediterrani a la costa Daurada, amb una tradició històrica i patrimoni artístic la converteixen en una atracció turística de primer ordre.\nEl seu origen es remunta a l’antiga Tarraco Romana, capital de Hispania Citerior Tarraconensis.\nmotiu pel qual encara conserva notables restes arqueològiques d'aquesta època que han estat declarades Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO.\nSituad al cor de la Costa Daurada, Reus és reconeguda turísticament com a ciutat de compres, així com pel seu patrimoni d’estil modernista i per la seva estreta vinculació amb l’universal arquitecte Antoni Gaudí.\nA finals del segle XIX i principis del XX, es van construir a Reus els grans edificis d'estil modernista, esdevenint, després de Barcelona, la ciutat modernista més important de Catalunya. En l’actualitat, la ciutat compta amb un dels conjunts d’edificis d'estil modernista més importants d’Europa, que es poden descobrir amb la Ruta del Modernisme, un itinerari pels 26 edificis d’aquest estil més destacats de la ciutat , entre els que destaquen especialment les obres del gran arquitecte Lluís Domènech i Montaner, que va construir a Reus l’Institut Pere Mata, la casa Navàs, la Casa Rull i la casa Gasull.\nCiutat de Gaudí, Reus també conserva els indrets més emblemàtics de la infància i joventut de l’arquitecte, que podreu conèixer passejant per la Ruta Gaudí, així com un modern centre\nd’interpretació dedicat exclusivament a la vida i obra del geni, el Gaudí Centre.\nLa Ruta del Cister és una expressió que identifica un territori concret format per les comarques de l'Alt\nCamp, la Conca de Barberà i l'Urgell i els seus 65 municipis.\nA partir de l’enllaç dels tres monestirs, el visitant pot descobrir un territori ric en cultura, patrimoni,\nnatura, vins i caves, festes i tradicions, artesania... www.larutadelcister.info\nEsta declarat Patrimoni Mundial per l’UNESCO. El monestir de Poblet es un dels millors exemples de l’arquitectura religiosa de Catalunya i molt probablement de tota la península.\nVa ser fundat per Ramon Berenguer IV, Comte de Barcelona, qui al va cedir a l’Ordre Cistercenca.\nEls reis d’Aragó el van escollir com panteó reial i es convertí en un dels centres culturals mes destacats de l’època, obtingué especial notorietat la seva biblioteca. Es un conjunt monumental de gran valor, els seus edificis mes rellevants daten dels segles XII al XV. www.poblet.cat\nClaustre Monestir de Stes. Creus\nEsta ubicat a la comarca de l’alt Camp. A prop del riu Gaià.\nEl conjunt es un excel·lent exemple de les influencies arquitectòniques seguides pels monestirs cistercencs. La\nseva construcció es prolonga en el temps entre els segles XII i XVIII. La façana de l’església, romànica del segle XI i te un espectacular ventall gòtic. Es de planta de creu llatina, amb tres naus i cinc capelles. El claustre es gòtic i va ser construït per Jaume II al 1313. Al terra de la Sala Capitular estan esculpides les tombes de diversos Abats del Monestir.\nVista del Monestir de Vallbona de les Monges\nEl Monestir va pertànyer a l’Ordre Cistercenca. Fundat per Ramon Berenguer IV cap el 1173. L’església te planta de\ncreu llatina, amb nau única i coberta de volta de cursaria. Damunt el creuer es troba el cimbori del segle XIII. La capçalera te tres capelles rectangulars. Exteriorment destaca la façana romànica, decorada amb arquivoltes, a el timpà es desenvolupa el relleu de la Verge flanquejada per dos àngels. A l’interior es troben les tombes de Violant, esposa de Jaume I, i de la seva filla Sancha. Al sud de l’església es troba el claustre i les dependencies, entre elles en\ndestaca la Sala Capitular amb planta rectangular. www.monestirvallbona.cat\nConserva un conjunt medieval d’excepcional interès, al que no li falta un recinte emmurallat, que es a mes un dels millors conservats de Catalunya. El seu centre històric esta declarat De d’Interès Cultural. La millor opció per recórrer la vila, es deixar el cotxe fora de les muralles i visitar a peu el seu casc antic. Entre les construccions mes notables, destaca l’església arxiprestal de Santa Maria la Major, gòtica (segles XIV-XVI), amb una portada barroca (segle XVII); l’església de Sant Miquel, de façana romànica (segle XIII) i cos gòtic (segle XIV); i l’església de Sant Marçal, també gòtica (segle XIV).\nEl recinte medieval compte també amb un gran nombre d’edificis civils gòtics, com el Palau Real (segla XIV), el Palau del Castlà (segle XV), les Cases Alenyà (gòtica) i Desdergue (segle XVI), i la casa Josa, d0rigen medieval.\nFora de les muralles cap destacar els edificis gòtics de l’església de Sant Francesc (segle XVI) i el Hospital de Santa Magdalena (segles XIV-XVI). www.montblancmedieval.cat\nVista de l'esglesia i plaça de Prades\nEl poble es troba al centre de les muntanyes de Prades, a 950 m d'altura. La vila, antiga capital del comptat de Prades –vinculat a la casa reial catalana: la reina Margarida de Prades fou muller de Martí I l'Humà.\nPresenta un important conjunt monumental amb la bella i característica pedra rogenca del Triàsic que li ha donat el sobrenom de la vila vermella.\nCal admirar els portals de les muralles, la plaça porticada, la famosa i bella font esfèrica del Renaixement i el basament de les torres.\nPrades és, actualment, un important centre residencial, té una justa anomenada pel seu clima i pel seu paisatge, ja que es troba enmig d'un entorn natural impressionant. De Prades, en són famoses les seves patates, castanyes i mel.\nVista del Castell d'Escornalbou\nMonument documentat ja el 1153. Tant el castell, centre d'una amplia baronia, com l'església de Sant Miquel foren la seu d'una canònica agustiniana fins el 1574. Posteriorment, va passar als franciscans que hi varen romandre fins el 1835. En la primera dècada del s. XX fou adquirit pel Sr. Eduard Toda que el va restaurar i reconstruir lliurement. Allà hi va aplegar interessants col·leccions de gravats, ceràmica i objectes de tota mena, així com una notable biblioteca.\nEls elements més notables del conjunt són l'església romànica (s. XII-XIII), les restes de la sala capitular i del claustre, així com la vivenda del Sr. Toda, curosament restituïda, la visita de la qual ens permetrà observar com era una casa senyorial de principis del 1900. Des dels arcs del claustre i, en especial, des de l'ermita de Santa Bàrbara, situada al cim del conjunt, es pot gaudir d'una de les millors vistes de les comarques de Tarragona. www.muntanyescostadaurada.cat/punts-interes/castell-de-escornalbou\nPARC NATURAL DEL DELTE DE L'EBRE, situat dins la zona que la UNESCO (28 de Maig del 2013), ha declarat l'EBRE nova reserva de la Biosfera.\nLa zona humida més gran de Catalunya és una de les més importants de la regió Mediterrània. La desembocadura del riu que dóna nom al conjunt de les nostres terres constitueix un parc natural de primer ordre amb una incomparable riquesa de flora i fauna que el fan únic i excepcional. Amb una superfície total de 7.736 hectàrees comprèn les comarques del Baix Ebre i el Montsià.\nDins la seva basta extensió s'hi troben les basses de les Olles, el Canal Vell, el Garxal, l'Alfacada, la Platjola, la Tancada i 'Encanyissada; així com les illes de Buda, Sapinya i Sant Antoni; les penínsules de la Punta de la Banya i del Fangar, els erms de Casablanca i els ullals de Baltasar.\nMés de 500 espècies diferents li confereixen un gran potencial pel que fa a la vegetació, on hi destaquen els canyissars, les jonqueres, els eucaliptus i els lligaboscs de riu. No cal però oblidar l'arròs, el llegum estrella de la zona, la producció del qual ocupa grans extensions de terreny deltaic. Pel que fa a la fauna, els ocells tenen una gran importància a la zona on s'hi quantifiquen entre 50.000 i 100.000 exemplars de 300 espècies diferents.\nEl clima humit propicia l'hàbit idoni per a insectes i invertebrats, mentre que els diversos graus de salinitat de l'aigua facilita que s'hi puguin trobar un gran nombre de peixos entre els que destaquen les anguiles, els molls i els reigs, que conviuen amb espècies introduïdes com el silur. Les condicions climàtiques i del terreny, conjuntament amb la seva bellesa natural, permeten al visitant contemplar un gran espectacle on l'aigua del riu i del mar en són els protagonistes principals.\nPriorat i Serralada del Montsant\nUn món de poblets que cap plaga, ni gelada; ni conquesta ni aiguat, n’han minvat la força. Des dels temps en què es visqué en coves, els que construïren marges i espones. Des dels dies en què desemboscaren serres i plantaren\ncosters, els que bastiren ponts, ermites i castells.\nConegueu doncs els homes i dones de la comarca del Priorat que han conreat l’amor a la terra i la vida al camp. I els nouvinguts que s’han vist per sempre més seduïts per la màgia d’un lloc on els àngels pugen escales i la sang té\ngust de vi.


La família de Lorenzo Ramírez dona a l'Ajuntament una obra del pintor per al IV Congrés Magdalener\nEls congressistes rebran una litografia numerada en exclusiva de l’obra com a agraïment a la seua participació.\nMaría Elvira Boix, vídua del pintor castellonenc Lorenzo Ramírez, les seues filles, Ana i Paula, el seu gendre, Pablo Gómez, i el seu net, Daniel Gómez, han donat aquest matí a l’Ajuntament de Castelló una de les darreres obres de l’artista que més vegades ha dut les Festes de la Magdalena a la seua producció pictòrica en les darreres dècades. L’obra s’ha donat a l’Ajuntament acompanyada del document de cessió dels drets de reproducció seriada en exclusiva per al IV Congrés Magdalener, de tal manera que els i les congressistes inscrits que acrediten una assistència mínima a les sessions rebran una reproducció litogràfica numerada. L’alcaldessa, Amparo Marco, ha rebut personalment la donació al seu despatx del Palau Municipal.\nL’obra de Lorenzo Ramírez donada per al IV Congrés Magdalener representa la arribada de la Romeria de les Canyes a l’ermitori de la Magdalena i esdevé tota una síntesi de l’estil de l’autor i de la seua manera de representar la festa castellonenca. L’obra és una pintura en acrílics sobre paper i en ella es poden contemplar les traces gruixudes i enèrgiques de les pintures de Lorenzo, el profund simbolisme dels colors –amb una especial significació del verd i el morat- i l’harmonia de les seus formes. Els romeus, representats per traces molt espontànies, verdes i morades, enfilen la pujada a l’ermita de la Magdalena, molt més definida en un dibuix que tramet un cert contrast entre el vitalisme i la nostàlgia de la tradició renovada.\nL’alcaldessa de la ciutat, acompanyada de la regidora de Festes, Sara Usó, i del gerent del Patronat Municipal de Festes, Vicente Montolío, junt a altres membres del Comité Organitzador del IV Congrés Magdalener, ha agraït molt sincerament la donació en nom de tota la ciutat i, especialment, de la ciutadania més compromesa amb les Festes de la Magdalena i ha assegurat que el nom de Lorenzo Ramírez no caurà en l’oblit a la ciutat de Castelló.


Retorn a la normalitat | Víctor Sancho | Articles | El Punt Avui\nSeguidors de Biden celebrant la victòria als carrers de San Francisco, a Califòrnia EFE.\nCicatritzar les profundes diferències serà complex; la divisió del país en dos és evidentíssima\nTot el món està a la recerca de la “nova normalitat” postpandèmica, però fa l’efecte que els Estats Units estaven buscant, primer, recuperar una altra cosa: una realitat sense el president Donald Trump. Per primera vegada en quatre anys, el president dels EUA no és el centre gravitacional del país. La seva foto no apareix a les portades dels diaris, no hi ha declaracions altisonants sortint de la seva boca, ningú no fa referència a les seves polítiques. És com si el país, des de l’elecció de Joe Biden com a futur president, hagués decidit passar pàgina de forma immediata, deixant-lo com un vestigi del passat.\nSembla que tot ha tornat a ser com era abans de la seva irrupció fulgurant en la política. Quan, dissabte, milers de persones van omplir els carrers de les principals ciutats del país, no ho feien tant per cantar victòria com per celebrar la derrota de Trump, la fi del seu mandat angoixant. Necessitaven un alleujament comunitari.\nL’elecció de Biden és la fi del parèntesi que ha suposat el mandat trumpista, i ho fa de la forma més orgànica que ho podria haver fet: com una continuació natural, com si el país hagués quedat congelat a finals del 2016, a les acaballes de la presidència de Barack Obama. Biden n’era el vicepresident, i ara agafa les regnes.\nL’el·lipsi no ha estat absoluta, no s’ha viscut en un buit tot aquest temps. El país està en diverses crisis alhora. Cicatritzar les profundes diferències serà complex; la divisió en dos és evidentíssima. Però Biden ha deixat clar que una de les seves prioritats és acabar amb tot això, i molts nord-americans s’aferren a aquesta promesa.\nDe moment, tot sembla haver tornat a la normalitat. Els primers discursos de Biden i Harris com a càrrecs electes van ser emotius, empàtics, encoratjadors, positius, realistes. Les frases es construïen sense errades gramaticals, l’oratòria era l’esperada per a polítics de carrera que han de liderar el país.\nFins i tot és possible que Trump, enmig de la seva resistència d’acceptar la fi i la negativa de tot el que li està passant, estigui veient que ja no pinta res en aquest nou món que sembla que s’obre als Estats Units. Tot el cap de setmana de la seva derrota s’ha tancat a la residència presidencial com si fos el seu búnquer, i des d’allà anar veient els últims dies de la seva presidència, l’enfonsament d’un mandat a què li queden una setantena de dies. Només ha sortit un parell de vegades a jugar al golf; la seva activitat a les xarxes socials també s’ha reduït a la mínima expressió.\nLa promesa que tot tornarà a ser “normal” no és garantia de res, i menys amb els reptes majúsculs que els EUA tenen per davant. I només en clau domèstica. No obstant això, el brot d’esperança que s’ha insuflat, unit al sentiment patriòtic inherent i la creença d’una excepcionalitat única, presenta un nou horitzó per a uns nord-americans convençuts que, des del primer minut del govern de Biden, comencen una nova era. Com a mínim aquesta és la idea.\nSigui com sigui, el retorn a la normalitat pot ser tan complet que fins i tot la Casa Blanca tornarà a tenir inquilins canins. Després de quatre anys sense ningú fent lladrucs pels jardins de la residència presidencial, Major i Champ, dos pastors alemanys, es convertiran en els animals de companyia més famosos dels Estats Units.\nEl Punt Avui. Girona 09-11-2020, Pàgina 29\nEl Punt Avui. Nacional 09-11-2020, Pàgina 21


Breda acull la XXVa Vila Gegantera Gironina - Vila de Breda\nBreda acull la XXVa Vila Gegantera Gironina\nConsulta el programa d’actes a: PROGRAMA D’ACTES XXV VILA GEGANTERA GIRONINA\nDissabte 2 serà el dia dels gegantons i capgrossos, amb plantada a la plaça de la Vila, cercavila pel nucli històric del municipi i ball de les colles tant durant el matí com per la tarda. Els nens i nenes del municipi que hagin participat al taller de gegantons que s’està celebrant durant aquest mes de maig podran acompanyar els actes amb les seves pròpies creacions. Complementàriament hi haurà propostes d’oci com inflables per a la mainada o d’un caire més cultural com visites guiades al patrimoni històric bredenc. La jornada acabarà amb un sopar de germanor entre tots els participants al poliesportiu municipal. Diumenge 3 serà el torn dels gegants. El dia començarà amb la plantada dels gegants al carrer Nou, seguit de la inauguració del monument commemoratiu de Vila Gegantera Gironina al poble de Breda. El moment àlgid del cap de setmana serà amb les dues cercaviles simultànies pels carrers del municipi, que s’uniran al pati de l’Escola Montseny on tindrà lloc un ball conjunt amb tots els gegants presents. Els actes acabaran amb un dinar de germanor entre tots els participants al poliesportiu municipal.\nBreda va ser escollida Vila Gegantera Gironina de l’any 2018 a l’assemblea ordinària de la Coordinadora de les Colles Geganteres Gironines celebrada a L’Estartit el gener de 2017. La candidatura, presentada per la colla gegantera de Breda, va vèncer a la votació final a la proposta de Sant Joan de les Abadesses per 8 vots a 7. La Coordinadora de Colles Geganteres de les Comarques Gironines va néixer l’any 1993 amb la voluntat de ser un enllaç entre l’Agrupació de Colles de Geganters de Catalunya i els geganters de les comarques gironines. Aquell mateix any va tenir lloc la primera edició de la Vila Gegantera Gironina, celebrada a Bescanó. Des de llavors s’ha celebrat cada any a excepció del 2007, fins arribar a la xifra rodona de 25 edicions que assolirà enguany.


Jueus Catalans, un joc de miralls - Diari de Girona\nJueus Catalans, un joc de miralls\nanna ferrer 15.04.2019 | 00:08\nJueus Catalans, un joc de miralls Diari de Girona\nLa presència pública jueva a Catalunya durant els segles XIX i XX va ser escassa i poc visible. En comparació amb les comunitats jueves d'altres països europeus, a Catalunya les primeres comunitats jueves contemporànies són tardanes i amb poc pes demogràfic. A més, aquest món jueu català, degut al convuls context polític del moment, va preferir no ser vist i actuar amb la màxima discreció. Tot i aquesta invisibilitat, «lo jueu» va estar present en el debat polític espanyol i català, sent utilitzat sovint per dirimir qüestions de política nacional.\nEntorn aquesta qüestió va girar la conferència Jueus i Catalans: un joc de miralls que va oferir Vicenç Villatoro el passat 28 de març. La conferència forma part del cicle Catalunya i el judaisme: identitats compartides, relacions diverses organitzat per la Càtedra Ferrater Mora de la UdG i l'Institut d'Estudis Nahmànides.\nEl gran debat polític de l'Espanya del segle XIX i XX gira sobre l'adopció o no dels valors de la modernitat. Aquest debat confrontarà la visió del món pròpia de l'Antic Règim, amb una nova visió de la realitat economicista, racionalista i essencialment urbana. Segons Villatoro, en aquest context, es construirà una imatge arquetípica del jueu com l'encarnació màxima dels valors de la modernitat, imatge que serà compartida per les dues visions del món que es confronten, sent menyspreable per uns i magnífica pels altres.\nA finals del segle XIX, els dubtes sobre l'adopció de la modernitat es sobreposen al debat sobre la qüestió catalana. Segons Villatoro, el conservadorisme associarà el catalanisme, qüestionador de la unitat d'Espanya, a la modernitat i el judaisme. L'arquetip català serà ràpidament identificat amb l'arquetip de jueu economicista i cobdiciós, identificació que perdurarà fins a l'actualitat.\nPerò, com viurà el catalanisme aquesta identificació? Segons Villatoro, allò que en origen és una acusació acaba convertint-se en un element virtuós i definidor del propi ideari. Durant el període que va de l'any 1945 al 1967, el filosemitisme català serà explícit. Part de la població catalana viurà l'Holocaust com la màxima expressió del seu turment i la construcció de l'Estat d'Israel com la màxima expressió de ressorgiment en la derrota. Durant aquest període, el catalanisme es voldrà veure reflectit en el judaisme i utilitzarà el debat sobre «lo jueu» per debatre sobre si mateix. Aquest joc de miralls es reproduirà fins l'any 67 quan, fruit de la guerra dels Sis Dies, es produirà un canvi de visió sobre Israel a gran part del món occidental.\nEl proper 25 d'abril, Ferran Sáez oferirà a l'Institut Nahmànides la conferència La fascinació per Israel en la política catalana del segle XX», quarta del cicle.


de desembre 07, 2006\nAvui faré com Microsiervos i els seus recurrents Ara fa un any. Fa exactament un any, vaig llençar al cel cibernétic els meus 12 desitjos pel 2006. És l'hora de fer balanç.\nQue el 2006 sigui l'any de l'Estatut. Efectivament. No creia, però, que s'hauria de pagar un peatge tan alt.\nQue el Pinochet sigui finalment jutjat i condemnat. Res de res. Ni el Diví és capaç d'acabar amb ell i amb el seu cor.\nQue Romano Prodi guanyi les eleccions a Itàlia i Berlusconi sigui només un mal record. Berlusconi?. Em sona, però ara no recordo.\nQue ETA faci el que ha de fer. Malgrat que en els darrers mesos la situació sembla estancada, la treva d'ETA ha estat la gran notícia de l'any.\nQue els EEUU, Rússia i la Xina s'adhereixin a Kyoto. per desgràcia, no ha estat així, malgrat els esforços de l'Al Gore i el seu vídeo (An inconvenient truth) . I, ja que hi som, que la Xina deixi enrera el trist balanç de 3.000 executats el 2005. Amnistía Internacional creu que s'han superat els 4.000 aquest any.\nQue el PP no es cansi d'omplir els carrers de manis (amb nous temes com la l'ocupació militar d'Iraq, la violència de gènere, el canvi climàtic o la fam en el món). El PP o els seus satèl·lits (com els dirigents de l'ATV) continuen ocupant els carrers, però amb menys alegria i intensitat que en el 2005. Per desgràcia, continuen sense adonar-se que sota les llambordes, es troba la sorra de la platja.\nQue el projecte de l'Aliança de les Civilitzacions segueixi el seu camí. Aquesta ha estat probablement la proposta més sensata i constructiva que s'ha articulat en el darrer decenni. Des del març, ja disposa d'un web de referència.\nQue el 2006 sigui el primer any sense "assassinats domèstics". Un mal any per les dones maltractades.\nQue les medecines retrovirals siguin universals i gratuïtes. La SIDA mata més que mai, però ha desaparegut de les agendes internacionals. Potser perquè ara només extermina els pobles més pobres del planeta. [Aprofito per saludar afectuosament la cúpula eclesiàstica, que ajuda al desenvolupament de la malaltia]\nQue Amir Peretz pugui liderar el procés de pau a Israel. Ha plogut molt (sobretot han plogut moltes bombes) des del desembre passat. No hi ha lloc per la pau allà.\nQue Marlango tregui un altre disc, que Richard Donovan escrigui un altre llibre i que Almodóvar acabi Vólver (i que fins i tot els vídeos de la FAES facin un paper digne en el Festival de Cinema de Terror de Sitges). L'únic que ha complert és en Pedro, disparat cap als Òscars.\nI, perdoneu per la nimiesa, que la Unión Deportiva Salamanca pugi a Segona A. I l'any que ve a Primera.\nSis de dotze. Un aprovat justet. Quines són les seves propostes pel 2007?. L'any 007. Llicència per...\nLa meva proposta pel 2007 és que en Donaire sigui diputat al Parlament de Catalunya. He dicho.\n1. Que ens puguem seguir mirant als ulls.\n2. Que no pugi gaire la hipoteca.\n3. Que la salut ens respecti.\n4. Que no s'espatlli el cotxe (la reparació és molt cara...)\n5. Que el meu pare no empitjori.\n6. Que els reis em portin una guitarra acústica amplificada. (m'estic fent gran...)\nSón 6 voluntats simplistes i puerils...\nQue el Salamanca pugi a primera.\nDe les que has dit tu en comento dues:\nLa de Pinochet que em sembla que no ens en surtirem i com ha estat a punt de passar, morirà al llit como tants d'altres. Els no creients no tindrem ni el consol de pensar que s'estarà cremant a les calderes d'en Pere Botero.\nAmbs els xinesos s'hauria de fer alguna cosa a nivell europeu, parar-lis els peus tant en temes de drets humans (ni tan sols els hi quadren els números d'òrgans per transplantaments i de donants) sino a nivell econòmic. No pot ser que Europa els hi posi tan fàcil per a carregar-se tot el teixit industrial europeu en tots els sectors.\nJo de desitjos, a nivell personal, amb una bona salut per mi i tots els que m'envolten em conformo. A nivell general no seré ambiciosa i amb que el procés de pau tiri endavant em conformaria també.\n1. Que Galardon sigui designat candidat del PP\n2. Que Duran sigui designat candidat de CiU\n3. Que Bargalló sigui designat candidat d'ERC\n4. Que Donaire sigui designat candidat del PSC\n5. Que la Segolene guanyi\n6. Que D'Alema sigui designat candidat de l'Unione\n7. Que els demòcrates tornin a proposar l'Al Gore\n8. Que el nou presidenciable rus sigui un txetxé\n9. Que en Patxi López guanyi a Euskadi\n10. I, en definitiva, que es canviïn els polítics actuals per uns de més bons\nRàdio Macuto diu que al final sí que entra de diputat. És veritat?


CCOO condemna l'accident laboral mortal d'un repartidor de Glovo i l'extrema precarietat amb què realitza la seva feina aquest col·lectiu\nProduït ahir diumenge, 26 de maig, a Barcelona\nEn relació amb l’accident laboral d’ahir diumenge en què va perdre la vida un repartidor de Glovo, CCOO de Catalunya vol expressar el seu condol a la família i amistats del treballador mort, atropellat per un camió al centre de Barcelona.\nAquest no és un accident mortal in missio més, ja que ha estat produït, molt probablement, per la tornada a mètodes de producció del passat, en aquest cas, basats en l’externalització del servei a través de la figura del fals autònom.\nUna organització del treball originada en la falta de reconeixement de la relació laboral i el treball “a preu fet” (la persona treballadora només cobra si hi ha comandes i no és qui posa preu al seu servei ni pot decidir en quines condicions el duu a terme) són font de la més absoluta precarietat, que, sens dubte, afavoreix els accidents de treball i ocasiona danys a la salut.\nCCOO ha situat des de fa temps al centre de la seva acció sindical la denúncia i la lluita contra el model de treball precarizador d’aquestes plataformes digitals, mal anomenades economia col·laborativa, obtenint resolucions favorables per part de la Inspecció de Treball, i també a través de la negociació col·lectiva, aconseguint incloure els repartidors d’aquestes plataformes en l’Acord laboral estatal d’hostaleria (ALEH) amb una categoria professional.\nD’aquesta manera, els repartidors abandonen als “llimbs legals” en el qual es trobaven i passen a ser considerats personal laboral del sector d’hostaleria.\nEn espera de com es desenvoluparà l’aplicació de la directiva europea que regula uns drets mínims per a aquests treballadors i treballadores, CCOO continuarà treballant perquè la seva categoria professional, el seu salari i les seves funcions siguin regulats segons els convenis sectorials que els corresponguin.\nCCOO recorda que defensa la laboralitat dels treballadors i treballadores, i, per tant, exigeix que no sigui tractat com un accident de trànsit, sinó com un accident de treball, i que la ITSS hi actuï. Des del sindicat denunciem la precarietat que pateix el col·lectiu dels riders, des de la seva gènesi, i demanem la laboralització de les persones, l'aplicació del conveni col·lectiu i el calendari laboral, a la vegada que exigim la vigilància de la salut i la protecció social.


ramon iglesias 16.06.2019 | 06:00\nDissabte Bramon i Portbou\nPassejo per la rambla de Portbou. Faig números i resulta que l'enderroc de la caserna de la Guàrdia Civil ha complert quatre anys. I tot continua igual de deixat. És una vergonya. Suposo que Albert Bramon, l'home de l'Estat a Girona, té molta feina com per dedicar-se a treballar per resoldre aquesta irresponsabilitat que converteix el centre de Portbou en una mena de raval d'Istanbul. Han deixat un cràter que fan servir de pàrquing privat els guàrdies i els seus familiars, però el pitjor del cas és que han deixat al descobert la caserna auxiliar que hi havia al darrere, d'arquitectura franquista i de lletjor supina, que contribueix de forma decisiva a la imatge esguerrada que té el poble.\nSi intentes admirar la bella església de Santa Maria des de la rambla, et trobes pel mig aquest edifici «uralític», taronja i mig ruïnós, alçat damunt d'un petit altiplà.\nEstaria bé que el garrotxí Bramon treballi perquè s'enderroqui i cedeixin al poble tot aquest immens espai com a compensació pel maltractament reiterat que ha rebut Portbou per part de l'Estat des de la supressió de fronteres. Seria interessant demostrar que un subdelegat del Govern estatal serveix per alguna cosa, com quan ho era Francesc Francisco-Busquets.\nDiumenge creixement infinit\nEl creixement infinit és un plantejament teòric que només es pot aplicar a l'univers, sobretot perquè no en sabem res (de l'univers). A la terra és impossible, per molt que, com a espècie depredadora que som, ens pensem que podem créixer infinitament sense pagar les conseqüències.\nSortosament la consciència avança. En el passat, es fa difícil imaginar una manifestació de dues-centes persones davant de l'Ajuntament de Lloret de Mar per evitar la prolongació de la carretera C-32 fins al municipi, arrasant boscos i paratges de Blanes i de Lloret. I en definitiva, per què? Lloret ja fa anys que està saturat i desbordat. No li cal que arribi més gent.\nDilluns Cap independència\nVa haver-hi un temps que es va prohibir la paraula i el concepte «independència», fins el punt que tot un Tribunal Constitucional va impedir que un remot i menut poble de dos nuclis (Medinyà i Sant Julià de Ramis) s'independitzessin un de l'altre perquè res tenen a veure perquè fins i tot estan a quilòmetres de distància.\nAra, els partits que entren dissabte a l'Ajuntament, anuncien que tornaran a intentar-ho. Tant de bo m'equivoqui, però encara que avui en dia Enric Millo estigui en el seu Waterloo andalús, el trastorn obsessiu contra res que representi una independència, transcendeix al subaltern andalús d'afers exteriors.\nSi poguessin prohibirien els anuncis d'Ikea.\nDimarts Emergència nacional\n«L'emergència nacional és que Quim Torra deixi la presidència de Catalunya», m'explica el que ha estat un rellevant polític independentista. Considera que cada dia és més clamorosa la necessitat de posar una altra persona al capdavant del Govern català, fins i tot abans de fer eleccions després de la sentència dels presos polítics, per recuperar la destruïda credibilitat, ja sigui per mèrits propis del president, als quals cal sumar l'acarnissada i l'obscena campanya de desprestigi que ha patit.\nLa figura de Torra és irrecuperable. El millor per a ell i per al país és situar a la plaça Sant Jaume algú que sigui capaç de tornar el prestigi a la institució.\nDimecres despertar la consciència\nAvui fa 25 anys, dia d'eleccions europees, em vaig passar el dia a Palamós amb els corresponsals de diaris de Barcelona Elianne Ros i Toni F. Sandoval. Hi érem per cobrir un referèndum inèdit fins aquell moment i que, posteriorment, ha continuat essent singular per les al·lèrgies governamentals a acceptar referèndums.\nAquest va ser molt important. Es votava per preservar el paratge de Castell i evitar una urbanització monstruosa de 300 habitatges i un camp de golf. Un 70% de palamosins van votar a favor d'impedir-ho. Va ser un dia d'emocions. Al final de la jornada, Ferran Rodés, un dels propietaris, lamentava molt aquells resultats.\nA contracor, la Generalitat pujolista va actuar amb sentit democràtic, tot i que estàvem en l'època daurada del totxo, de les comissions i que un diari de Barcelona –no endevinareu mai quin– va fer una agressiva campanya contra el referèndum. Clar que els promotors no van perdre res. Són com el casino. Anys després, la Generalitat va haver de pagar una milionada a Castell S.A. A l'alcalde que va convocar el referèndum, Josep Ferrer, li va costar que Pujol el decapités. Recordo perfectament el dia que va anunciar que no optava a la reelecció, en presència del Molt Honorable en un hotel que no recordo el nom, que hi va anar per agrair-li la feina feta, al més pur estil corleonesc.\nEn aquell moment no hi havia consciència que Salvem Castell es convertiria, juntament amb la guerra dels Aiguamolls de l'Empordà, en una icona del proteccionisme a Girona. Ni que significaria el despertar de moltes consciències.\nDijous poliamor primaveral\n«A Figueres només la salva un miracle», em deia una perspicaç observadora de la realitat alt-empordanesa. Fa temps que he comprovat que la política és capaç de tot, menys de fer miracles. I en el cas de Figueres, el pacte poliamorós a quatre, que portarà a l'alcaldia Agnès Lladó, encara fa més difícil aquesta resurrecció.\nEl sistema polític per confeccionar els governs dels nostres ajuntaments permet fer aquests conglomerats, encara que qui queda fora del govern sigui qui ha guanyat, per molta diferència, les eleccions. El cas és que Jordi Masquef no ha estat capaç de trobar les aliances necessàries per formar una majoria i, per tant, el partit que va quedar segon té l'obligació i la responsabilitat d'intentar-ho, encara que una vegada es converteixi en alcaldessa, el primer que haurà de fer Agnès Lladó és contractar un guardaespatlles i no per protegir-se dels rivals, sinó dels propis socis.\nPerò aquest govern no es pot vendre com un pacte republicà, de progrés i de ciutat per treure Figueres de les grapes convergents i bla, bla, bla.\nNo ho pot fer perquè un dels arquitectes d'aquest pacte primaveral del poliamor, el socialista Pere Casellas, també va ser un dels grans arquitectes del pacte que fa anys va fer Santi Vila alcalde, inaugurant el cicle d'aquesta Figueres decadent a qui ara diuen voler salvar gràcies a un nou pacte. Pere Casellas va alçar Santi Vila, després d'haver traït Joan Armangué, l'únic alcalde que va tenir projecte per Figueres.\nDivendres L'ansietat d'en Lluc\nNo he amagat la meva simpatia pel projecte de ciutat de Guanyem Girona i de Lluc Salellas. Una formació que durant les darreres setmanes ha intentat, amb tota la legitimitat democràtica, teixir una alternativa de govern juntament amb ERC i el PSC. No ho ha aconseguit, però, encara avui, juntament amb el PSC, insisteixen en què intentaran, si pot ser dilluns millor que dimarts, una moció de censura.\nAixò no és decorós. És no acceptar la incapacitat de convèncer ERC. Girona no es pot permetre centrar el debat polític en desbancar Madrenas. Sobretot perquè tindran moltes oportunitats per plantejar-ho. Sobretot quan d'aquí uns mesos ERC i JxCat es matin en públic. I sobretot si el PSC-PSOE és capaç de veure la llum i prendre mesures per revertir la repressió del PP i dels jutges.\nNo cal ser un ànsies.


Noticia UPV: La UPV inicia una nova campanya de recollida d'aliments, des d'avui dilluns i fins al pròxim divendres, 23 de maig, a la Casa de l'Alumne.Col·labora, la teua ajuda és necessària | Universitat Politècnica de València\nLa UPV inicia una nova campanya de recollida d'aliments, des d'avui dilluns i fins al pròxim divendres, 23 de maig, a la Casa de l'Alumne.Col·labora, la teua ajuda és necessària\nLa Delegació d'Alumnes de la UPV ha engegat una nova campanya de recollida d'aliments destinada a col·laborar amb el Banc d'Aliments de València\nLa recollida s'ha iniciat avui dilluns i es perllongarà fins al pròxim divendres, 26 de maig. I tot aquell que vulga col·laborar amb aquesta gran causa pot portar les seues donacions al punt d'atenció habilitat a la Casa de l'Alumne, en horari de 9 a 21 hores. Des del Banc d'Aliments, se sol·licita que siguen aliments de primera necessitat i no peribles, preferentment: llet, cacau soluble, cereals i oli.\nCom en anteriors ocasions, la UPV fa una crida a la solidaritat de la comunitat universitària i anima a tots els seus membres a col·laborar en aquesta campanya dirigida a ajudar i dotar les persones més necessitades d'un bé de primera necessitat com és l'aliment.\nEs tracta d'una acció solidària a la qual dóna suport el Vicerectorat de Responsabilitat Social i Cooperació de la Universitat Politècnica de València, a través del conveni signat amb el Banc d'Aliments, amb la finalitat de donar suport a la labor tan important que duu a terme aquesta entitat a favor dels col·lectius més desfavorits de la nostra societat.\nEl Banc d'Aliments és una entitat sense ànim de lucre. Des d'ací es recullen i distribueixen productes bàsics entre els col·lectius més necessitats de la societat. Una institució que s'ha convertit en referent de la solidaritat. En l'actualitat, el Banc d'Aliments de València col·labora amb 152 centres i atén més de 120.000 persones.


Presentació de l’equip de l’Arxiu Capitular (ACL) | Grup d'Arxivers de Lleida\n29 Abril 2009 29 Abril 2009 by arxiucapitular\nPresentació de l’equip de l’Arxiu Capitular (ACL)\nBenvolguts membres del Grup d’Arxivers de Lleida,\nAprofitem l’avinentesa per a presentar-nos oficialment i donar a conèixer la situació en la que es troba actualment l’arxiu capitular de Lleida. Com ja sabeu, la direcció d’aquest arxiu tan a nivell laïc com eclesiàstic, ha canviat força en els darrers anys, i seguirà canviant degut al règim intern propi del funcionament del Capítol de la Catedral, que nombra l’arxiver entre els canonges, normalment persones de molt avançada edat i amb d’altres ocupacions dins de la diòcesis, que ocupen durant poc temps el seu càrrec, cosa que impedeix que es familiaritzin amb la feina que s’ha de desenvolupar a l’arxiu.\nAl llarg de molts anys el canonge arxiver fou Dr. Melchor Bajén, que després de la seva jubilació va ésser substituït per Ms. Josep Martí com a canonge arxiver i per Gemma Escribà com arxivera tècnica. Fa poc més d’un any, Josep Martí es jubilà i el càrrec l’ocupa actualment Ms. Josep Carmelo Moré. Després de la marxa de Gemma Escribà, la direcció tècnica ha desaparegut i les tasques d’administració i representació han recaigut sobre l’equip de treballadores que resta a l’arxiu. Per a que se’n tingui coneixement som les següents:\nAna Carles Sánchez que s’encarrega de l’atenció als investigadors.\nRosana Miró Dellatorre responsable de la biblioteca i de la gestió informàtica interna.\nCarmen Vázquez Torres, encarregada de la descripció i catalogació del fons de pergamins.\nA banda de la tasca que cadascuna tenim, ens encarreguem en conjunt de totes les feines pròpies d’arxiu, que com ja sabeu, en son moltes i molt diverses.\nDes de l’estiu passat s’estan efectuant obres de reforma i ampliació, per les que s’ha suspès temporalment l’atenció als investigadors. Esperem que finalitzin aviat i, aprofitarem la inauguració per a convidar-vos a conèixer les noves instal·lacions i a nosaltres, si és que encara no ens coneixeu.\nAna, Rosana i Carmen\n← Previous Post Reunió del Grup d’Arxivers de Lleida a la Universitat de Lleida\nNext Post → Exposició: L’Arxiu Gavín al Monestir de les Avellanes\nRobert 1 Mai 2009 a les 21:11\nGràcies al vostre escrit puc aclarir alguns dels dubtes que tenia, ja què tenia certa confusió entre l’arxiu capitular i l’arxiu del bisbat.\nPer altra banda també agraeixo la vostra empenta, pel fet d’haver estat les primeres en publicar una entrada al bloc del GALL.


La porta de Tannhaüser: 2010\na 9:49 0 comentaris\nHans Magnus Enzensberger el va escriure l'any 1997. És una petita joia per la qualitat de les seves il·lustracions, per la senzillesa de les explicacions matemàtiques, i ha estat un autèntic bestseller.\nÉs la història d'un noi, en Robert, a qui no agraden gens les matemàtiques. Cada nit té un somni, en què se li apareix el dimoni dels nombres. Li explica curiositats dels nombres, propietats dels nombres, sistemes de numeració, elements geomètrics, combinatòria..., i tot de forma atractiva, la qual cosa fa que en Robert, a mesura que avança la novel·la, tingui més i més ganes d’aprendre matemàtiques.\nDescarrega'l aquí (en castellà).\nEtiquetes: 3r ESO, 4t ESO, Matemàtiques\na 0:29 0 comentaris\nFa milers d'anys, un rar meteorit metàl·lic es va estavellar a 12.000 quilòmetres per hora contra la superfície terrestre a prop del que avui dia és la deshabitada regió fronterera entre Egipte, el Sudan i Líbia. L'impacte d'un bloc de 10 tones de ferro va generar una bola de foc i una columna que va ser visible a més de 1.000 quilòmetres de distància. Va fer un forat de 16 metres de profunditat i 45 d'ample. Al 2008, el cràter va ser descobert durant un estudi en Google Earth. Via 3cat24.\nEtiquetes: 3r ESO, 4t ESO, Astronomia, Geologia\nTal i com us he comentat, en Bill Bryson, amb Una breve historia de casi todo, ens serveix una molt bona compil·lació de la història de la ciència que no deixa de ser un repàs de la vida al planeta i de nosaltres mateixos, quan no una revisió de la trajectòria del propi planeta. Absolutament recomanable. En aquest enllaç el podeu llegir en format electrònic (gratuït).\nEtiquetes: 1r ESO, 2n ESO, 3r ESO, 4t ESO, Biologia, Física, Geologia, Química\nEls sentits també ens enganyen\nAquí us deixo un parell de videos amb il·lusions òptiques. La segona va guanyar el premi Best Illusion of the Year Contest de 2010.\nEtiquetes: 3r ESO, Biologia, Relació i coordinació\nGoogle Earth descobreix l'impacte d'un meteorit a ...


Tram - Rehagirona\nTRANSFERÈNCIA I MOBILITAT\nTram és un dispositiu de mobilitat que combina la transferència de sentat o de peu (elevació), bipedestació i deambulació assistida per tot tipus de pacients. Intuitiu per als cuidadors i perfecte per un entorn de treball segur.\nCompte amb un sistema de suport innovador que assegura al pacient amb una simple sivella. Aquesta simplicitat (sense eslingues) permet a un sol cuidador preparar al pacient ràpidament per a un trasllat segur.\nDisposa d’una bàscula opcional integrada que permet al cuidador pesar al pacient amb facilitat durant la transferència així com l’apoiament suportat durant la deambulació.\nTram puja i baixa. Amb un sol botó integrat en el manillar i la columna d’elevació telescòpica proporciona als pacients seguretat al tenir contacte visual amb el cuidador.\nEls cuidadors poden connectar ràpidament els anells de metall en un dels quatre clips amb codi de color, els clips han sigut codificats per colors per a la identificació ràpida, segura i positiva d’anclatge.\nDisponible en base estàndard i Low-base per a poder accedir a qualsevol lloc. La base estàndard té una altura de potes de 17.5 cm i low-base té una altura de potes de 10 cm per poder accedir als llits més baixos.\nTRAM va ser galardonat amb el premi Medical Design Excellence Award 2013.\nGrua elevadora amb rodes\nSistema de suport innovador\nPer a transferències en posició sentada\nProporciona deambulació assistida\n* Mesura clau: circumferència de pit\n* CIRCUMFERÈNCIA DE PIT 56-152 56-152\nAMPLE TOTAL 70-102 70-102\nDIÀMETRE DE GIRO 127 127\nALTURA DE TERRA A PART SUPERIOR DE LA BASES 17,5 10,5\nALTURA MÍNIMA DE TERRA A AXILA 77 77\nALTURA MÀXIMA DE TERRA A AXILA 193 193\nPES 32 32\nCARGA MÀXIMA 160 160\nRI-K301 TRAM - TRAM Estàndard amb bàscula\nRI-K302 TRAM - TRAM Estàndard\nRI-K321 TRAM - TRAM Low-base amb bàscula\nRI-K322 TRAM - TRAM Low-base\nSuport d’avantbraç Tram\nSuport pèlvic Tram\nBateria extra Tram\nSuport de cuixa Tram\nBloqueig de direcció Tram


Dia Mundial de la Salut 2016: diabetis - Blog COFBBlog COFB\nEstàs aquí: Inici > Notícies farmàcia > Dia Mundial de la Salut 2016: diabetis\nDia Mundial de la Salut 2016: diabetis\nUn dels cartells promocionals de l’OMS per al Dia Mundial de la Salut\nAvui se celebra el Dia Mundial de la Salut. Aquesta edició se centra a augmentar la conscienciació de la societat sobre la diabetis i promoure el desenvolupament de mesures concretes per a la seva prevenció, diagnòstic precoç i tractament. S’estima que en 2008 uns 347 milions de persones a tot el món tenien diabetis, malaltia la prevalença de la qual va en augment, especialment als països d’ingressos baixos i mitjans.\nL’Organització Mundial de la Salut (OMS) promou cada any, el 7 d’abril, la celebració del Dia Mundial de la Salut, que constitueix una oportunitat per cridar l’atenció del món sobre un tema prioritari per a la salut internacional. Enguany el lema triat és “Venç a la diabetis”, amb l’objectiu de posar l’accent en l’alarmant augment d’aquesta patologia i impulsar activitats específiques per a la seva prevenció, diagnòstic precoç i tractament de la malaltia.\nEn aquesta Jornada, l’OMS pretén transmetre els següents missatges clau:\nLa diabetis és una epidèmia que està augmentant a gran velocitat en molts països.\nMolts casos es poden prevenir amb un estil de vida adequat i evitant el sobrepès.\nLa diabetis es pot tractar per prevenir complicacions.\nÉs fonamental l’educació sobre el control de la malaltia per aconseguir resultats satisfactoris.\nHan de prendre consciència i implicar-se tots els nivells implicats: governs, autoritats sanitàries, professionals sanitaris i pacients i familiars.\nDeu dades sobre la diabetis, via OMS\n[Font: Día Mundial de la Salud -Via Portalfarma-]\nLa diabetis -diabetis mellitus- és una malaltia en la qual el nivell de glucosa (sucre) de la sang es troba alterat. El nivell augmenta perquè el cos és incapaç de metabolitzar-la bé. La glucosa l’obtenim dels aliments. Totes les cèl·lules del cos necessiten glucosa per viure. L’hormona insulina és la que controla la quantitat de glucosa a la sang. El pàncrees és la glàndula que sintetitza la insulina, i es troba al costat de l’estómac. La insulina ajuda la glucosa a introduir-se a les cèl·lules, i un cop dins s’utilitza com a combustible del cos.\nLa diabetis és una malaltia crònica, la qual cosa significa que com més jove es contrau, més aviat es veurà afectada la persona pels riscos a llarg termini. Si per factors genètics (hereditaris) o per problemes de sobrepès, es considera en risc de contraure-la, hi ha un seguit de mesures que poden, en certa manera, evitar-ne l’aparició o endarrerir-ne el desenvolupament en l’organisme. Es recomana fer una dieta equilibrada i mantenir un pes adequat.\nEl control de la malaltia de la diabetis és, fonamentalment, el control de les complicacions que pot comportar. L’afecció principal es produeix a les artèries, i es pot distingir entre complicacions microvasculars, macrovasculars o del sistema nerviós.\nS’encomana la diabetis? Menjar molt pot causar diabetis? Pot afectar la seguretat de la conducció? Trobareu la resposta a aquestes preguntes i més informació sobre la malatia al tema de salut “Diabetis” del nostre web de salut, Farmaceuticonline.\nSegueix el tema a Twitter amb els hashtag #DMS2016, #WorldHealthDay #DiaMundialdelaSalud\nWorld Health Day 2016: WHO calls for global action to halt rise in and improve care for people with diabetes (World Health Organization)\nUnes 530.000 persones tenen diabetis a Catalunya, segons l’ESCA 2015 (via Salut)\ndia mundial Dia Mundial de la Salut diabetis salut Salut pública World Health Day


Mor un senderista prop del Poblat Iber d'Énguera\nEl Consorci de Bombers de València s’ha mobilitzat aquest dimarts al rescat d’un home a una senda pròxima al Poblat Iber d’Énguera, en el Canal de Navarrés. L’avís s’ha rebut a les 11.12 h sobre que un home es trobava inconscient en la zona, no obstant això a la seua arribada l’home havia mort.\nFins al lloc s’han desplaçat diversos equips d’emergències i el CICU ha mobilitzat a una metge d’Atenció Primària d’Énguera i una unitat del SAMU. A la seua arribada, la metge del centre de salut ha confirmat la defunció de l’home.\n@BombersValencia s'hi ha mobilitzat a rescat d'un home a Enguera, estava inconscient. Grup #GERA Consorci, sergent Alzira, #BombersForestals @GVAsgise, HLC rescat @GVA112. Atès per sanitaris. En confirmar-se que estava mort, i amb autorització judicial, l'han evacuat via aèria pic.twitter.com/aY0JPyBoVs\nTambé s’ha mobilitzat el Grup de Rescat a Altura GERA del Consorci, el sergent del parc d’Alzira, bombers forestals de la GVA-Sgise i l’helicòpter de rescat de Generalitat. En confirmar-se que estava mort, i una vegada s’ha comptat amb la corresponent autorització judicial, els bombers del GERA i l’helicòpter de rescat li han traslladat via aèria fins al punt establit.


La línia de Wallace: Tots som uns\nTots som uns\nDemà, com cada 31 de desembre, Mallorca celebrarà la seua Diada. La Festa de l'Estendard, que commemora l'entrada a Ciutat de les tropes de Jaume el Conqueridor el 1229, és la festa cívica més antiga d’Europa, i va precedir d’altres celebracions similars com les de València o Oriola. Tot i els intents de menystenir-la, i d’haver quedat oficialment reduïda a una festa local (l’any 1997, el Consell Insular la va substituir per una jornada espúria i postissa que té lloc el 12 de setembre), la celebració segueix conservant el seu caràcter popular. A més, i des de fa alguns anys, el 31 de desembre ha esdevingut una jornada de reivindicació dels drets nacionals, i la manifestació que s’hi celebra tal dia com hui, representa un dels referents més clars i contundents de la voluntat dels mallorquins i mallorquines de no renunciar a la seua llengua, la seua cultura i la seua nació, que és també la meua, la nostra.\nMai no he estat a la Diada, i no podré estar-hi tampoc en aquesta ocasió. Però enguany, per moltes raons, m’hi sent més a prop que mai del que aquesta jornada representa. Per tot el que, al llarg d’aquest any que s’acaba, he seguit aprenent, coneixent i estimant de les Illes i la seua gent; però també per la virulència amb que el govern de Bauzà està aplicant-se per reduir a la mínima expressió qualsevol rastre de la llengua o la cultura catalanes en aquelles terres. Com recordava ahir Vicent Partal, els canvis legals absurds i injustificables, la repressió desproporcionada de l’independentisme o el revifament de projectes que amenacen el territori, formen part d’una estratègia premeditada i conscient, de la qual els valencians i valencianes venim sent víctimes, també, des de fa molt de temps: el premi per avergonyir-se en públic per parlar valencià, és que et nomenen consellera d'educació.\nPer tot això, ho deia també Partal, els mallorquins i mallorquines que eixiran d’ací unes hores al carrer ens defensen a tots. I encara que siga des d'una distància que només és física, des d’aquesta banda de la mar serem molts els qui estarem fent-los costat, perquè la seua lluita és també la nostra; perquè, mal que pese a algú, tots som uns.\nJa sabeu que, en general, sóc persona més donada a l’avaluació continua (i un poc precipitada) que al balanç pausat, sistemàtic i meditat, que és el que tradicionalment demanen dates com aquestes. Així que també enguany me’l deixe pendent per a un moment més propici. De totes formes, i sense pensar-hi molt, crec que de totes les coses bones i dolentes que m’ha portat aquest any 2011 que està a punt d’acabar-se, han pesat molt més les primeres que les segones, i per tant no puc dir que, quant a mi i pel que fa a allò realment important, haja estat un mal any. I encara gosaria menys dir-ho quan, fent escandall de tot el què s’està esdevenint al meu voltant, veig a tanta gent que m’estime afrontant incerteses, dificultats i injustícies amb una determinació i una fermesa admirables. Tan de bo que l’any que comença porte per a tothom noves esperances i forces renovades per seguir lluitant; i tan de bo que unes i altres arriben primer allà on més falta fan.\nPublicat per AlfredRussel a 16:27\nEtiquetes de comentaris: Al Mayurqa, illes, Mallorca, música, nació, Nadal 2011\nCarme 30 de desembre de 2011 a les 17:05\nLa seva lluita també és la nostra, tens raó, ben bé la nostra, de tots!\nQue tinguis molt bon any, Alfred. Jo, com tu, crec que he tingut molta sort i que l'any no ha estat tant dolent com per altra gent que tinc a prop. Els millors desitjos per a tots ells.\nAlfredRussel 30 de desembre de 2011 a les 17:41\nI tant, Carme: si hi posen tant d'esforç en dividir-nos, és per què saben que s'hi juguen molt. Almenys, tractarem que no ho tinguen fàcil, tampoc en açò.\nEls meus millors desitjos també per tu, Carme, i que l'any que ve siga també el millor per a la gent que tenim a prop i que no ha tingut massa coses que agrair a aquest que ara marxa. I moltes gràcies, com sempre :)\nJpmerch 30 de desembre de 2011 a les 19:07\nAlfredRussel 30 de desembre de 2011 a les 20:06\nMoltes gràcies, Jp! Felíç any també per tu, i que seguisques arrencant-nos somriures amb la teua ironia. Salut!\nnovesflors 30 de desembre de 2011 a les 20:40\nHi estarem, amb els mallorquins, encara que siga amb el pensament.\nBON ANY. I que tinguem molta força en el 2012.\ndimoni de xiquet 30 de desembre de 2011 a les 20:42\nNo estic jo massa atent a la actualitat que es viu a les illes balears.I puc constatar com tu que la arribada del pp al gobern balear ha fet eixir el costat mes "espanyolista" fent de costat les politiques de normalització linguistica de administracions anteriors.Supose com diu el senyor partal que darrere d'aquestes decisions hi ha la voluntat de quedar be amb el poder actual a madrid.I tambè de quedar be amb algun poder mediatic com es el director del diari el mundo i la seva obsesió amb la llengua catalana.\nEl que no tinc tan clar es allo que tu dius "persecució del independentisme".Segons tinc entes la gent que esta encausada per el incidents del any pasat ho foren per cremar banderes espanyoles.Mai he compres el perque a determinats nacionalistes els agrada tan cremar banderes.Supose que deuen tenir algun trauma.\nBe...doncs aixó...feliç any nou!! Disculpa el sermó.\nAlfredRussel 30 de desembre de 2011 a les 20:52\nAlli estarem, novesflors :) Molta força i bon any també per tu!\nAlfredRussel 30 de desembre de 2011 a les 21:08\nEn efecte, dimoni, resulta un poc cridaner el poc que ens arriba d'una realitat que, en molts sentits, s'assembla molt a la nostra, i puc dir-te que el desconeixement és en general recíproc... En aquesta nova etapa de govern de dretes, el pp està trencant alguns consens bàsics sobre la llengua i la cultura a les Illes que mai no havien gosat tocar, sense dubte aplicant una estratègia que ací --i a galícia-- coneixem molt bé i que respon al paper que des del poder espanyol (no necessàriament de dretes) vol atribuir-se als "nacionalismes perifèrics".\nSegons em conta qui ho va viure de primera mà i a pocs metres, almenys tres dels quatre encausats pels "aldarulls" de l'any passat (en els que, com ve sent tradicional, hi havia també implicats elements d'extrema dreta) formaven part del servei d'ordre de la manifestació i no solament no van tindre res a veure amb la crema de la bandera, sinó que es van limitar a intenvindre per evitar més bregues; ja veurem, al final, com queda la cosa. En tot cas, coincidisc amb tu en què això de cremar draps no deixa de ser una ximpleria... si no fóra perquè si el drap és d'una certa classe, et poden caure tres anys i mig de pressó.\nFeliç any nou també per tu, un plaer veure't per ací, salut!\nEl porquet 31 de desembre de 2011 a les 11:12\nAlfred, en aquests moments, mentre sona Al Mayurka et ben juro que tinc la pell de gallina. Les teves paraules, aquest escrit és un viu exemple del que som i del que volem ser.\nLlegir les teves paraules de les terres meridionals, des d'aquí, el Principat, parlant de les nostres estimades Illes... és la viva imatge de TOTS SOM UNS.\nI sobreviurem si ens mantenim com uns, si no, ja podem anar tancant la paradeta.\nMoltes gràcies per fer-me acabar l'any amb aquestes bones vibracions, malgrat la que ens està caient a tots els nostres territoris.\nPersistirem, això segur!\nMolt bon any nou, crack!\nAlfredRussel 4 de gener de 2012 a les 20:43\nGràcies a tu, porquet! També jo estic totalment convençut que malgrat les veus que malden per separar-nos --des de fora, però també des de dins-- només tenim futur si caminem junts... Cadascú al nostre ritme, preservant tota la riquesa i varietat d'accents i paisatges, però amb la vista posada en un objectiu comú i irrenunciable. No serà cosa de poc temps, però tota pedra fa paret. I, com cantava Toni Roig, no ens faran callar... Salut i bon any!\nEnyor de muntanya\nNadal a les portes\nCaca de lluna


IMATGIES: VIURE EN VALENCIÀ (1)\nEn parlar de normalització lingüística als nostres alumnes sempre ens cal aclarir que la llengua és normal, que no pateix cap malaltia i que el català és capaç d'acomplir totes les tasques pròpies d'una llengua de cultura; allò que no és massa normal és l'ús que en fem i l'ús que ens deixen fer. La normalització es tractaria, doncs, d'un procés que ens porta a recuperar tots els usos socials de la nostra llengua. Una cosa tan simple i díficil, ara i ací, com viure en valencià.\nEls alumnes em miren estranyats quan els comente que resulta difícil 'viure en valencià'. Els recorde una intervenció de Vicent Pitarch dins un programa de TV3 sobre el futur del català, potser fóra al 1986, on plantejava el fet que a la nostra societat hi ha una llengua imprescindible i una llengua prescindible.\nLa Sociolingüística empra un seguit de conceptes i mots que semblen durs i que cal matisar, però, malgrat la contundència, són ben aclaridors: autoodi, orgull, lleialtat, prejudicis, complexos... Per llevar-li una mica de ferro i fer-los-ho entenedor els propose un seguiment d'un dia en la vida de Jaume, un almassorí que treballa a Vila-real. Avui lliura i aprofita per fer allò que no pot fer quan treballa: l'esmorzaret reposat, burocràcia i paperassa vària, un dinaret com cal, el cafetó...\nProvem amb la televisió! Com que té el Plus podrà sintonitzar TV3... Doncs no. Jaume encara rep el Plus per la parabòlica (no pel cable telefònic) i per més que cerque entre els més de cent canals no apareix TV3, ni la internacional. Pot, però, escoltar també en anglés les notícies de la BBC, d'Al-Jazeera o en francés la TV5 francesa. Ai, Jaume! Es conforma amb patir TVE i les seues notícies. I va i surt Ximo Puig parlant en valencià, però de seguida el doblen al castellà. Passa el mateix amb el saxó Àrtur Mas (jo em creia que era agut però el veuen més aviat pla). I Jaume, innocent, pensa que estaria bé que no els doblaren i que (amb uns subtítols si vols) pogueren escoltar el català a Càceres o a Palència i sentir, constitucionalmente, el patrimoni de les llengües peninsulars. La innocència el perd!\nAbandona el pis. A l'ascensor hi ha un cartell que anuncia una propera Reunión de vecinos. Fa un repàs mental dels veïns que hi viuen; tots són valencianoparlants i a les reunions sempre es conversa en valencià. Fins i tot, quan vénen aquells bascos a l'estiu, insisiteixen, infructuosament -tot s'ha de dir-, que no canvien de llengua. No acaba d'entendre la raó d'aquell cartell. Ai Jaume, que n'ets d'innocent!\nPassa pel quiosc; avui té temps per llegir la premsa mentre esmorza. Hi ha un munt de revistes i uns quants periòdics, cap en valencià. Recorda el Ara i el Periòdico 'en català' i els demana però ja no n'hi ha cap. "Només me'n porten dos i els tinc encomanats". De sobte se l'il·lumina el rostre... Parlem d'Almassora, una publicació en valencià! Poc li dura l'alegria; la revista, de 48 pàgines només en té una en valencià (poc més d'un valuós 2%), una entrevista amb l'alcaldessa... i el nom! Jaume recorda el mestre de valencià i allò de la llengua emblemàtica.\nBen a la vora hi ha un supermercat, d'aquells grans que amb el nom recorden com en són de valencians. Se'n va directe al peix; avui farà un suquet. Un gran cartell diu PEIX a la vora de PESCADO i se n'alegra que un trosset del gran supermercat parle valencià, però s'afona en veure que aquells llobarrets de granja són 'lubinas', sense cap retolació bilingüe, que el lluç és 'merluza', el llucet 'pescadilla', els abadegets 'bacaladilla', els musclos 'mejillones'... I recorda, una mica cabrejat, que a Barcelona, aquesta mateixa empresa valenciana retola en la nostra llengua cada caixa de peix exposada.\nS'arrima a Caixalmassora, una caixa rural d'aquelles que s'ha mantingut sense fusions ni defuncions. Heus ací, però, que en valencià ja només li resta el nom i poques coses més. La pela és la pela! El web només coneix l'espanyol. El calendari de 2015, a més dels dies de la setmana i el santoral, lluïa un rètol de 'Receptes de cuina' i els noms dels plats eren ben nostres, 'Col al forn', 'Ratjada amb salsa'... En entrar al plat, però, ja eren Ingredientes i Elaboración, amb tot l'escrit en castellà. Una variant de 'llengua emblematicogastronòmica" que caldrà estudiar, 'cuina fusió' d'eixa d'ara.\nTornem al banc, que Jaume ha recollit un paperet que li contestarà a allò de "Qui és la darrera?". Mentre espera s'aleva amb la pantalla on passen les activitats excursionistes de l'entitat, també en castellà. Una veu enllaunada l'avisa, com si fos al bingo: número veinticuatro, mesa dos. Els treballadors, això sí, l'atenen la mar de bé, i en valencià.\nPosats a fer papers se'n va cap a l'ajuntament, però abans hi telefona per allò de saber on cal anar. Ha llamado al ayuntamineto de Almassora. Si conoce la extensión... Segurament, voltarà les quatre fanecades, la seua 'extensión', però se li'n van les ganes en escoltar també el seu ajuntament parlar com si no fóra del poble.\nGuaita a l'ambulatori i, efectivament, el 'directori' està tot en valencià, però el tauler d'anuncis, reblert de paperets amb desenes d'indicacions, només té el castellà com a llengua vehicular. El valencià es va quedar en la inauguració.\nA migdia ja se n'ha adonat que no pot fer les coses en la seua llengua; parlar, encara, però ja veu que costa això de 'viure en valencià'. No es desespera, després de dinar, guaita al bar de la cantonada i demana un cafenet. Hi ha una carta amb el menú i un fum de cosetes per prendre, però tampoc troba el valencià.\nSe'n va a l'Escola Oficial d'Idiomes de Castelló. Li agrada l'article 3, punt 3 de la Constitució "La riquesa de les diferents modalitats lingüístiques d'Espanya és un patrimoni cultural que serà objecte d'especial respecte i protecció." i voldria aprendre euskera, i se'l miren estranyats i li pregunten si, per a exotisme, no li fa el pes el xinés o l'àrab o el rus... "I a València?" Tampoc, potser a Barcelona o a Madrid.\nEn tornar cap a Almassora passa per una gran superfície especialitzada en joguets. Innocent pregunta per joguets en valencià, ordinadors d'eixos que fan preguntes, vocabularis, jocs de mots... Res, allí, no.\nJaume no vol acabar el dia sense haver pogut viure en valencià i puja una planta, on hi ha un cinema amb una dotzena de sales. Cerca en la cartellera alguna pel·liculeta que parle com ell... Tampoc.\nSe'n torna a casa i connecta la televisió. Hi surt el president d'aquest estat multilingüe i, ben orgullós, proclama: Velaré por el cumplimiento de la constitución de la que todos los españoles nos sentimos orgullosos.\nUna veu interna em dicta allò que deia Van Gal "Tu, siempre negativo, nunca positivo". Ja podeu imaginar que Jaume és incapaç d'aguantar un dia comprovant obvietats, però sabeu que, si ho fes, es trobaria amb la realitat. Només volem mostrar això, la realitat. Som conscients, però, que cal trobar camins per poder 'viure en valencià' i anirem buscant-los. De moment, ara que som prop de comprar joguets, us oferim uns enllaços perquè els pugueu trobar en la nostra llengua.\nEtiquetes de comentaris: LLENGUA, Sociolingüística\nRafel Molina 11 de desembre de 2015 a les 0:05\nDiana 11 de desembre de 2015 a les 0:22\nAnònim 11 de desembre de 2015 a les 17:40\neductivisme 19 de gener de 2016 a les 16:35


Falten treballadors qualificats per al sector agroalimentari – Girona A cop de post\nFalten treballadors qualificats per al sector agroalimentari\n29/05/2017 29/05/2017 ~ Raül Muxach\nEl sector agroalimentari dóna feina a 15.000 persones a les comarques de Girona però segueixen faltant-li treballadors\nLa UdG no pot cobrir totes les demandes que arriben des de la indústria ni omple els dos graus encarats a aquest tipus de formació\nEl nombre d’empreses del sector agroalimentari ha crescut un 29% en una dècada a les comarques de Girona. Segons dades facilitades per la Generalitat, ara mateix, hi ha 782 empreses que donen feina a gairebé 15.000 treballadors. Aquí s’hi agrupen firmes del sector làctic, carni (granges incloses) o del ram del peix, però també de les begudes o la fruita i, algunes, toquen més d’un ram.\nLes xifres són molt bones i demostren la importància d’aquest sector en l’economia gironina. Però podrien ser millors. El sector demanda treballadors qualificats que no sempre troba. Ho constaten a la UdG. El coordinador del grau d’enginyeria agroalimentària i el d’innovació i seguretat alimentària, Joan Pujol, explica que cada any les empreses se li adrecen buscant perfils concrets “i no totes les peticions es poden satisfer”.\nI és que aquests dos graus oferten 40 places cadascun i rar és l’any que s’exhaureixen totes. Pujol diu que la majoria d’alumnes són de les comarques de Girona, que gairebé tots surten col·locats o troben feina en un curt espai de temps i que, tot i que les pràctiques a l’empresa no són obligatòries, la majoria dels estudiants en fan i molts s’hi acaben quedant quan finalitzen estudis.\nI com pot ser que això passi? Com pot haver-hi aquesta desconnexió? Pujol diu que la relació empresa-universitat és bona. Hi ha contacte fluid i la majoria d’empreses formen part del patronat. És a dir, que es coneixen les necessitats a la perfecció.\nLa seva teoria és que, a part d’una falta de vocacions per les carreres de perfil tècnic, hi ha un problema d’enfoc. “Mai no hi ha hagut tantes titulacions ni tanta informació però potser n’hi ha massa i dispersa, l’alumne té molt on escollir i ni tan sols qui el pot orientar les coneix totes”, argumenta i adverteix que és una “opinió personal”.\nPosted in Agricultura\tempresa agroalimentàriaenginyeriatreballar al sector carniUniversitat\n‹ PreviousAugmenta el nombre de visitants estrangers al Museu del Suro\nNext ›Les hipoteques s’engreixen un 15%