Marathon man: 2012\nEl desembre acostumava a ser fins no gaire un mes de consumisme desenfrenat en què semblava que venedors i consumidors ens posaven d'acord tàcitament perquè uns demanessin uns preus fora de mida i els altres estiguessin disposats a pagar-los sense ni piular, pensant que la butxaca seria plena ad infinitum. Suposo, però, que ara amb la que ens està caient a sobre -i no compto que el 2013 sigui un any millor que el que estem a punt de deixar- el panorama ha canviat radicalment; de creure'ns rics i de tenir una economia que jugava en la Champions League (quan ho va dir en Zapatero es devia haver fumat els famosos brots verds de què parlava l'ex-ministra Salgado), hem passat a tenir alguns dels pitjors indicadors econòmics i socials en unes quantes dècades (atur, PIB, pobresa, endeutament, etc.). Tothom que no estigui instal·lat en una bombolla de vidre i/o hagi estat nedant sempre en l'abundància, s'haurà adonat que ara els venedors se les han d'enginyar per vendre el que sigui, fent ofertes abans inimaginables, baixant els preus dels seus productes -quan no regalar-los directament- mentre que els consumidors ens ho rumiem molt més abans d'acabar comprant, o ho deixem per a un altre moment pensant si allò que ens ofereixen ens fa realment falta. És ben bé que en temps de greu crisi econòmica la gent recupera el seny perdut i tendeix a comportar-se de forma més racional quant als seus hàbits de consum.\nDoncs bé, dit això, i posem per cas, ¿vosaltres pagaríeu 20€ per una entrada al cinema? o 10€ per un diari? o 5€ per un bitllet senzill de metro o autobús? Oi que ens semblen a tots plegats uns preus que estan fora de mida, que ningú trobaria lògic de pagar-los si no fos absolutament imprescindible? També és cert que podem pensar que al pas que anem, temps al temps, que ja hi arribarem però aquesta ja seria una altra qüestió. Ara bé, i seguint amb aquesta minicadena d'exemples: ¿pagaríeu 20€ per la inscripció a una cursa de Sant Silvestre? Si la vostra resposta és que no, aleshores estareu amb mi, és a dir, en la línia de pensar que encara no hem perdut el poc seny que poguem conservar; i si per contra la resposta és afirmativa, aleshores no tindré més remei que creure que, o bé nadeu en l'abundància i fa temps que heu oblidat la dimensió real del preu de les coses, o bé que no us importa que us prenguin el pèl. I dic això últim sense ànims d'ofendre ningú perquè si repasséssim el meu historial de curses, suposo que en trobaríem alguna per la qual també podríeu pensar el mateix que jo. Plantejo aquesta qüestió aprofitant que d'aquí dos dies serà el darrer de l'any i se celebraran moltes curses de Sant Silvestre arreu i també perquè no és gens hipotètica sinó que és ben real: la inscripció a la famosa San Silvestre Vallecana val aquests 20€ (1 menys si tens xip propi). No fa gaire vaig ensopegar amb aquest article de l'edició digital del diari Público en què en parla i ja el seu titular em va semblar prou cridaner: anava al moll de l'os de la qüestió plantejada ja que si hi feu una ullada, no es parla tant de la cursa en si mateixa com més aviat dels motius pels quals la gent pot estar disposada a participar en aquesta prova, tot i el preu que, repeteixo, per mi és una absoluta presa de pèl.\nSóc conscient que aquesta és una d'aquelles curses que per un motiu o un altre ha aconseguit assolir un nivell de ressò mediàtic que fa que molta gent -corredors o no- hi vulgui participar, com a mínim un cop per dir que hi ha estat. També estic convençut que una bona part d'aquesta gent no pagarien aquests mateixos 20€ per qualsevol altra activitat o bé de consum que no sigui necessari, com és córrer en aquesta cursa. Si llegiu l'article -avenço que no és molt llarg- veureu com un dels arguments per "disculpar" aquest fet és que es tracta d'un esdeveniment que traspassa la dimensió esportiva i en què un pot reivindicar el fet de córrer i fer-ho, alhora, envoltat de moltes més persones que comparteixen una mateixa afició. Vaja ... com si participar en una cursa -diria més multitudinària que popular- fos una cosa com estar-ne presumint dia sí i dia també i que necessités d'una reivindicació permanent. D'altra banda, trobo també exagerat quan es diu que és una manera de demostrar una way of life per part de la gent que practica atletisme. I a més, es compara aquest cas amb la marató de Nova York, la inscripció de la qual es diu que val uns 425€. Òbviament també em sembla una bestiesa però posats a trobar motius amb què justificar-la, es podria dir que de curses de 10 km. n'hi ha un fotimer arreu i en canvi, de maratons moltes menys. Tot plegat, què voleu que us digui? en tot això jo no hi veig més que un simple negoci -d'altra banda legítim per part de l'empresa organitzadora- que es pot guarnir com es vulgui per tal de justificar uns preus com aquests. I sinó, feu números: 39.000 dorsals a la Vallecana (sí, sí, ho heu llegit bé!!) a 20€ cadascun (tirant una mica llarg) ... uns 780.000€. No està gens malament! I total, per una cursa en què si no ets gaire bo estàs condemnat a córrer com si estiguessis en una llauna de sardines, de tanta gent que t'envolta. I agafeu-vos: els dorsals es van exhaurir en un dit i fet.\nHa de quedar clar que com sempre, és aquesta una opinió estrictament personal que no teniu perquè compartir, faltaria més. Que cadascú faci el que cregui més convenient amb la seva cartera. De totes formes, amb o sense "guarniments", crec que aquest és un exemple més de la contradicció en què està immers l'ésser humà: per unes coses és capaç de posar el crit al cel i per altres es deixa posar a l'esquema una llufa i a més a més, adonant-se'n. Si com a mínim aquesta cursa -i moltes més- tingués un cert component solidari (recaptació per a ajudes socials, descomptes per a gent aturada, etc.) encara ho podria entendre però després de llegir el reglament publicat al web no he vist res que m'ho faci pensar. I en la línia del que dic, reprodueixo el comentari d'un lector de la notícia que des de la meva modesta opinió, crec que ho clava. Diu el següent: "Lo de la San Silvestre marca el camino de hacia donde pretenden llegar los listos que se quieren hacer de oro con el tirón del atletismo popular. Los corredores populares debemos reivindicar y participar de un modelo de atletismo realmente popular, donde prime la asistencia a carreras sin ánimo de lucro y donde los precios sean verdaderamente populares. Asistiendo a carreras como ésta estamos poniéndonos un peso económico en las piernas que nos va a impedir el participar regularmente en competiciones populares, debido a su elevado precio. No les sigamos el juego y rompamos ya con estas carreras que no acaban siendo más que un gran negocio para algunos y un baño popular de grandes marcas deportivas y similares, que se meten en nuestra cabeza gracias a su patrocinio y también hacen el negocio a nuestra costa". Però com deia abans, tothom té el dret que li preguin el pèl, sent-ne conscient o no.\nPer part meva ja sabeu què en penso d'aquesta qüestió i no me'n faré més pesat. No crec que em trobeu mai en aquesta mena de curses -molt haurien de canviar les coses- com tampoc a la Cursa dels Nassos de Barcelona, que sense arribar a aquests 20€ no es queda gaire curta (crec que s'enfila als 14€), i que sense ser-hi tanta gent ("només" 11.000 corredors) tampoc em ve de gust que em tractin com un simple número. Recordeu allò que dic darrerament del "tarannà humà" de les curses populars? doncs això. Per cert, aprofito l'ocasió per incloure tres enllaços: el primer, d'en Miquel Pucurull i el seu bloc dedicat a curses de Sant Silvestre gratuïtes mentre que el segon és d'un altre bloc que vaig descobrir fa poc i que em sembla del millor que estic llegint darrerament sobre el món de les curses populars (és d'en David Jiménez García i l'entrada que us enllaço parla, justament, de les Sant Silvestres). Per últim, el tercer enllaç a una de les meves entrades en què, un cop més, parlo de la qüestió del preu de les curses. És de fa pocs dies, potser és que el mes de desembre es presta a ser-ne més sensible.\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 16:22 4 comentaris:\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 0:24 10 comentaris:\nUs les llisto amb una mica de temps per si haguéssiu de planificar les vostres agendes i us vingués de gust participar en alguna cursa típica de Sant Silvestre per les comarques de la Catalunya Central, però també us aviso: si no l'he errada, el calendari per a aquesta data tan assenyalada no ofereix gaires opcions en aquestes contrades. De totes formes, tampoc resulta mot estrany perquè tinc la sensació que a aquestes alçades de l'any, i si un ha estat corrent durant una bona part, potser té el cap per altres cabòries i les curses no són, precisament, la seva màxima prioritat. A més a més, alguna no es fa ben bé el darrer dia de l'any (s'escau en dilluns) sinó que se n'avancen un i es celebren aquest diumenge. Tot plegat, si us animeu a fer una mica d'espai a l'estòmac després de tants torrons i els grans àpats "bacanalístics" típics d'aquestes dates, aquí us deixo el llistat de les curses que he trobat a la Catalunya Central (s'entén les comarques de l'Anoia, Bages, Bergueda, Solsonès i Osona). Malgrat la tria limitada, n'hi ha de noves, més velles, més curtes i més llargues, barates i gratuïtes.\nSant Silvestre Manresana: 30 de desembre, 8 km. 5 a 10€. 2a edició.\nSant Silvestre Popular de Sallent: 5 km. 8€. 2a edició.\nSant Silvestre d'Avinyó (Esquerdabocs): 5 i 10 km. 10€. 4a edició.\nSant Silvestre de Berga: 5 km. 10€. 13a edició.\nSant Silvestre Manlleuenca: 5 km. Gratuita. 26a edició.\nSant Silvestre del Bisaura (Montesquiu i St. Quirze de Besora): 4,5 km. 3€. 2a edició.\nSant Silvestre de Vilanova del Camí: 5 km. Gratuïta. 14a edició.\nPer part meva, jo cada cop tinc més clar que acomiadaré el 2012 a Avinyó, com ja comença a ser una tradició (serà el tercer cop seguit). I ja posats en aquest tema, aquí us deixo unes quantes entrades que en parlo:\nDe curses i televisió (enllaç).\nLa meva participació a la Sant Silvestre de Berga (2009).\nDe Sant Silvestre i l'Home del nassos (enllaç).\nCurses per Nadal, Sant Esteve i Sant Silvestre (enllaç).\nCursa de l'Indiot de Mollerussa.\nCròniques de la cursa de Sant Silvestre d'Avinyó (2010 i 2011).\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 9:45 Cap comentari:\nCom comença a ser tradició en aquest bloc -i per no ser menys que altres personatges de més renom que fan missatges nadalencs televisats- Marathon man també us vol desitjar de tot cor unes bones festes de Nadal i una bona entrada al 2013, i enguany més que mai. Un any tan complicat com el que estem a punt de deixar enrere no ens ha de fer perdre el somriure i el bon humor, tot i que les perspectives apuntades per tothom -menys pel govern de Madrid que s'entossudeix en posar-se una bena als ulls- indiquen que encara hem de passar pel pitjor. Aquests darrers mesos no hem fet més que sentir parlar a tort i dret de la crisi, retallades, atur, pensions a la baixa, famílies desnonades, casos escandalosos de corrupció, rescat i nacionalizatció de bancs i caixes, ONGs que ja no donen a l'abast, destrucció de la classe mitjana, increment de la pobresa i de moltes més coses que, fart de tot, un no pot deixar de pensar que tan de bo que els maies no s'haguessin equivocat amb el seu calendari. Potser que el Tot poderós ens enviï una altra plaga bíblica i que el món acabi fent un pet de dimensions descomunals per així haver de tornar a començar de zero. I ja no parlo de política, nacional i catalana, ja que aquest seria un altre tema tan cansí que val més deixar-ho estar.\nEn comptes de tot això, i baixant a la pura i dura realitat de la qual bona part dels membres de la classe política està "immunitzada", és millor fer com els estruços: amagar el cap sota l'ala, aguantar la que ens està caient com bonament poguem i com diuen en castellà (perdoneu però no em ve al cap l'equivalent al català), "al mal tiempo buena cara": un somriure als llavis, uns quants regalets al tió (però només els justos i necessaris), una mica d'ajuda als que ho estan passant pitjor que nosaltres -i segur que al nostre voltant trobarem uns quants casos sense haver de buscar gaire- i una coça al cul a tota aquella gent que té la responsabilitat de treure'ns del pou on estem ficats i que no ho fan, bé per incapacitat manifesta, bé perquè creuen que van en la direcció correcta i pensen que la resta de gent és la que s'equivoca (com el borratxo que condueix en direcció contrària per una carretera).\nTot plegat, us deixo aquí la meva felicitació -òbviament relacionada amb el córrer- i per variar una mica el "discurs", una altra imatge que he trobat pel Facebook amb un missatge que tothom s'hauria de ficar al cap, tant ara -època de vaques famèliques- com abans quan ens crèiem que érem rics en un país de merda. Així doncs, i com deia al principi, bon nadal, bons i saborosos torrons i neules i estigueu tranquils per si guanyeu algun quilet de més: de ben segur serà una conspiració de la bàscula per amargar-vos encara més aquests dies. Sigui com sigui, i repetint una frase d'entrades similars a aquesta, només us demano un favor: que torneu sans i estalvis per continuar llegint el bloc i jo us prometo que el seguiré omplint de continguts (que espero trobeu interessants).\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 19:11 Cap comentari:\nEfectivament, el títol d'aquesta entrada és prou explícita de com podríem qualificar la Cursa del Gall de Sant Fruitós de Bages. I vist el que vaig veure i experimentar, les meves expectatives inicials no anaven mal encaminades, gens ni mica: esperava una cursa d'una certa duresa -però tampoc res d'excessiu que un altre corredor (no pas jo) pugui fer amb una relativa comoditat- i per un entorn que combinava trams de pista amb altres de corriols i algun que altre en què caminar era obligat per a tothom, i on l'asfalt només es trepitja a l'inici i final de la prova, a la sortida i arribada a meta. A això hem d'afegir que una bona part del recorregut m'era familiar perquè més d'un cop l'he fet en BTT, per la qual cosa es pot dir que no em vaig endur cap sorpresa "desagradable". D'altra banda, una de les coses positives que tenen les curses d'hivern és que l'horari d'inici sol ser més tard que en altres èpoques de l'any i si a més a més, estàs a 10 minuts de casa en cotxe, vol dir que no cal matinar gaire i facilita que pugui venir la resta de la família i muntar una bona jornada dominical. Aleshores ... què més es pot demanar? Un exemple més de com el córrer acaba sent-ne l'excusa perfecta.\nAquest cop coincidim de nou amb el meu nebot, l'Octavi, que com en curses anteriors, és més puntual que un rellotge suís i vol estar al peu del canó amb força temps d'antelació. El "virus" de les curses populars comença a escampar-se per les seves venes i a fer efecte. Òbviament, com és jove -va camí només dels 20- temps té per endavant perquè demostri la seva vàlua i també perquè se'n cansi (esperem que d'aquí molt). Per part nostra, ens acostem la família -podré entrar a meta de nou amb l'Stanis- un pèl més tard, conscients que amb poc abans que ens hi arribem és suficient: aquesta és també una altra de les virtuts de les curses amb no gaire gent (no vam arribar als 200), que hi ha temps per recollir el dorsal i passar pel lavabo sense haver de fer cues prèvies, alhora que també et permet trobar ràpidament amics i coneguts i fer-la petar. En aquest cas coincideixo amb el Sergi i el Salvador (ens teniu a la foto) i val a dir que amb el Sergi hem acabat fent un bon duet: atès que el "Team" té una pota "inactiva" indefinidament (Frans), una segona un pèl coixa (jo mateix) i dues més que es decanten per altres fites (Xavi i Jordi), crec que ell és un molt bon company de curses ja que portem un ritme de cursa bastant similar i no mirem gaire si arribem un pèl abans o més tard. Hem coincidit unes quantes vegades -que jo recordi a Castelltallat, Sant Salvador de Guardiola, Navarcles i aquesta mateixa- i per descomptat espero fer-ho també a les properes.\nEn aquesta, i després d'un breu briefing sobre el recorregut i què ens hi trobarem, es dóna la sortida i d'entrada, més aviat d'una manera tàcita que no explícita, ens posem un al costat de l'altre i gairebé fins el tram final no ens perdrem de vista un de l'altre. Anem fent amb certa comoditat però poc després ens veiem obligats a caminar una mica per pujar fins el cim del Montpeità. Ens ho agafem amb calma ja que sabem que més endavant haurem de pujar unes quantes rampes "complicadetes" més. Passem per davant del complex de Món Sant Benet i recorrem el riu Llobregat al llarg d'1 km per després posar-nos a grimpar per un corriolet que ens ha de portar a l'extrem de la urbanització Les Brucardes (per cert, amb un més que acceptable restaurant). En aquest punt -poc més del 8è km- girem i baixem el que hem pujat fins trobar-nos de nou la pista que va parel·lela al riu. Després d'estar pujant i baixant potser aquest és el tram que se'ns fa més avorrit ja que és bastant més pla. Ara bé, no per gaire estona ja que en breu ens fan pujar fins a trobar el camí paisatgístic que porta a San Benet. No el fem sencer perquè en aquest punt és on el recorregut es desvia per dirigir-se de nou cap la vila de Sant Fruitós, senyal que la cursa està arribant al seu final. Abans, però, ens espera la pujada al Puig de Sant Valentí -el punt més alt de la cursa- i menys mal que ja veníem d'un tram de pujada relativament sostinguda ja que aquest darrer se'ns fa més fàcil. A partir d'aquí, a "volar" perquè l'últim quilòmetre és de baixada ràpida fins a creuar la meta. Em permeto la "descortesia" de deixar una mica enrere el Sergi i em poso a prémer el gas, avançant uns quants corredors (després veuré que ell tampoc es va quedar gaire enrere). Per sort, tinc temps de recollir l'Stanis qui, per cert, l'hauré de començar a acostumar a córrer al meu costat perquè cada cop pesa més i jo tinc més canes. Al final, un registre discret d'1h:22' i una encara més discreta posició 114 d'un total de 170 corredors.\nEn definitiva, i com deia al principi, una cursa molt entretinguda i que val la pena repetir l'any següent. Si busqueu una prova amb poc asfalt, ben organitzada (millor que el primer cop al 2009), sense gaire gent i una logística molt ben resolta en tots els seus aspectes més bàsics (recollida de dorsal, pàrquing, dutxes, avituallaments i controls, piscolabis final) i a un preu encara bastant contingut (12€ per 13 km.), aquesta n'és una més de les que hi ha al calendari. Val a dir també que per les característiques del recorregut -amb alguns trams de corriol de ferm irregular- he estat un parell de dies amb el peu dret adolorit i el taló inflamat, senyal que no és el que s'ajusta gaire a les meves limitacions físiques (en aquest sentit, el de Navarcles, per posar un cas recent, era més idoni). Però tenint en compte que de curses com aquesta tampoc en faig gaires, és un preu que estic disposat, de moment, a pagar si a canvi la satisfacció per una bona cursa i una bona matinal de diumenge són completes. Altrament dit, i prenent una frase de l'anterior entrada, vaig acabar amb els ous sencers!\nPer acabar, potser us interessarà llegir aquestes dues entrades relacionades amb la meva participació en aquesta cursa l'any 2009:\nUns quants afegits a la meva pròpia crònica.\nDema diumenge se celebra la 4ª edició de la Cursa del Gall, al municipi bagenc de Sant fruitós de Bages, a tocar de Manresa. No estic gaire segur si aquesta serà l'única cursa que faré el desembre o en faré una segona -potser alguna tradicional Sant Silvestre, però sí que tenia clar de fa setmanes que volia tornar a participar en aquesta prova. I dic "tornar" perquè ja hi vaig ser al 2009, el que va ser el meu primer any de curses populars i quan estava en un nivell de forma que, encara que modest, era francament millor que l'actual i combinava proves d'asfalt amb altres per pista i corriols. Però què hi farem, és allò de temps era temps. En aquell any ja em va semblar una prova d'una certa duresa i això que si no em falla la memòria, era de "només" 10 km. però com jo devia estar amb el xip de voler córrer ràpid i fer un bon temps, potser va ser això el que m'ho va fer semblar. D'ençà un temps, però, i com ja heu vist darrerament, m'estic agafant les curses amb una altra filosofia i no m'importa tant el cronòmetre (de fet, de vegades ni el porto) com sí gaudir del caràcter popular de la cursa, córrer per un entorn agradable i retrobar-me amb amics i coneguts. I per descomptat que demà tornaré a anar amb aquest mentalitat.\nSeguint les característiques de les darreres curses que estic fent, aquesta altra també s'ajusta bastant bé a les meves preferències, és a dir, propera a casa (no caldrà matinar gaire per acostar-s'hi), un predomini de pista i corriol, un nombre de corredors no massa elevat (un màxim de 200), una certa exigència (en aquest cas en concret suposo que hi haurà algun tram en què caldrà deixar de córrer i posar-se a caminar) i a un preu encara contingut perquè la inscripció costa 12€ (per una distància de 13 km.), i que és el mateix que vaig pagar fa tres anys (desconec el preu de les edicions posteriors). Una part de la inscripció va destinada a la Marató de TV3 i ja sabeu què en penso d'aquest tipus d'iniciatives però com tot i així el preu de la cursa s'ha contingut, ja m'està bé. A més, suposo que sent la "nostra", a casa també hi acabarem col·laborant doncs, qui no té un amic o familiar més o menys proper que ha patit o està patint un càncer, se n'hi hagi sortit o no? A més, una altra cosa que valoro positivament és que la informació publicada al web s'ha anat actualitzant regularment i en una darrera notícia se'ns diu que el recorregut ha canviat lleugerament respecte l'inicialment previst, a causa de la negació d'un propietari a deixar passar per les seves terres. Tot i que la descripció que inclou és bastant detallada, desconec si el canvi ha afegit més o menys duresa al recorregut i tot plegat ja m'ho trobaré demà.\nSobre això, fixeu-vos que la meva darrera cursa -la Navarclina- va transcórrer molt proper a aquesta i que fins i tot una part -això sí, petita, del recorregut de la del Gall- crec que hi coincideix (entre el complex de Món Sant Benet i el pont que travessa el riu Llobregat). Demà, però, no el creuarem sinó que hi correrem al seu costat durant més o menys 1 km. Potser aquest canvi ha fet que el recorregut, vist en una imatge aèria, sembli una mica "liat"amb uns quants trams de coincidència. Però mentre això ja estigui controlat per l'organització no ha de suposar cap inconvenient -oimés si en el meu cas, i com és de preveure-, d'entrada ja m'hauré despenjat al grup de cua i no crec que em trobi amb gaires corredors (ja m'hauran deixat enrere). Així doncs, per demà tranquil·litat i a córrer, més que a competir, ja que voldria acabar amb els ous sencers i no fets a miques (si voleu un símil culinari, un ou ferrat i no un ou estrellat). Ja us ho explicaré amb més detall quan faci la crònica de la cursa però ara per ara, i per l'hora que és en aquests moments a punt de publicar aquesta entrada, em vaig a córrer una estona amb el Frans. Espero que tot i anar a un ritme molt tranquil, no em passi factura per demà.\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 8:10 Cap comentari:\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 16:50 2 comentaris:\nAquesta matinada, com el nen m'ha fet fora del llit, he tingut una estona morta per llegir una mica i mirar de recuperar la son. He optat per fer una ullada a la revista de la Creu Roja, entitat de la qual a casa en som socis, i m'he quedat esgarrifat de les xifres que incloïa algun dels seus articles sobre la pobresa a què stan arribant moltes famílies d'aquest país que fins fa poc ni s'ho haguessin imaginat, alhora que també impressionat dels esforços dels seus voluntaris per ajudar-les i mitigar en la mesura del possible, els efectes d'aquesta situació tan dramàtica. A aquest pas en poc temps acabarà desapareixent la classe mitjana -la que dóna estabilitat a un país- i s'eixamplaran les diferències entre aquells que encara han pogut mantenir alguna cosa (poc o molt) i els que ja no tenen res, els que ho han perdut tot. Ara em ve al cap una imatge que circula per les xarxes socials que fa una mena de paròdia tràgica amb dos programes de televisió, i en què es veu un manifestant amb un cartell que diu que al 2013 hi haurà dues classes de ciutadans espanyols, "Callejeros" i "Españoles por el mundo". I pel que s'està veient no va mal encaminat ... Però no ens desviem del tema; la mateixa revista de la Creu Roja incloïa la butlleta per si es vol actualitzar la quota mensual i les opcions que donava eren d'apujar-la en 1€, 2€, 5€ o una altra quantitat triada a voluntat. Fixeu-vos que tot plegat no semblen xifres forassenyades, d'aquelles que qui sigui solidari i vulgui continuant sent-ho no li ha de suposar un esforç econòmic extra com per posar en perill que pugui arribar a final de mes, igual de bé o de malament a com hi està arribant ara. Tot i això, hem de deduir que un augment d'aquesta modesta magnitud en les aportacions mensuals ha de ser d'una gran importància per a l'entitat i la gent que se'n beneficia (potser és allò que la suma de molts granets de sorra acaba fent una gran platja).\nA tot això, i deu ser fruit de la casualitat o qui sap si del destí, el mateix dia ensopego amb un tema del que ja s'ha parlat més d'un cop en aquest bloc: el del preu de les curses. A través del col·lega Raúl, molt millor corredor que jo i també blocaire, m'assabento de la seva intenció de participar a la mitja marató de Vilanova i la Geltrú. En això que em poso a buscar-ne més informació al fòrum dels Corredors.cat i veig que hi ha obert el fil dedicat a una altra mitja, la de Barcelona, sent un dels punts més comentats -fins el dia d'avui- el del preu de la seva inscripció. De fet, el primer missatge que hi ha ja ho deixa ben clar, i reprodueix una nota de l'organització que diu el següent:\n"Debido al incremento del IVA, del 8% pasa al 21% a partir del próximo 1 de septiembre, nos vemos obligados a incrementar el precio de las inscripciones de la Mitja Marató de Barcelona partir de esa fecha. Precios hasta el 1 de septiembre: Hasta 12.000 inscritos: 22 € (con chip amarillo) y 25 € (sin chip), IVA incluido. A partir de los 12.001 inscritos: 26 € (con chip amarillo) y 29 € (sin chip), IVA incluido. Precios a partir del 1 de septiembre: Hasta 12.000 inscritos: 24,64 € (con chip amarillo) y 28 € (sin chip), IVA incluido. A partir de 12.001 inscritos: 29,12 € (con chip amarillo) y 32,49 € (sin chip). IVA incluido."\nEl primer que m'ha vingut al cap és que pel poc que sé crec que deu ser la prova d'aquesta distància i modalitat més cara de Catalunya (no sé si dir de tot l'Estat espanyol però vaja, si no ho és tampoc li deu faltar gaire). No parlo en primera persona perquè aquesta mitja en concret no l'he feta mai, ni tampoc està en el meu ànim, però quan any rere any veus els mateixos comentaris -i les dades no menteixen- suposo que tampoc dec anar mal informat. El segon que he pensat és que òbviament tothom és lliure de fer el que vulgui amb els seus diners i gastar-se'ls en allò que li vingui més de gust, curses incloses. Només faltaria! Ara bé, també hauríem de procurar ser més coherents amb nosaltres mateixos, no queixar-nos per aquest concepte però després pagar la inscripció. No serà per curses en aquest país que ens haguem de limitar a fer aquesta en concret pel motiu que sigui, quan de mitges se'n fan més, de més barates i pel que tinc entès, amb uns molt millors serveis per al corredor. I si al final un decideix d'inscriure-s'hi potser fóra millor no dir-ho com si estigués demanant perdó. Tothom té dret a equivocar-s'hi.\nSi heu seguit aquest bloc ja sabeu també què en penso de la qüestió dels preus d'inscripcions a certes curses a les que, per sort, no m'ha vingut mai de gust participar-hi (aquesta de Barcelona és un exemple però en trobaríem més). I compte, no és tant per aquests euros de més perquè a l'igual que amb la quota de soci de la Creu Roja, jo personalment els podria pagar, sinó més aviat -i reprodueixo un altre comentari del citat fòrum- per la cara de ximple que a un se li pot quedar en veure que altres curses similars són més barates i donen un millor tracte i servei al corredor. I d'altra banda, on s'ha vist que amb aquests preus un no es pugui ni dutxar ni canviar-se tranquil·lament en uns vestidors com Déu mana? Per descomptat que és molt lícit que qualsevol empresa organitzi una cursa com si es tractés d'un negoci amb què obtenir beneficis però també ho és que el corredor, consumidor, client, etc. decideixi si vol entrar en el joc o buscar altres opcions més barates o si més no, amb una millor relació qualitat-preu. Es pot argumentar que per a la gent que visqui a Barcelona i rodalies aquesta mitja li pot sortir encara a compte que no pas haver d'agafar el cotxe i depenent d'on se'n faci una altra, pagar benzina i/o peatges. Quan es vol participar en curses de pagament no hem de negar que també s'han de tenir en compte aquests altres "extres"; però aquests ja formen part d'una altra qüestió diferent que la que aquí es planteja ja que estem parlant del preu estricte d'una cursa. És a dir, pot ser igual de car per a un veí de Barcelona ciutat que de més barat per a un veí de Tàrrega o Mollerussa que decideixi fer les mitges que es fan a aquestes dues altres capitals comarcals. I us ben asseguro que ho són, de força més barates, i diria que mol més atractives que la del cap i casal.\nVist des de la distància, i amb la sort de no viure a l'àrea metropolitana, un té la sensació que com aquí hi viu molta gent els organitzadors d'aquesta prova deuen pensar que tenen les de guanyar perquè saben que més d'hora que tard, acabaran exhaurint les inscripcions disponibles (temps al temps). I passaria també el mateix si els preus fossin més alts. Ara bé, qui sap si entre tots plegats ens estem carregant un esport que de vegades (potser cada cop més) perd el seu tarannà de "popular", tant perquè uns se n'aprofiten i uns altres no fem res per evitar-ho (molt garlar però al final, res de res). És allò que deia un al fòrum que sembla que en aquest país quan una cosa funciona, explotem-la fins que rebenti del tot. D'igual manera a això de la pujada de l'IVA, fem pagar més als que sempre ho han pagat en lloc de perseguir i multar als que no el paguen mai. Justos per pecadors! I si voleu unes quantes xifres per comparar, la inscripció a la mitja de Mataró (es va fer el passat diumenge) valia 19€; el preu de la de demà de l'Espirall (Vilafranca del Penedès) és de 15€; la de Vilanova i la Geltrú (diumenge 16) val entre 15 i 17€; la de Terrassa del gener del 2013 oscil·la entre els 16 i 18€ mentre que la de Sitges (també al gener) és la que més s'hi acosta a la de BCN (quin dubtós honor!) amb uns preus que varien dels 18 i 21€. Així doncs, sembla que tot allò que porti la marca "Barcelona" -curses incloses- ha de ser més car, només per aquest simple fet.\nEn aquest sentit, si no volem que ens prenguin el pèl està a les nostres mans el decidir on destinem els nostres diners que, sigui dit de passada, com més va més difícils són de guanyar i sobretot, de retenir en un context de dramàtica crisi. Potser per això tinc la impressió que cada cop hi ha més iniciatives que apunten en direcció contrària a la de la mitja de Barcelona: curses gratuïtes, d'un format low-cost, amb descomptes per a gent aturada, etc. i que poden contribuir a recuperar l'original esperit popular. Al cap i a la fi, no s'ha dit sempre que córrer és un esport barat? Tot plegat, i per acabar allà on he començat aquesta reflexió, el diner val allò que un està disposat a pagar: en el meu cas no em sap gens greu pagar més en concepte de soci d'una entitat com la Creu Roja però sí que me'n sabria per la inscripció a una cursa, quan crec que no s'ho val. Podem parlar d'una qüestió d'uns pocs euros de més però les coses no s'han de posar sempre en un pla absolut sinó més aviat relatiu.\nPer si us han agradat aquestes línies, potser també us interessarà llegir aquestes altres dues entrades, tot i que al bloc n'hi ha algunes més que tracten del mateix tema:\nPreus de curses: l'etern debat (enllaç).\nL'euro i el preu de les curses (enllaç).\nPer cert, us confirmo que avui hem decidit augmentar la nostra aportació a la Creu Roja: en temps de crisi la solidaritat envers els que ho estan passant pitjor ha de ser més una necessitat que una virtut. I des d'aquí us animem a fer la prova, si és que no l'heu feta ja.\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 19:55 4 comentaris:\nAvui, dia de la "sagrada prostitució", com no tinc res a celebrar he decidit sortir a córrer amb el Frans per segon dia consecutiu. Ja fa molt temps que no ho feia dos dies seguits però com no sembla que ara tingui el peu massa tocat, m'hi he arriscat. Total, com la meva propera cursa no serà fins d'aquí deu dies si m'he de notar quelcom suposo que tindré prou temps com per recuperar-me. I de curses us vull parlar en aquesta breu entrada amb què inauguro el darrer mes d'any. Es tracta de la Cursa de la Vila (universitària) de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB), que vull destacar per "escombrar" una mica cap a casa ja que aquí és on treballo, i que es farà el proper diumenge, 16. De ben segur que si sou una mica perspicaços haureu deduït que fent-se en aquestes dates té un component solidari -com moltes més que podeu trobar en el calendari- amb la Marató de TV3, a la qual hi anirà a parar gairebé tot el que es recapti en concepte d'inscripcions. Bona iniciativa aquesta, que jo no negaré, però que no comptarà amb la meva presència; ja sabeu què en penso d'això de la solidaritat en curses populars i de la meva voluntat de no passar per una mena d'"adreçador" solidari, oimés quan -i sense ànims de presumir-ne-a casa ja ho som amb unes quantes entitats i cada any col·laborem amb aquesta iniciativa de la televisió autonòmica.\nPerò deixant de banda aquesta qüestió tampoc hi correré a la UAB per uns quants motius més:\nJustament aquell mateix dia se suposa que estaré a Sant Fruitós de Bages, a la Cursa del Gall, a la qual ja hi estic inscrit. I és clar, per mi no hi ha color entre una i altra cursa quant a les seves principals característiques.\nSobre això últim, aquesta de la vila de la UAB no s'ajusta gens a les meves preferències: "una distància de només" 5 km i tota per asfalt. Em resulta un pèl estrany o curiós que havent-hi un magnífic Campus en tot el recinte de la universitat no s'aprofiti algun dels senders i camins que el travessen i a partir dels quals s'han configurat fins a 6 recorreguts (enllaç). Sóc conscient que la solidaritat d'una prova no té perquè exigir obligadament una dosi extra d'esforç al corredor però crec que se'n podria treure un millor profit i fer una cursa un pèl més atractiva. Això sí, per als qui no el coneguin, que ningú esperi una cursa còmoda perquè el campus de la UAB ocupa una vall i el recorregut, tot i que curt, està farcit de pujades i baixades.\nI per últim, i més important, faltaria més que un diumenge fes acte de presència al que és el meu lloc de feina, quan ja hi vaig durant la resta de setmana. On s'ha vist!!\nPer cert, tot i que aquesta és la primera edició d'aquesta prova, no és la primera cursa que es fa al campus de la UAB ja que amb motiu de la seva Festa Major se'n feia una altra (al novembre), crec recordar que des del 2005 i fins fa un parell d'anys, quan va deixar-se de fer perquè el Rectorat va renunciar a continuar organitant dita festa pels problemes d'ordre públic que acabava provocant (diguem-ho clar, un macro-botelló). Per sort, enguany la festa s'ha tornat a celebrar i en un ambient molt més civilitzat. Però sense la cursa d'abans. Suposo que dues proves al mateix lloc i amb una diferència d'un mes no té sentit.\nPer cert, si hi aneu i us acaba agradant córrer per aquest entorn, sapigueu que a Bellaterra es fa una altra cursa -la Sansi (per la Diada de l'11 de setembre). Qui sap si us convenç l'experiencia i acabareu fent uns estudis de Grau, Màster, Doctorat o de qualsevol altre nivell de l'àmplia oferta que té la UAB. I per acabar, i ja que parlem de curses solidàries, he "descobert" que a Manlleu se'n fa una altra el mateix dia i que pel que he vist presenta un recorregut mot semblant al que fins l'any passat era la cursa de "Córrer per córrer". Ja ho sabeu, teniu unes quantes opcions per córrer aquell diumenge tot i que dubto que us pogueu escapar del "peatge solidari".\nApa, que vagi bé aquest dia festiu, per mi del tot prescindible en el calendari. És allò que diuen que entre tots la van matar i ella sola es va morir (em refereixo a la Constitució).\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 13:41 2 comentaris:\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 12:36 Cap comentari:\nDiumenge, eleccions al parlament català. Per fi s'hauran acabat aquestes dues setmanes de campanya electoral a les quals cal afegir, a més a més, tot el temps que portem de precampanya doncs en aquest país l'anomenada classe política sempre està embrancada en aquesta mena d'historietes perquè són tan inútils que no sap fer res millor. Però estiguem tranquils i agafem-nos-ho amb calma perquè tal i com han transcorregut aquests darrers dies -i sigui quin sigui el resultat final de les eleccions- l'assumpte no s'haurà acabat. Qui em conegui ja sap que sóc bastant discret en relació a la política i em guardo les meves opinions per a mi i ni tan sols les deixo anar així com així davant de coneguts i familiars. Però amb motiu de la passada diada ja vaig fer un escrit en aquest bloc amb què trencava aquesta regla i ara no tinc perquè no fer el mateix, tot i que se suposa també que avui és jornada de reflexió i la Junta Electoral -també quina colla de dròpols- no permet cap acte que "destorbi" els votants.\nVagi per endavant que votaré per un partit que aposti per una estratègia a curt-mig termini cap a la consulta, referèndum o digueu-ho com vulgueu. I com n'hi ha uns quants d'aquests feu les càbales que cregueu convenient. A part d'això no us donaré més pistes perquè el vot és secret i me'l guardo per mi. El motiu d'aquesta elecció és que, equivocat o no, estic fins els pebrots -per dir-ho suaument- dels altres partits que s'hi oposen i dels arguments que utilitzen per fer por i desacreditar. Estic tip de sentir que perquè em consideri nacionalista sóc un enemic de no sé qui, la personalització de no sé quins odis vers no sé quines altres persones, que encarno no sé quins mals contra un estat del qual em sento cada cop menys acollit i representat, més allunyat i més avergonyit. Vist objectivament no entenc perquè en aquest p*** país anomenat Ecspanya, quan es parla de nacionalisme sempre es fa amb un to agressivament negatiu fent referència només a dos de concrets -el català i el basc- però en canvi tothom s'oblida d'un tercer que és, per mi, més perillós, ergo el nacionalisme espanyol. Aquest sembla que no existeixi i fins i tot algun ministre de l'actual govern d'en Rajoy -crec que va ser el García-Bargallo- va declarar que ell no era nacionalista sinó un patriota. Potser sóc un pèl curt però que m'expliqui quina és la diferència entre una i altra figura perquè no l'acabo de veure gaire clara. És clar que tenint al senyor Wert com a company seu de gabinet -recordem-ho, el que volia "espanyolitzar" l'alumnat català- no m'estranya aquesta mena d'analfabetisme funcional. Com quan altres dirigents del PP (l'Aguirre o la Sánchez-Camacho) diuen que Espanya és una nació de 3.000 anys d'història o ja posats a dir xifres, de 500 segles (potser no saben que un segle té 100 anys o potser sí però quan al seu moment a l'escola van explicar el funcionament de la multiplicació, van fer "novillos").\nAra bé, no us confoneu, del que he dit a l'inici de l'anterior paràgraf no s'ha de pressuposar d'entrada que arribat el moment, voti per la independència amb els ulls tancats sinó que més aviat jo vull tenir el dret a decidir, vull que se'm consulti. Com va replicar en López Tena a alguns dels seus oponents en un dels debats que han fet per televisió, hi ha partits que lluiten perquè tothom pugui votar -si o no- i uns altres que estan posant tota la carn a la graella perquè ningú pugui fer-ho (els seus i la resta). És molt trist que en aquest país hagi gent que s'autoanomena "demòcrata" i després faci tot el possible perquè la democràcia quedi restringida tan sols a unes eleccions cada quatre anys (si és que no s'avancen) per escollir els nostres representants polítics, la majoria dels quals, però, estarien ara mateix a la cua de l'atur perquè fora de la seva torre d'ivori no sabrien fer res de profit. Però com el sistema electoral que tenim és el que és, de llistes tancades, ens hi haurem d'adaptar. I posats a escollir un mal menor, i en el context actual de crisi i confrontament polític, triaré aquell partit que m'asseguri aquest dret a decidir. Només faltaria que a més de patir retallades econòmiques i socials, també ens haguem de conformar o resignar en veure laminat el nostre més preuat dret com a persona en una societat, suposadament, democràtica: el de poder indicar en una papereta una simple afirmació o negació davant una pregunta. Que jo recordi, en aquest país l'última consulta general que es va fer va ser per decidir si entrar a l'OTAN o restar-ne fora (al 1986). Han passat 26 anys i el país no s'ha enfonsat, continua igual de malament o pitjor.\nTampoc entenc -perdoneu la meva ignorància- perquè per evitar que es faci la consulta proposada pel messies Artur Mas -la imatge del seu cartell electoral és ben inspirada en la de Moisés obrint les aigües de la Mar Roja- s'argumenti que cap dels articles de la sacrosanta Constitució espanyola ho permet. I encara entenc menys que ens diguin a tort i dret que aquesta Constitució és la que vam votar tots els espanyols (un dels darrers casos que he sentit ha estat per part de la María Dolores de Cospedal en un míting). Mentida i de les grosses! aquest pamflet és de l'any 1978 i molta gent que la va votar ja no hi és entre nosaltres, així com també molta altra que no va poder-ho fer -entre els quals, ella inclosa- perquè en aquell any érem massa petits. Per tant, si fóssim lògics no hauria d'haver cap inconvenient en actualitzar un document que potser no representa, ara, a una bona part de la població espanyola en qüestions com el paper de l'exèrcit, de la Monarquia, l'estructura territorial, etc. Però és clar, amb l'església hem topat! aquesta, la nostra Constitució, sembla que estigui gravada en pedra, com les taules dels 10 manaments que va baixar en Moisés del Mont Sinaí, i que hagi de ser immutable. No estic dient ara que una Constitució s'hagi de regir pels mateixos cicles polítics que regulen la vida de qualsevol país democràtic, però entre això i titllar d'antidemòcrata i de no sé quines més pestes a tota persona que plantegi la seva reforma, hi ha una gran distància. Al cap i a la fi, si després de tres dècades i mitja no ha sabut resoldre l'anomenat "encaix territorial" és que potser estava mal plantejat d'origen (no em poso aquí amb els condicionants de l'època, que n'hi havien uns quants i no eren gaire pacífics). Però cal recordar als i les més defensores "constitucionalistes" que qualsevol pedra s'acaba florint i que tard o d'hora, es trenca, per molt resistent que sigui.\nD'altra banda, des de fora de Catalunya més d'un s'ho hauria de fer mirar perquè el que és aquí, cada cop és més gran la sensació que més que "separatistes", hi ha "separadors", i que ara és major el nombre de persones que se senten independentistes per motius econòmics i/o d'incomprensió que no pas perquè ho hagin estat de tota la vida. I què voleu que us digui, jo m'incloc entre els primers. En aquest sentit, també estic tip que persones que han ocupat càrrecs d'alta responsabilitat política i que suposadament són intel·ligents i tenen una certa cultura (una cosa i altra no sempre van agafades de la ma) facin declaracions que comparen el que passa o podria passar a Catalunya depenent de quin sigui el resultat de demà, amb les persecucions dels jueus a l'Alemanya nazi (llegeixi's en Bono i en Marcel·lí Iglesias). És clar que en aquesta comparació faria falta saber quin paper farien uns i altres. O la mateixa Sánchez-Camacho quan diu no sé quines bajanades sobre que no vol tenir un passaport per haver de creuar una imaginària frontera més enllà del riu Sènia per anar a Espanya. O l'exministra socialista Chacón quan diu que no vol que el seu fill hagi d'escollir entre ser espanyol o català (no crec que ningú l'hi obligui i a més, potser que algú li recordi que ara mateix hi ha molta gent aquí obligada a viure com a espanyol). O també l'exministre Borrell (rescatat de les catacumbes europees) quan diu que es creu les afirmacions del diari El Mundo sobre el suposat cas de corrupció d'en Mas, Pujol i companyia. Ja veieu que quan es tracta l'assumpte dels nacionalismes perifèrics no hi ha res més semblant a un polític del PP que un altre del PSOE i que de vegades a Catalunya, no hi ha persones més "espanyolitzadores" que alguns dirigents del PSC. També és cert que a aquests darrers hauríem d'entendre'ls en part perquè fins no fa gaires dies ni entre ells mateixos s'aclarien -que si avançar cap a un estat federal (ep, això també implica canviar la Constitució), que millor no tocar el tema territorial, etc. I ara sembla que s'agafin a la primera opció perquè deuen témer una sagnia de vots, bé cap a partits més nacionalistes catalans (CiU o ERC), bé cap uns altres de més nacionalistes espanyols (PP o C's).\nI ja no m'hi fico amb això del diari d'en Pedro J. Ramírez perquè tal i com ha anat el tema sembla més aviat un episodi de Mortadel·lo i Filemó que res més. Faria riure si no és perquè em fa una mica de vergonya aliena; ni tampoc faig gaire cas dels diversos informes econòmics i polítics que albiren la major de les catàstrofes econòmiques en el cas que Catalunya se separés d'Ecspanya: que si això del dèficit fiscal és una falsedat inventada per la "casta nacionalista", que si la prima de risc pels núvols, que si una caiguda del PIB de dos dígits, que qui pagarà les pensions, etc. Com si ara estiguéssim nedant en l'abundància i lliguéssim els gossos amb llonganisses. Curiosament no he vist cap d'aquests informes que parlés dels efectes negatius que això, de ben segur, suposaria també per a l'economia espanyola, des del moment que Catalunya hi aporta més o menys un 20% del PIB nacional. Fins i tot la Camacho sembla que en aquest aspecte ha vist una mica de llum i ha reconegut allò que els seus col·legues de partit han negat dos, tres i els cops que faci falta: que Catalunya paga massa i que caldria reduir el seu dèficit fiscal -crec que va fer servir aquesta mateixa paraula- fins a un 4-5% del seu PIB (també s'ha deixat portar per la mania d'utilitzar expressions que ni ella mateixa deu saber què volen dir -com la famosa "maragallada" del "federalisme assimètric"- i ha parlat d'un "autonomisme diferencial"). I ja posats en un pla catastròfic i apocal·líptic, des del punt de vista polític la cosa sembla fora de mida: que si estem cometent un delicte de sedició i rebel·lia contra l'ordre "pros"titucional, que si ens quedarem fora de la Unió Europea i del món mundial, aïllats de tothom (com si fossim uns leprosos) i que serem expulsats fins i tot del sistema solar! Tot plegat, que aquí cadascú publica i diu allò que més li convé portant l'aigua cap el seu molí, creient que la resta de mortals som prou ximples com per creure'ns els polítics (tant és el color) amb una fe cega fins el final. Ara bé, sense posar la ma al foc per ningú però posats a haver de confiar en uns o altres, trio aquells que, com deia abans, em permetin decidir. I si aquest moment arriba ja em rumiaré després, i detingudament, el "Sí" o el "NO". De totes formes, una cosa que em ve ara al cap i que més d'un cop l'he sentida en diversos àmbits i sobre la qual hauríem de reflexionar: si tan dolenta fos la independència per a Catalunya, no creieu vosaltres que ja ens l'haurien donada?\nTot plegat, i per acabar aquesta llarga reflexió, si abans d'anar a votar opteu per suar una mica la cansalada us proposo un parell de curses de muntanya, d'aquelles que "piquen" una mica, i que ja les vaig esmentar quan vaig fer la meva previsió de curses per aquest novembre. En primer lloc, i per als residents a la Catalunya Central, teniu l'inici del circuit de curses ARCS - ANBASO, a Rajadell (prop de Manresa): 15 km. i més de 900 m. de desnivell i pujant al Turo de les Tres Creus i al cim del Cogulló de Cal Torre (ambdós són uns fantàstics miradors si el dia ho permet). I en segon lloc, per als residents a les comarques del sud, hi ha la Trail Running Arbeca, amb dues distàncies a triar (31 i 15 km.). Per part meva, no participaré a cap d'aquestes dues ni a cap altra cursa perquè aquest mes ja hi he corregut en dues (és el meu topall) i em limitaré a sortir a trotar una estona amb un amic. I després, a exercir el meu dret de votar. Sigui quin sigui el resultat final, ens esperen uns dies i setmanes moguts.\nI ja que n'he fet esment, potser us vindrà de gust llegir aquestes tres entrades:\nCrònica prèvia de la cursa de Rajadell (2011).\nCrònica de la cursa de Rajadell (2011).\nSobre la passada Diada de l'11-S (2012).\nPostdata: aquella gent que vulgui demostrar el seu sentiment nacional mentre corre potser que faci una ullada a aquesta pàgina web de venda online de roba esportiva catalana. La propaganda em va arribar a través de la bossa d'obsequis de la cursa de la Navarclina i qui sap si quedareu bé fent un regal, ara que s'acosta el Nadal. Això sí, aneu amb compte a qui el feu, no sigui que us equivoqueu i la persona triada tiri cap a l'altre extrem de l'espectre del sentimentalisme nacional (o "patriòtic" com deia aquell imb****).\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 12:02 2 comentaris:\nAquest passat diumenge ha estat la meva primera participació a una cursa que encara és jova en el calendari de curses populars (la d'enguany és tan sols la quarta edició) i que pel que vaig veure, té tots els números perquè acabi esdevenint amb els anys una prova fixa en l'agenda de molts corredors. Es tracta de La Navarclina i que des d'aquests moments recomano a tota aquella gent a qui li agradi córrer, més que competir, per un circuit sense cap dificultat tècnica ja que tot transcorre per pista ampla i ben compactada, amb la justa pujada com perquè tampoc sigui excessivament còmode i en què l'asfalt només es trepitja per sortir i tornar a entrar a la vila. I si a més a més l'organització és molt correcta i a un preu encara contingut, aleshores ... què més podem demanar? Les expectatives inicialment bones amb què m'hi vaig presentar es van complir de totes totes. No detallaré aquí les característiques del recorregut perquè ja ho vaig fer fa uns quants dies a la crònica prèvia i per tant, no em vull fer repetitiu, sinó que em limitaré a explicar la meva pròpia cursa que, suposo, tampoc deu ser gaire diferent de la de bona part dels prop de 350 corredors que vam ser-hi.\nDesprés d'unes quantes curses de no poder-ho fer, en aquesta ocasió viatgem la família en ple i encara que sembli una mica pedant, ja em sento com a guanyador només de pensar que si no passa res, podré creuar la meta amb l'Stanis a coll. Segurament en poc temps podré fer-ho amb ell corrent al meu costat o qui sap si em deixarà enrere! De nou compartiré la sortida amb el meu nebot "putatiu" que val a dir-ho va fer un paper força destacable i a qui li està agradant cada cop més això de les curses. Òbviament, ja podeu donar per fet que un cop iniciada la cursa no el tornaré a veure fins l'arribada. En aquesta primera foto ens podeu veure a tots tres al podi, un lloc que jo no "assaboriré" mai però qui sap si mai els veurem a ells dos. Temps al temps. També tinc l'oportunitat de saludar altres amics i coneguts -és un dels aspectes positius que tenen aquestes curses que es mantenen en uns límits raonablement "humans". I per descomptat, poc abans de començar la cursa i de camí a la sortida, em trobo també la colla dels Runners and Walkers i que coneixent-los una mica, de ben segur devien venir d'algun bar proper. Després, durant la cursa, cadascú pel seu cantó, com una desbandada però això sí, en acabar tots arreplegats de nou per engrapar el merescut entrepà. A la foto ens podeu veure tots cofois i perfectament uniformats.\nA tot això, es dóna la traca de sortida i apa, ja hi som. Amb el perfil més o menys retingut al cap sé que fins el segon quilòmetre és baixada i que després del primer deixarem l'asfalt per trepitjar pista. Poc després travessem el riu Llobregat i comença la cursa de debò: un tram de pujada relativament suau però continuada i que no deixarem fins més o menys el 5,5 km. Com sempre, si ja m'he acostumat a començar les curses des de darrera del grup, és aquí on perdo uns quants llocs més -és allò que deia abans que hi ha gent que ve a competir i molts altres que hem vingut a córrer- però tot i això, no em sento malament del tot i a més, el peu també sembla respondre bé. Així que, fins i tot abans que acabi l'ascensió, em permeto el luxe de començar a recuperar posicions perdudes. Coneixedor del recorregut sé que ara ve un tram on toca carenejar amb uns quants tobogans tampoc gaire difícils d'atacar per, a partir del 7,5 km. iniciar el que per mi sempre és la part més divertida d'una cursa amb perfils semblants: una continuada baixada fins el final. Com altres cops, premo gas a fons ja que em sento bé i el recorregut ara m'ho permet: avanço un corredor rere altre tot i que tampoc molts -no us penseu- perquè a aquestes alçades de la cursa, el grup estava bastant estirat. Entrem de nou al poble per un polígon industrial -potser la part més avorrida de tota la cursa- i el darrer quilòmetre tornem de nou a l'asfalt. Després d'una darrera pujadeta, enfilem el carrer de baixada que ens ha de portar a creuar la meta, al costat del pavelló poliesportiu i del camp de futbol. Aquí em passen l'Stanis i els darrers metres em deixo anar gaudint de les seves rialles. Però repeteixo, amb el que ja comença a pesar crec que a la propera haurem d'entrar agafadets de la ma.\nAl final, una cursa molt satisfactòria en tots els seus aspectes, tant des del punt de vista organitzatiu com a nivell personal, malgrat que la meva actuació no va passar de ser discreta. Jutgeu vosaltres mateixos: un temps de 54' i classificat en el lloc núm. 234 d'un total de gairebé 340 corredors. Per la seva part, l'Octavi va ocupar una molt meritòria 64ª posició baixant dels 45'. I encara no té els 20 anys i fa poc que s'hi ha posat. Després d'una bona dutxa ens quedem al sorteig de material esportiu i confesso que vaig quedar gratament sorprès de la quantitat de peces de roba i sabatilles que van arribar a donar, a més del lot de productes eròtics que ja us comentava a la crònica prèvia. Semblava que n'hi havia d'haver per a tothom. però aquest cop vaig marxar amb les mans buides: ja ho diuen, "afortunat en l'amor, desafortunat en el joc". Per cert, abans de valorar la cursa, en aquest enllaç us poso unes quantes fotos més per si us ve de gust fer-hi una ullada (bàsicament de l'ambient precursa i del moment de la sortida).\nPer acabar la crònica, permeteu-me una breu valoració de la cursa però ja us avenço que tinc prevista una propera entrada més, podríem dir, "metòdica" o "objectiva", parlant amb més detall d'aquesta qüestió de les valoracions. Abans que m'hi posi, què dir d'aquesta en concret?\nAspectes que m'han agradat: comença a ser habitual que tingui moltes més coses positives a destacar que no pas de negatives. No sé si tinc una mena d'"ull clínic" per triar bones curses o és que la popularització d'aquest esport també fa que l'organització hi posi molt de la seva part perquè tot acabi sortint bé. Sempre és cert que la millor manera d'assegurar-se'n l'èxit per a edicions futures, les anteriors també han de ser exitoses. I com us deia al principi, pel que vaig veure i sentir, crec que aquesta prova té molts números perquè es consolidi en un mercat cada cop amb més oferta, ergo, més competència. Això sí, crec que faria bé de no deixar-se portar per una certa eufòria -si és el cas- i no voler competir amb curses més "especialitzades". Allò que deia unes quantes línies més amunt sobre el tarannà "humà" de les curses populars. Si anem més al detall, la logística molt ben resolta (fàcil aparcament, proper al lloc de trobada, molta facilitat en la recollida del dorsal, dutxes i serveis); el recorregut molt interessant, per pista i molt poc asfalt (un 20%) i amb el punt just de duresa com per justificar després una dutxa; la informació publicada al web també ha estat la justa i actualitzada amb força rapidesa (classificacions i fotografies).\nAspectes que no m'han agradat: en un comentari de la pàgina web de l'organització algú deia que la botifarra de l'entrepà era una mica escarransida i potser sí que ho era (si més no al meu entrepà). Però vaja, dedueixo que qui ho va deixar anar era més en broma que res més. Si ens centrem en un aspecte més tingut en compte pels corredors, sí és cert que alguns podrien suggerir un canvi en el tram final a fi d'evitar haver de córrer per un polígon industrial, malgrat que tot plegat parlem d'una distància inferior a 1 km. Però és clar, quan vens de córrer per pista potser aquesta no és la millor cloenda per a una, repeteixo, molt bona cursa. Sóc conscient que l'organització pot tenir en part les mans lligades en aquest tipus de qüestions, pel que suposa d'haver de tallar el trànsit pels carrers de la vila i és per aquest motiu que tampoc li dono gaire importància, per no dir gens. Només transmeto un comentari que vaig sentir mentre em menjava l'entrepà però que en el mateix moment de la cursa ni hi vaig caure.\nEn definitiva, una cursa que si es manté com enguany, i si el cos em respecta, estic del tot convençut que repetiré. Per tant, la meva més sincera enhorabona a l'organització per l'excel·lent feina feta. De fet, repassant el calendari de curses d'aquest passat diumenge, i tenint present aquesta de Navarcles, qualsevol se'n va a fer la celebèrrima Jean Bouin, amb els milers de corredors que van envair literalment els carrers de Barcelona. Ja se la poden quedar! Perdoneu-me però algú ho havia de dir.\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 17:56 2 comentaris:\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 19:38 Cap comentari:\nPublicat per Joan Carles Llurdés i Coit a 21:53 Cap comentari:


Noguera reconeix que el sector maresmenc allotja una part molt residual dels congressistes que assisteixen a la trobada de telefonia mòbil. De retruc, l’impacte econòmic de la seva cancel·lació també tindrà una incidència menor al territori.\nUns quants dies de Congrés sempre suposen que els assistents puguin ser clients nostres, encara que de forma puntual, per allotjament o restauració i oci. A aquestes alçades de la temporada, gran part dels establiments estan preparant la temporada i l’activitat és força baixa. La incidència de la suspensió del Mobile a la comarca és força baixa.\nEl president del Gremi d’Hostaleria del Maresme comparteix la valoració que ha fet el seu homòleg barceloní, Jordi Mestre, que fa uns dies insinuava que en el rerefons de la suspensió del congrés hi podria haver-hi altres motius.\nSí que hi ha un rerefons amb el coronavirus, però també és cert que ara s’estan fent congressos a Amsterdam i Ginebra. Sempre et queda la recança de pensar que en d’altres ciutats europees s’estan celebrant congressos internacionals, amb participants d’arreu del món.\nEl Conseller de Polítiques Digitals de la Generalitat de Catalunya, Jordi Puigneró, ha afirmat aquest matí que la cancel·lació del Mobile ha estat provocada per la “por planetària” arran del coronavirus, i ha demanat prudència a l’hora de fer segons quines afirmacions de “caràcter conspiratori”. En aquest sentit, ha rebutjat la comparació amb el congrés que s’està fent aquests dies a Amsterdam, que no té la mateixa magnitud i estava en marxa quan ja es va iniciar la crisi més greu del coronavirus.\nRàdio Calella, 14.02.2020


Ciutadans, els llaços grocs i com recuperar protagonisme (Editorial)\nLes brigades de retirallaços tapats i amb instruments tallants busquen fer por\n3 min. Barcelona 29/08/2018 21:31\n651x366 Una vuitantena de persones retiren llaços grocs de diverses poblacions de les comarques gironines Una vuitantena de persones retiren llaços grocs de diverses poblacions de les comarques gironines\nCiutadans s'havia quedat descol·locat després de l'èxit de la moció de censura, el nou govern de Pedro Sánchez i el canvi de lideratge al Partit Popular. No acabava de trobar el seu espai perquè la crida a rebaixar la tensió amb Catalunya i l'acostament, encara que des d'una tensió distant, entre els governs espanyol i català li restaven protagonisme. Esperava una oportunitat per tornar a entrar en el debat polític i l'ha trobada en la baralla entre un home i una dona que retirava llaços grocs a les reixes del Parc de la Ciutadella. Els llaços grocs són un símbol pacífic de solidaritat amb els presos polítics, una manera de mostrar el rebuig al fet que hi hagi persones empresonades per les seves idees. Igual que passa amb altres símbols de causes socials o polítiques, des de la bandera de l'arc de Sant Martí a les creus cristianes, no tothom hi està d'acord, però són a l'espai públic perquè són un reflex de la llibertat d'expressió de la ciutadania. I això sempre s'havia respectat en aquest país.\nPer Albert Rivera i Inés Arrimades, que aquest dimecres van participar personalment en la campanya per treure llaços grocs a Alella, aquests "llacets" són una agressió i atempten contra la suposada, per impossible, neutralitat de l'espai públic. Hi ha dos milions de persones, conciutadans seus, que han vist com els polítics que van votar són ara a la presó o a l'exili, una manera clara de dir-los que el que pensen o volen està prohibit. I protesten, de manera pacífica, portant o posant llaços grocs. Per fer-ho han rebut insults i agressions que no han estat, en molts casos, investigades. Ciutadans, per la seva part, ha animat els seus seguidors a retirar els llaços i dimarts a la nit fins i tot hi va haver grups de vint o trenta persones que amb monos blancs i amb la cara covardament tapada es van desplaçar a diverses poblacions gironines per despenjar amb cúters i altres elements tallants els llaços. Igual que ha passat altres vegades, ho han pogut fer sense problemes i davant les càmeres perquè només algun que altre espontani, com el reprovable agressor de la Ciutadella, s'hi encara.\nPerquè l'independentisme, malgrat les provocacions, segueix sent un moviment pacífic, i perquè les actituds i les formes dels retirallaços fan por, no sols als independentistes sinó a tota persona que tingui una mica de memòria visual sobre el que suposen aquestes brigades de gent tapada amb objectes tallants circulant a la nit pels carrers amb actitud de buscar brega.\nLa campanya va lligada a un intent de deslegitimar el Mossos –a qui Inés Arrimadas va animar a desobeir– pel fet d'haver identificat alguns d'aquest grups retirallaços davant l'alarma social que estaven provocant. Podria semblar que es busca atiar la confrontació, però val més confiar que només és una manera de traslladar al carrer el debat ideològic i polític que hi ha al Parlament. Amb la mateixa crispació, lamentablement.\nagressió llaços grocs


Cinturó de seguretat. Generalitat de Catalunya\nLa utilització dels cinturons de seguretat i d'altres sistemes de retenció, correctament cordats, és obligatòria tant en vies urbanes com interurbanes, el conductor i els passatgers, sempre tenint en compte les limitacions següents:\nMenors: No poden circular al seient davanter si no superen els 135 cm d’alçada.\nSi l'alçada és superior a 135 cm poden utilitzar el cinturó de seguretat dels adults.\nPodran ocupar el seient del davant, sempre que utilitzin l'adequat sistema de retenció infantil (SRI), en els següents supòsits:\nQuan el vehicle no disposi de seients posteriors.\nQuan tots els seients posteriors estiguin ja ocupats per menors d'edat d'alçada igual o inferior a 135 cm.\nQuan no sigui possible instal·lar als seients posteriors tots els sistemes de retenció infantil. Quan s'ocupi el seient del davant i el vehicle disposi d'airbag frontal, únicament es podran utilitzar els sistemes de retenció orientats cap enrere si l'airbag ha estat desactivat.\nNo tenir instal·lats en el vehicle els cinturons de seguretat és una infracció molt greu. Per als vehicles respecte dels quals és obligatori l'ús del cinturó de seguretat, aquesta obligació únicament és exigible si s'han matriculat a partir del 15-6-92. Els matriculats amb anterioritat a aquesta data no és obligatori, però els passatgers estan obligats a utilitzar els cinturons si el vehicle els porta instal·lats.\nNo utilitzar adequadament el cinturó de seguretat és una infracció greu però no comporta pèrdua de punts. Només es detrauran punts si l'infractor és el conductor.


PERE SÀBAT: D'espoli a espoli, i tots a Salamanca\nNo estic d'acord del tot amb el plantejament que fas. Certament, el que han fet els Centelles amb el llegat és lleig, estèticament parlant, i probablement el seu pare no ho hauria aprovat.\nPerò t'oblides d'un fet important: la Generalitat ha estat INCAPAÇ, durant una colla d'anys, d'arribar a un acord per comprar l'arxiu. Alguna responsabilitat hi deu tenir el conseller, no? Avui en parlàvem amb una educadora del MNAC i em deia que, tal com fan les coses a Cultura, tampoc és tan estrany que els Centelles al final enviessin la Conselleria a fer punyetes. En aquest assumpte em sembla que encara no ens han explicat tot el que caldria.\n30 de desembre de 2009, a les 21:05\nEduard, si creus que el Pedro criticarà Esquerra algún cop, vas fi...\nRespecte a això de l'arxiu, home, sí que hauria estat bé tenir-lo a Sant Cugat en comptes de a Salamanca, però no és precisament una cosa tan important, què vols que et digui. La Generalitat va fer una oferta, l'Estat una altra, i els germenets aquells van decidir. Doncs aixpo, aquí, qui té la "culpa" són els germans Centelles... I no crec que ens hagim de gastar tants diners públics per evitar que un conjunt de fotografies (ja em diràs què aporten al país...) vagin a Salamanca.\nEstic d'acord amb tu. La Generalitat ha estat incapaç d'arribar a un acrod per comprar l'arxiu. Cert, i això es pot deduir de què en 30 anys d'autogovern com a país encara no sabem exactament què volem o aspirem en l'àmbit cultural ja que no hem tingut un projecte real de cultura nacional. I àixò n'és responsable tots aquells que han passat per la conselleria i per el govern.\nTambé estic d'acord amb tu quan dius que no tot s'ha explicat, perquè el que per exemple no s'enten és que els germans Centelles diguin que la Generalitat no els oferia una projecció adequada dels material, quan ells van rebutjar una exposició l'any 2007... En fi, que segurament el fet de no voler pactar amb la Generalitat es deu a un recentiment d'anys prèvis...\nAmb tot, estaria bé que algun dia s'expliqués tot, però em reafirmo en l'opinió de què els culpable d'aquest lamentable episodi és per una banda el Govern de l'Estat i per l'altra els Germans Centelles.\nCrec que ets injust, perquè quan ha calgut criticar Esquerra ho he fet i als fets em remeto: el pacte del finançament.\nQue tu no hi trobis importància és natrual, ja que desprecies tot allò històric/simbòlic.\n1 de gener de 2010, a les 20:45


El 70% dels directius de l’automòbil recomanen no comprar un dièsel\nUna enquesta realitzada per la consultora KPMG revela l’opinió dels directius del sector sobre el futur del dièsel i les noves tecnologies\n7 de cada 10 directius del sector de l’automoció a Europa consideren que comprar un cotxe dièsel no és una bona decisió, segons apunta l’enquesta de l’Informe Global d’Automoció del 2018 de la consultora KPMG. En el cas de l’estat espanyol, el percentatge de directius que no recomanen la compra d’un cotxe dièsel augmenta fins al 79%.\nCuriosament el dièsel encara té un 50% de les vendes del mercat europeu, tot i que l’informe apunta a una progressiva davallada de les vendes d’aquests vehicles durant els propers anys a causa de la pressió social i la pèrdua de prestigi d’aquestes mecàniques entre els compradors.\nL’informe de KPMG preveu que els motors dièsel reduiran la presència de forma radical entre els cotxes mitjans i petits (compactes, utilitaris i urbans), mentre que veu més difícil la seva substitució entre els cotxes més grans (totterrenys, camionetes i cotxes grans). A més, els costos d’eliminació del NOx i altres partícules farà que no sigui rendible vendre aquestes mecàniques sobretot entre els fabricants generalistes, i tan sols les marques de luxe o ‘premium’ podrien seguir obtenint beneficis dels cotxes amb mecàniques dièsel, cada cop més cares i complexes.\nHíbrids i tecnològics, la millor opció\nEls cotxes híbrids gaudeixen de les recomanacions dels executius del sector, ja que el 55% dels directius creu que els cotxes totalment elèctrics encara no disposen de la xarxa de punts de recàrrega adequada ni d’un preu prou atractiu per convertir-se en una alternativa al dièsel.\nPer contra, l’estudi de KPMG afirma que el 85% dels directius creu que la seguretat en la gestió de les dades personals i la seguretat cibernètica dels cotxes serà més que rellevant durant els propers anys, ja que l’evolució dels cotxes intel·ligents portarà a una interacció cada cop més gran entre la xarxa i els cotxes.


Un accident laboral greu a Manresa triga catorze anys a arribar a judici - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nUn accident laboral greu a Manresa triga catorze anys a arribar a judici\nEl treballador va caure d'una altura de sis metres i, a causa de les ferides, té la incapacitat laboral total\nj. s. | manresa 09.08.2015 | 07:52\nUn accident laboral greu ocorregut a Manresa l'any 2001 es jutjarà finalment aquest proper setembre, catorze anys després dels fets. La víctima, un operari de Barcelona que treballava en la construcció d'un edifici al barri de Sant Pau, va caure d'una altura de sis metres i es va fer greus fractures. Com a conseqüència, l'home va tenir nombroses seqüeles que van obligar a declarar-li la incapacitat laboral permanent.\nEls dos responsables de l'obra, l'administrador de l'empresa Eurocanaria ASN, Ángel S. N., i l'arquitecte tècnic, José María M. C., s'enfronten cadascun a la pena de dos anys de presó per no haver proveït l'obra de les mesures de seguretat pertinents. A més, la fiscalia demana que indemnitzin la víctima amb la quantitat de 255.830 euros per les lesions i seqüeles.\nEls fets van tenir lloc el 15 d'octubre de l'any 2001, al carrer de Llobregat del barri de Sant Pau, en un bloc d'habitatges en construcció. Segons l'escrit de conclusions provisionals de la fiscalia, el treballador, Francisco José C. V., que aleshores tenia 38 anys d'edat, estava manipulant el comandament sense fils d'una grua, amb la qual anava col·locant bigues de formigó a la segona planta de l'edifici.\nEn un moment determinat, afegeix la fiscalia, el treballador va fer dos passos enrere i va caure pel forat destinat a l'escala interior de l'edifici, i va impactar contra el terra de formigó. L'home es va precipitar per una altura de sis metres.\nSegons va determinar la inspecció de la Seguretat Social, el forat per on va caure la víctima no tenia cap barana de seguretat ni cap altre tipus de protecció intermèdia per evitar una caiguda. El treballador, a més a més, tampoc no tenia cap cinturó de seguretat. Aquesta manca de mesures de seguretat, segons la fiscalia, va provocar l'accident laboral.\nCom a conseqüència dels fets, l'operari va patir fractures greus en un canell, a la cama i al taló. Va estar hospitalitzat durant un mes, va estar incapacitat totalment per a les ocupacions diàries durant més d'un any i, finalment, va haver de rebre la incapacitat laboral permanent. L'home, segons el ministeri fiscal, té problemes de mobilitat a la cama i al canell, i un dolor permanent al peu.\nLa fiscalia considera els fets un delicte de lesions per imprudència greu i, per aquest motiu, demana per als dos responsables de l'obra, Ángel S. N. i José María M. C., la pena de dos anys de presó. També vol que indemnitzin la víctima amb 25.830 euros per les lesions i en 230.000 euros per les seqüeles.


La superestrella llatina s’estrena a Cap Roig amb tots els seus èxits mundials\nAmb tan sols vint-i-quatre anys, Juan Luis Londoño, més conegut pel nom artístic, Maluma, s’ha convertit en un dels artistes de més impacte de la música urbana i en un ídol juvenil de la música llatina a escala global. Guanyador del Grammy Llatí 2018 a l’àlbum pop vocal contemporani per F.A.M.E., Maluma és un dels cantants més populars a les xarxes socials.\nEl 2017 va fer 105 concerts a l’Amèrica Llatina, els Estats Units, Europa i Israel i va vendre més d’un milió d’entrades de Maluma World Tour 2017, xifra que el va convertir en l’artista llatí que va vendre més entrades de concerts en tot l’any. El 2018 va trencar rècords en exhaurir les entrades en tots els concerts als Estats Units i Europa amb F.A.M.E. World Tour i va omplir espais com el Madison Square Garden (Nova York), l’American Airlines Arena (Miami) i dues vegades The Forum (Los Angeles), entre d’altres.\nEl 2015, Maluma va llançar el seu segon àlbum, Pretty Boy, Dirty Boy, que es va estrenar directament en el número u. En el primer any i mig en el mercat estatunidenc, cinc de les seves cançons van arribar al número u de la llista Latin Songs de Billboard. El 2018 va publicar la seva producció discogràfica més recent, F.A.M.E., que també es va situar directament en el número u i que, al cap de només una setmana, ja havia esdevingut sis vegades platí als Estats Units. Maluma és l’artista més jove d’obtenir simultàniament el número u i el número dos a la llista Latin Airplay de Billboard amb “Sin Contrato” i “Chantaje” i el sisè d’aconseguir-ho. Fins avui, Maluma té onze èxits en primera posició a la llista Latin Airplay de Billboard.


Perea dirà adéu a l'Olot per acceptar una temptadora oferta del Barça B - Diari de Girona\nPerea dirà adéu a l'Olot per acceptar una temptadora oferta del Barça B\nEl mitjapunta manxec, de 25 anys, seguirà així a Segona Divisió B amb el filial blaugrana\nolot | marc brugués 14.01.2016 | 07:18\nAlberto Perea ha donat moltes alegries als seguidors de l´Olot. martí albesa\nL'afició de l'Olot no tornarà a celebrar més gols d'Alberto Perea. El cos tènic, la directiva i els seguidors garrotxins tenien el cor en un puny des de feia dies pendents de la decisió del davanter manxec. Perea, autor de 9 gols aquesta temporada havia despertat l'interès de diversos equips de Segona Divisió A entre els quals l'Osca i l'Albacete. Tot i això, inconscientment es confiava que acceptaria continuar fins al 30 de juny a l'Olot. Finalment però, Perea farà les maletes. No ho farà per jugar a Segona A sinó que continuarà a Segona B defensant la samarreta del Barça B a qui intentarà ajudar a evitar el descens a Tercera.\nLes seves contínues exhibicions i el seu repertori de gols de totes les factures amb la samarreta de l'Olot han fet que l'entrenador del Barça B, Gerard López, s'hagi enamorat futbolísticament de Perea. En aquest sentit, el fet que el representant del manxec, Diego Rangel, conegui bé el cos tècnic del filial blaugrana ha facilitat l'operació. Rangel va coincidir amb Gerard al Girona i coneix bé també el segon del Barça B, Javi Garcia Pimienta, de la seva etapa a Primera Divisió amb l'Extremadura . Les negociacions van començar dilluns al vespre i ahir al migdia es van tancar. Cal recordar que Perea té contracte amb l'Olot fins el 30 de juny amb una clàusula per la qual fins demà passat (dia 15) pot marxar a un equip de categoria superior a cost zero. En aquest cas, caldrà veure què estipula el contracte i si l'Olot acaba rebent alguna contraprestació econòmica ja que el filial blaugrana competeix a la mateixa categoria que els gironins. Perea es va entrenar ahir per darrera vegada amb els seus companys al Municipal garrotxí.\nA manca de signatura, l'adéu de Perea, és un fet i ara el tècnic Rodri té un greu problema. El manxec és el màxim golejador i l'home que marca les diferències. Rere seu, a la llista de golejadors, hi són Uri Santos, amb 4, i Diego Sánchez, amb 3. El murcià va ser fitxat del Lleida per ser la referència ofensiva però fins ara les lesions no l'han deixat rendir al cent per cent amb continuïtat. L'adéu de Perea farà que la direcció esportiva de l'Olot, amb Àlex Terma i David Comamala i al capdavant, es vegi forçada a buscar un substitut de garanties per encarar la segona volta de la Lliga.\nL'arribada de Perea al Barça B s'inclou en el marc de la revolució que està visquent el filial blaugrana aquest mercat d'hivern. Un cop finalitzada la sanció que li impedia inscriure jugadors, el filial ja ha donat d'alta fins ara Xemi (Cornellà), Romera?(Almeria B), Ezkieta (Osasuna Promeses), Moisés (Sevilla Atlètic), Robert (Fluminense) i Fali (Nàstic). Al mateix temps, el Barça B ha de fer lloc als nous fitxatges i està aprimant la plantilla cada dia. Els darrers a abandonar la disciplina blaugrana van ser ahir el defensa Macky Bagnack i el macedoni David Babusnki. Abans, ja havien fet les maletes Pol Calvet (Deportivo B), Fabrice Ondoa (Nàstic) i Álex Grimaldo (Benfica)i al porter Suárez també se li busca una sortida.\nA banda de Perea, també podria signar pel Barça B l'exdavanter del Llagostera, Salva Chamorro, de 25 anys, actualment al?Tondela portuguès.


Els penals deixen el Llevant fora de la Copa del Rei (3-3) - À Punt\nEls penals deixen el Llevant fora de la Copa del Rei (3-3)\nL'equip de Diego Ríos ha empatat fins a tres vegades el partit\nDos jugadors, del Llevant i d'El Pozo Múrcia, lluiten per una pilotaó / Twitter: @ludfutbolsala\n15 de maig 2021 - 21:14\nEl punt de penal ha confirmat El Pozo Múrcia Costa Cálida com el primer finalista de la Copa del Rei, després d'haver empatat amb el Llevant (3-3).\nFede, el porter llevantinista, ha sigut expulsat, amb revisió del VAR inclosa, al minut 9 de partit després de tocar la pilota amb la mà uns centímetres fora de la seua àrea. El Pozo ha aprofitat la superioritat númerica i mig minut després s'ha avançat en el marcador.\nEls blaugrana no han acusat el colp i han empatat cinc minuts després per mitjà de Lemos. Però l'equip murcià s'ha tornat a posar per davant abans del descans (1-2).\nEn el primer minut de la represa ha arribat el gol de l'empat, amb un gol en pròpia porta de Juanjo. Però la semifinal se li ha tornat a posar costera amunt a l'equip de Diego Ríos quan El Pozo ha fet el 2-3.\nQuan la derrota semblava clara, el Llevant ha recorregut a la carta del porter jugador amb Lemos, el mateix home que en el 39, un minut abans del final, ha forçat els penals.\nEl finalista s'ha decidit en un torn de penals en què El Pozo s'ha imposat per 4-2 amb una gran actuació del seu porter Juanjo, que ha salvat l'últim llançament.


Aquest diumenge s'ha celebrat al Parc del Fòrum la primera edició de la cursa Barcelona en Marxa contra el Càncer amb tots els dorsals esgotats i un total de 4.000 corredors. L'esdeveniment ha comptat amb tres proves amb diferents distàncies per adaptar-se a tots els públics: 10Km (guanyadors Ernest Sans-33: 11 'i Marta Castroviejo-36: 14'), 5Km (guanyadors Josep Díaz-16: 55 'i Silvia Felipo -22: 12 ') i una marxa no competitiva de 2,5Km. Després de la cursa també s'ha organitzat una festa familiar amb activitats per a totes les edats.\nAquesta cursa solidària, organitzada per l'AECC-Catalunya contra el Càncer de Barcelona, pretén convertir-se en una cita anual ineludible per a tots els amants de l'esport que, a més, vulguin posar el seu granet de sorra en la lluita contra aquesta malaltia. Els diners recaptats amb aquesta acció serà destinat íntegrament a la investigació oncològica.\nAquesta primera edició de la cursa a Barcelona ha estat possible gràcies al patrocini principal d'Aigües de Barcelona. A més, l'AECC també ha comptat amb col·laboradors com l'Ajuntament de Barcelona, Revista Woman, El Corte Inglés, Fundació DiR, Calvo Lleuger, Taymory, Fisiocrem, i Barcelona Serveis Municipals.


Debatdevi es consolida com espai innovador del sector del vi a Catalunya. Cal aprofitar-ho i emprar una nova metodologia per fer dels objectius, accions definides i executades. També es proposa utilitzar la plataforma tecnològica e-Catalunya per facilitar la tasca de les comunitats de pràctica\nRecordem, per què debatdevi? Davant els darrers estudis de mercat que apuntaven a què els catalans coneixien i valoràven poc els vins catalans, davant diferents canvis socials i econòmics que afecten el sector del vi, es construeix debatdevi: Un instrument de participació de tot el sector de la vinya i el vi i tots els agents relacionats per: - analitzar la SITUACIÓ DEL CONSUM de vi a Catalunya - explorar MESURES concretes per DINAMITZAR i INCREMENTAR la seva presència a Catalunya 3.\nDebatdevi (juny 08 – febrer 09) 5 jornades de debat presencial i un acte final amb conclusions: - Nous consumidors, nous hàbits de consum (Barcelona, 1 de juliol de 2008) - Vi i qualitat (Reus, 7 de juliol de 2008) - Els protagonistes de la comercializació (Barcelona, 23 de setembre de 2008) - Instruments i estratègies per a la promoció del vi (Vilafranca del Penedès, 16 octubre de 2008) - Vi i territori (Falset, 16 de novembre de 2008) - Conclusions debatdevi Febrer 2009 4.\nDebatdevi s’obre a la xarxa debatdevi online: www.debatdevi.cat Web 2.0 i instruments com: 5.\nQuè ha provocat debatdevi?

una xarxa de més de 600 persones vinculades al món del vi i experts en empresa i marketing

un espai virtual on compartir coneixements i experiències

un major reconeixement del sector del vi als mitjans de comunicació tradicionals

una gran presència del món del vi a internet , sobretot a les xarxes socials

networking entre el sector del vi que han facilitat la concreció d’accions exposades en les conclusions i una projecció de més unió

\nI ARA QUÈ?

debatdevi s’ha consolidat com un espai de debat innovador i ha estat capaç de generar de propostes pel futur del vi a Catalunya.

debatdevi continuarà com un espai d’intercanvi de coneixements i bones pràctiques en el món del vi debatdevi s’organitzarà en comunitats de pràctica que vetllaran perquè aquestes suggerències es portin a bon fi debatdevi fomentarà la millora constant per al treball en xarxa, gestió de la recerca i del coneixement que genera el propi sector 7.\n

Paral·lelament a les comunitats de pràctica, cada tres mesos, s’organitzarà una Jornada Innovació debatdevi amb la voluntat de transmetre noves tendències, nous coneixements i noves experiències per aplicar al sector del vi, principalment a la comercialització, comunicació i al client final

Al mateix temps, aquestes jornades serviran per transmetre els objectius i les accions que les diverses comunitats de pràctica assoliran.

Avui iniciem la primera, però la propera serà el setembre, en el marc de la Mostra de Vins i Caves de Catalunya

La innovació no només és tecnologia, cal contruir organitzacions innovadores. Aquesta és la voluntat de debatdevi

\nA debatdevi continuem apostant per internet. Per què? Obrir el debat al màxim de gent possible Crear xarxa, crear equip Buscar una major proximitat de l’Administració Contrastar opinions Cost Compartir coneixements Usar les eines que ja funcionen en la nostra societat Acostar els Social Media al sector del vi 9.\nI què es farà?

es mantindrà i s’incrementarà la xarxa social de persones vinculades con el sector (més de 600 usuaris)

es mantindrà l’espai virtual on compartir coneixements i contactes (en els ja creats – FB, Blog, Slideshare, You Tube) i se n’empraran de nous: Twitter, Ning,…

les comunitats de pràctica i els seus membres utilitzaran les eines de l’e-catalunya

\nQuè és e-Catalunya? www.e-Catalunya.gencat.cat

e-Catalunya és el punt de trobada virtual per a comunitats professionals i altres col·lectius amb necessitat d'intercanviar opinions i gestionar coneixement

El projecte és una iniciativa de la Generalitat de Catalunya per facilitar la comunicació, la participació, el treball col·laboratiu i la difusió de la informació entre la ciutadania. L'objectiu últim és el de contribuir al desenvolupament de la Societat del Coneixement a Catalunya.

\n

e-Catalunya és una plataforma de xarxes socials (espais de debat, treball col·laboratiu i gestió de coneixement) creades i administrades per membres de col·lectius que necessiten intercanviar coneixements i experiències en xarxa.

Cadascuna d'aquestes comunitats interactua en un portal propi,) i mitjançant eines de participació com ara blocs, fòrums, contenidors de documents, wikis, calendaris , etc. Els portals compten, a més, amb utilitats (llista de correu, RSS, alertes automàtiques de novetats, etc.) per facilitar la comunicació entre els membres del grup.

Els membres d'un portal poden fer aportacions a les eines, respondre i comentar les aportacions d'altres, adjuntar i descarregar arxius, editar documents comuns, enviar missatges de correu simultanis a tota la comunitat, etc.

Què és e-Catalunya 12.\nQuè es podrà fer amb debatdevi dins de l’e-catalunya

Treballar en equip, exposar, informar-se, relacionar-se amb altres companys; fer recomanacions i objeccions i, per tant, prendre decisions de manera consensuada.

Agilitzar i millorar la comunicació entre els membres del grup i del grup cap a la ciutadania.

Accedir als continguts generats per les persones i/o grups de forma immediata i generar continguts propis.

Gestionar la informació de forma més eficient, evitant pèrdues de documents o confusions amb versions anteriors.

Ampliar la xarxa de contactes personals dins i fora del propi grup de treball, gràcies al sistema intel·ligent de xarxa social.

Detectar tendències , establir consensos i consolidar i/o iniciar projectes

\nCom es posarà en pràctica?

Els diferents membres de les comunitats de pràctica rebran formació sobre les eines.

Es tracta del primer grup de l’e-catalunya on els seus membres formen part de la societat civil

Serà un model a seguir en altres grups posteriors que la Generalitat engegarà

\nI PER QUÈ continuem amb debatdevi? Cal crear i mantenir xarxa en el sector Només així, posarem en valor la riquesa que tenim, en el paisatge, en la cultura, en les nostres Denominacions d’Origen Fomentar noves veus, nous protagonistes. i sobretot, COMPARTIR CONEIXEMENT Apostar per nous espais d’interrelació Perquè el futur del vi l’hem de decidir plegats Recommended


El futur passeig Marítim de Les Botigues tindrà entre 6 i 8 metres d'amplada, carril bici i nous accessos a la platja - VilaWeb\nDissabte 08.01.2011 00:00\nEl futur passeig Marítim de Les Botigues tindrà entre 6 i 8 metres d'amplada, carril bici i nous accessos a la platja\nL'Ajuntament ja ha remès el projecte executiu del futur passeig Marítim de Les Botigues a la Demarcació de Costes de l'Estat i al Ministeri de Medi Ambient i Medi Rural i Marí, un projecte que compta amb una inversió de 5 milions d'euros.\nUn passeig d'entre 6 i 8 metres d'amplada per a vianants, amb carril bici de doble sentit i nous accessos a la platja, és el que dibuixa el projecte executiu que l'Ajuntament ha tramès al Ministeri. El projecte ha estat redactat en col.laboració amb la Mancomunitat de Municipis de l'AMB, el mateix organisme que tira endavant el passeig de Viladecans i Castelldefels.\nAmb una inversió de 5 milions d'euros, la remodelació del projecte donarà compliment dels nous criteris d'accessibilitat urbanística, alhora que preveu el disseny de nou mobiliari urbà i la connexió amb el passeig provinent de l'interior del Port Ginesta. A més, està prevista la concessió administrativa de guinguetes i la protecció de les dunes.\nUn cop es rebi l'informe favorable del Ministeri, l'Ajuntament podrà tramitar l'aprovació del projecte. Posteriorment, s'haurà de dotar en els pressupostos de l'Estat i finalment el projecte ja es podrà licitar.


Cuinanúm. 37 -gener- 2010\nper Caterina Bosch\t el gen. 22, 2010\nPer fer els farcellets de col, poseu a bullir amb aigua i sal bastants fulles de col sense tronxos. Les escorreu i, posades sobre la taula, les enrotlleu amb l’ajuda de farina i formeu els farcellets llargs i estrets, que els haureu de passar per farina i els haureu de fregir ben rossets.\nA part, en una cassola, prepareu un sofregit amb ceba i tomàquet i, quan estigui al punt, hi incorporeu les perdius, rossejades prèviament en una paella fins que quedin d’un color daurat. Hi tireu aigua bullent i ho deixeu coure lentament fins que la carn sigui tendra. Quan falti poc per acabar la cocció de la carn, hi feu una picada de julivert i hi afegiu els farcellets que ja teniu reservats, i ho deixeu acabar de coure a poc a poc.\nGaroines de xocolata\n250 g de taronja confitada\nPoseu la xocolata a desfer al microones i en una paella adherent, sense oli, rossegeu molt suau les ametlles. Talleu la taronja molt petita, gairebé picada, i ajunteu-ho tot ben remenat.\nAmb una cullereta petita de Moca, formeu petits pilonets i col·loqueu-los sobre una safata plana amb un plàstic, ja que així serà més fàcil de treure les garoines. Poseu la plata unes 3 hores a la nevera.


Arnau Puig - Adoro el Res en múltiples imatges - Hänsel * i Gretel *\nUna cultura com la catalana que té mots gairebé únics per expressar les subtilitats més pregones i refinades del pensament i que gaudeix d’artistes amb la màxima sensibilitat per representar el buf de les sensacions i sentiments sense cap grolleria ni banalitat formal, una cultura com aquesta mereix totes les consideracions i està cridada a ser capdavantera en el traç de les properes dècades de l’esdevenidor immediat.\nHe encapçalat aquest text amb aquest vers del gran creador surrealista de la poètica de la modernitat, J. V. Foix Adoro el Res en múltiples imatges perquè precisament capto en el pronom substantivat Res – en majúscula al text original del poeta – en una dimensió conceptual difícil de trobar en altres formes expressives del pensament i de la sensibilitat. Res, en català vol dir ensems “cosa” i redundantment “res”, manca de cosa. Quan el poeta mira, sent l’entorn, veu el que vol trobar, el que vol sentir, el que vol posseir, el que vol odiar i deseixir-se’n, ho veu tot ensems i simultàniament i només serà la seva ferma decisió la que establirà el que hi ha davant seu. Mirar, pel poeta, és l’acte creador màxim; com per l’artista, escollir el suport, traçar, tacar; per l’enginyer, esbossar el projecte i, l’emprenedor, establir les línies base de la producció i de la distribució.\nA aquest mirar proposat pel poeta hi cap tothom atès que som tots els que mirem per veure el que pensem, sentim, ens cal posseir, es necessari disposar per establir el sentit i la base del nostre existir. El mirar del poeta és l’acte creador per excel·lència perquè com que inicialment no és res i ho és tot, a aquell Res hi haurà el que desitgem, volem i necessiten per elaborar-nos l’entorn i la vida de la manera més creativa i satisfactòria possible.\nI tot això és Catalunya, aquest Res que ho és tot, que ho comprèn tot. A la nostra terra només els orbs i el ganduls abasten i se serveixen del que tenen a mà. A Catalunya els creadors ho tenen tot disponible; és troba en el seu tarannà, forma part del seu ADN.\nEl Res proposat per Foix correspon a una filosofia sense atributs en la que tot s’hi elabora al moment des del context. Aquesta és la creativitat catalana.\nArnau Puig és filòsof i crític d’art.


Onzè motiu de ser de la Lectura Fàcil | Alf\nOnzè motiu de ser de la Lectura Fàcil\nNúria Casals, editora de l'editorial La Mar de Fàcil, és la convidada del mes de novembre per a la campanya "Motius de ser de la Lectura Fàcil".\nCada dia 15 de mes, donem a conèixer un nou motiu de ser de la Lectura Fàcil.\nDiferents personalitats d'àmbits diversos on la LF té incidència destaquen què és el més significatiu per a ells de la Lectura Fàcil. Aquesta campanya forma part dels actes de commemoració dels 15 anys de l'Associació Lectura Fàcil.\nSegons la Núria "La narrativa és un plaer del qual tothom ha de gaudir, i aquí és on entrem les editorials de Lectura Fàcil".\nEns ho explica així:\nEl món editorial és un sector especial, que et permet apropar-te a la gent, des del plaer, des del gaudi; et permet formar part de la vida de les persones, doncs s’estableix un vincle entre la publicació i el públic. En un moment en què les tecnologies i les imatges sembla que valguin més que “mil paraules”, editar llibres és tot un repte. S'ha d'oferir al lector alguna cosa més que lletres escrites. Els editors busquem allò que pot agradar, interessar, emocionar... i que només la lectura d’un llibre et pot donar.\nLa recerca de nous textos i de nous autors no és fàcil, sobretot quan es tracta d’històries que s’editaran en Lectura Fàcil. Aquests llibres, un cop adaptats, han de saber mantenir el caliu del llibre original, i això no és senzill. Aquí ens trobem, com a editors, amb el principal repte: imaginar-nos com quedarà aquell llibre original un cop adaptat a Lectura Fàcil. I aquest és el primer pas, un cop hem triat el llibre, comença el camí de la seva edició: l’adaptació, la revisió per l’Associació Lectura Fàcil, la correcció, la tria d’il·lustracions —que també hauran de seguir les pautes de la Lectura Fàcil—, la maquetació i, finalment, la impressió i l’entrada del llibre a les llibreries. A partir d’aquí, comença el segon pas, i més important: que el lector gaudeixi, tant com ha gaudit l’editor, de la lectura del llibre.\nAmb la finalitat d’apropar autors contemporanis a tots els lectors, va néixer ara fa 10 anys La Mar de Fàcil, com a primera editorial especialitzada en l’edició de llibres de Lectura Fàcil. Tant textos de nova creació en Lectura Fàcil, com adaptacions d’autors consolidats, com Jordi Sierra i Fabra, Anna Tortajada o Montserrat Roig, han anat conformant el catàleg de l’editorial al llarg d’aquests anys. Però per tal que aquest catàleg segueixi creixent, la figura de l’adaptador és essencial, així com seguir comptant amb la important tasca de l’Associació Lectura Fàcil a l’hora de promocionar i donar a conèixer els llibres.\nA poc a poc, pensem que hem anat obrint camí, i ara ja són molts els centres educatius que ens coneixen i els clubs de Lectura Fàcil que utilitzen les nostres publicacions.\nCom a editorial, volem aprofitar aquest espai per a fer una crida als autors contemporanis perquè ens permetin adaptar els seus textos, i així apropar les seves històries a aquelles persones que d’altra manera no en gaudirien.


El Teatre L'Amistat de Mollerussa obre el teló d'aquest 2019 amb 'El Trencanous' del Ballet de Catalunya\nDimarts, 08 Gener 2019 18:10\nPresentació de la programació. Laia Pedrós\nEl Teatre L’Amistat de Mollerussa aixecarà el teló de la nova temporada el proper 3 de febrer i ho farà per rebre per primer cop a les terres de Lleida el Ballet de Catalunya, que presentarà El Trencanous, un dels clàssics més esperats en l'època nadalenca.\nDel febrer al maig del 2019 s'oferiran un total de 8 espectacles. La divertida comèdia musical The Primitals portada a escena a capella per Yllana Teatro serà l'aposta que tancarà la temporada el 18 de maig, coincidint amb la Festa Major de la ciutat. També tindran protagonisme el circ amb Tic-Toc i Trapatelando (16 de març) i la màgia amb una gala amb participació de diferents mags (24 de març). A banda d’El Trencanous, la dansa tindrà més pes amb un recorregut per als millors números de la història del Cabaret europeu i del music hall americà a través de la companyia NS Danza (23 de febrer).\nCom a novetat, enguany les entrades es podran adquirir a través de la pàgina web del teatre www.teatrelamistat.com i, si es fa a taquilla, es disposarà d’un dia més de venda, que serà dimecres, i que s’afegirà a dijous i divendres, que ja eren hàbils per aquest menester. Les entrades costaran entre 6 i 22 euros, segons l'obra.\nLa programació de La Xarxa completarà la temporada estable de teatre amb tres obres variades i de qualitat, la primera de les quals El follet i el sabater, de Sim Silabim, tindrà lloc aquest diumenge 13 de gener. Les altres dues són La Jana i els 3 ossos, del Centre de Titelles (27 de gener) i Hats, de la companyia Jam (24 de febrer). El preu general de l’entrada és de 5 euros tot i que els socis de La Xarxa tenen un descompte d’1 euro.\nD’altra banda, pel que fa al Cicle Gaudí, el circuit estable de cinema català que s’ofereix cada darrer dissabte de mes al Centre Cultural, canvia d’hora i es farà a 3/4 de 8 del vespre per tal d’apartar-ho a les sessions de cinema estable que es duen a terme al mateix equipament. Les pel·lícules programades aquest trimestre són: El fotógrafo de Mauthausen (26 de gener), Petra (23 de febrer) i Entre dos aguas (30 de març).\nMés en aquesta categoria: « Estrena de la sardana 'Nadal a Mollerussa' del compositor Òscar Barqué\tMollerussa recicla 36 tones de tèxtil usat a través de 14 contenidors al 2018, una tona més que al 2017 »\n29-09-2015 Llegit:34333 Mollerussa\n15-01-2013 Llegit:13427 Mollerussa


El president de la Generalitat, Pere Aragonès, ha alertat aquest diumenge de el "moment complicat" que viu Catalunya per l'increment de la transmissió del coronavirus i ha avisat que el Govern anunciarà noves restriccions en els propers dies.\n"No estem en un bon moment, estem en un moment complicat", ha dit, pel que ha reclamat a la ciutadania extremar les mesures de precaució tot i l'avanç en la vacunació. A més, ha afegit que l'augment explosiu dels contagis de la Covid ja està tenint repercussió directa en els ingressos hospitalaris.\nS'anunciaran NOVES MESURES\nDurant la roda de premsa, Pere Aragonès, ha remarcat que hi hauran noves restriccions durant els pròxims dies per intentar limitar el virus. En una línia semblant s'ha mantingut Argimon afegint que està en contra de celebrar aquest tipus de festivals multitudinaris com el Cruïlla o el Canet Rock. Ha reconegut que hi ha imatges que no han agradat gens, malgrat que els festivals estaven ben organitzats.\nFinalment, Pere Aragonès i Argimon han volgut referir-se el rècord de contagis que s'han produït durant tota aquesta setmana. Han estat més de 40.430 casos i la pressió hospitalària està tornant a arribar als límits de fa alguns mesos. De fet, des de l'inici de la pandèmia no s'havien registrat tants casos.