Aneu a cagar: Merdes contemporànies\nRuben 21 de juny de 2011, a les 16:29\nJo veient les obres d'art modernes i els dibuixos de les meves filles, encara no entenc per què no som rics... en saben molt, de fer gargots en un paper.\nAnònim 21 de juny de 2011, a les 18:00\nFaci el favor de no fotre en el mateix sac Miró, Picasso, Dalí i cretins com un que jo em sé, que pretèn fer passar per art un cartró pintat de marró amb unes lletres escrites amb bolígraf a la part inferior dient "no pintura" (preu 600 €, amb dos collons). Aquí s'ha passat de frenada. Pel que fa a la resta, no podria estar més d'acord.\nAnònim 21 de juny de 2011, a les 20:53\nHa passat a veure el fanal de la plaça del Vi de Girona? A sobre es defensen dient que posar-ne un altre de més escaient (no necessàriament imitació d'antic, no cal caure en el kitch, tampoc) seria com pretendre que els habitants del barri vell escriguin en ploma.\nEm cago en la modernitat si modernitat vol dir places dures de ciment sense arbres per fer ombra, edificis sense balcons, carrers cada cop més grisos, i sobretot, un munt de ferralla rovellada que "fa maco" per adornar les rotondes o el cony de la seva puta mare.\nLlesca 21 de juny de 2011, a les 21:58\nBenvolgut Llufa, no em cansaria de llegir això. És la puta veritat, i tots aquests fillsdeputa que s'autodenominen "artistes" mereixen morir a la foguera. Quan l'artista, ja sigui per voluntat pròpia o per voluntat del públic, esdevé més protagonista que la seva pròpia obra, comencen els problemes, tot perd el sentit; tot s'hi val i si no ho entens és que ets un ignorant i un carca, es veu.\nEl terme "contemporani" és probablement un dels mots més violats d'aquest segle; l'han violat pel cul i per tots els forats possibles. No cal més que veure ASCO... vull dir, ARCO; és l'abocador de merda, sobèrbia i egocentrisme més gran que existeix per aquí a prop. A mi em fa vomitar. "Contemporani" vol dir actual, d'aquests moments, d'ara, collons! No vol dir res més. Que una cosa sigui contemporània no significa que no sigui una cagada de proporcions cetàcies. Em cago en la puta.\nMiri, a Mataró hi ha una cosa a una masia de les afores (Can Xalant) que es diu "Centre de creació i pensament contemporani". Només li dic que el dia que em llevi amb el peu que no toca, aniré allà i faré volar aquest puto centre de farsants&cia. pels aires.\nI el proper que em trobi a un merda d'aquests i em digui que l'important en una obra és el concepte, agafaré i li trepanaré l'anus amb una black&decker king-size. Ho juro.\nI dispensi que m'hagi desfogat tan àmpliament, és un tema que em fa bullir la sang. Em guardaré la resta de la vomitada que tinc sobre aquest assumpte per un post al blog.\nMolon labe 21 de juny de 2011, a les 23:00\nMiri la diferència entre un artista i qualsevol altre mortal, és que qualsevol mortal la pot cagar i en resulta una merda, un artista per molt que la cagui sempre dirà que és una obra i que la gent senzillament no l'entén, i no li faltaran imbècils que li diran que si...\nSrta. Tiquismiquis 21 de juny de 2011, a les 23:24\nJo em pregunto d'on treu les fotos. N'ès vostè l'autor?\nA si ... tot el que diu molt interessant, tal tal tal... sempre he cregut que els alumnes d'art són.. d'un altre planeta\nSergi 22 de juny de 2011, a les 0:25\nP... però... aquests llavis són enormes! És una vagina estil "Reiziger"!\nAxL 22 de juny de 2011, a les 1:19\nSeñor, Gol de Señor.\nTxisky 22 de juny de 2011, a les 8:08\nNo entenc com encara no han enderrocat el Museu Tàpies i l'han convertit en la nova Casita Blanca: allà s'hi veuria més art!.\nJosep 22 de juny de 2011, a les 12:20\nNomés falta Piero Manzoni i les seues llaunes de Merda d'artista:\nAnònim 22 de juny de 2011, a les 13:14\nEls quadres de l'expressionisme són els meus preferits.\nLa primera vegada que vaig veure "El Crit" de Munch, em va absorvir. Va ser una experiència mística. I era tan joveneta que desconeixia la seva importància. A COU em vaig retrobar amb ell, i sempre més ens hem estimat.\nA aquest, l'eleveu o el critiqueu?\nc.e.t.i.n.a. 22 de juny de 2011, a les 14:02\nSi comparem Art Passat vs Art Present evidentment sempre guanyarà l'Art Passat, per que el que s'ha salvat del Passat és només allò que valia la pena i avui dia hem de conviure amb el bo i amb el dolent. però la Història sempre acaba posant a cadascú al seu lloc, no pateixi\nDr. Muerte 23 de juny de 2011, a les 15:57\nenhorabona! a la quarta frase he hagut de parar de llegir !\nperefontroca 29 de gener de 2014, a les 21:19\nTens més raó que un sant (de quan els sants eren algú).


Gerardo ‘Tata’ Martino ja és a Barcelona - FC Barcelona\nHomeFutbolPrimer EquipNotíciesGerardo ‘Tata’ Martino ja és a Barcelona\nGerardo ‘Tata’ Martino ja és a Barcelona\nGerardo Martino ha aterrat a les 17.20 hores a la terminal 1 de l’aeroport del Prat Andoni Zubizarreta ha recollit el nou entrenador i l’ha acompanyat fins al Camp Nou Passades les 19 hores s’ha fotografiat davant l’escut del Club i divendres serà presentat\nGerardo ‘Tata’ Martino ja és a Barcelona. El vol procedent de l’Argentina del nou entrenador del FC Barcelona ha aterrat a les 17.20 hores d’aquest dijous a la terminal 1 de l’aeroport del Prat, on l’esperava el Director de l’Àrea de Futbol Andoni Zubizarreta, que l’ha acompanyat fins a les instal·lacions del Camp Nou un cop recollides les maletes.\nMolts mitjans... i aficionats de Newell’s\nAllà, després d’entrar a oficines per saludar els empleats que hi treballaven i amb un pèl de retard sobre l’horari previst, ha dut a terme una breu sessió gràfica davant de més d’una cinquantena de periodistes i fotògrafs que no han volgut perdre’s el primer moment del nou tècnic del FC Barcelona davant de l’escut.\nA banda de tota aquesta representació de mitjans també han estat presents un nombrós grup de seguidors de Newell’s Old Boys que no han deixat de cantar durant tota la sessió. Un cop fetes les fotografies, Gerardo Martino s’ha reunit amb Andoni Zubizarreta.\nDivendres serà presentat\nCal recordar que aquest divendres, a partir de les 13 hores, hi ha programada la roda de premsa de presentació de Gerardo ‘Tata’ Martino a l’Auditori 1899. Abans, haurà signat el contracte que el vincula amb el FC Barcelona per a les dues pròximes temporades.\nLes deu frases de Martino\nPrimera sessió de treball a Oslo


ANTAVIANA FILMS AL LONDON SPANISH FILM FESTIVAL\n"La Vida lliure" i "La Higuera de los bastardos" al festival londinenc del 26 al 30 de setembre\nEls films que han passat per les sales de postproducció d'Antaviana Films viatgen sense parar. La propera edició del London Spanish Film Festival, que tindrà lloc a la capital britància entre el 26 i el 30 de setembre, ha escollit dues pel·lícules que han passat per les nostres instal·lacions.\nD'una banda, es projectarà el film "La Higuera de los Bastardos" d'Ana Murugarren, el dijous 27 de setembre al Cinema Lumiére. El film narra la història d'un falangista qui es troba amb el fill d'una víctima seva i està convençut que quan creixi el voldrà assassinar.\nD'altra banda, el 28 de setembre es podrà veure "La vida lliure" de Marc Recha, precedit del curtmetratge "Bohèmia" de la menorquina Anna Petrus. "La Vida Lliure" està ambientada a la Menorca de després de la Primera Guerra Mundial i narra a través de la mirada d'una nena el conflicte humà entre l'obligada lluita per a la supervivència i l'anhel de llibertat en un periode marcat per la fam, el contraban i una epidèmia de grip.


de novembre 12, 2005\nParlar de política vol dir sovint parlar de pressupostos. No només. És cert. Però els pressupostos dibuixen el perfil del Govern, ensenyen (com les radiografies) allò que de vegades amaguen les paraules o els discursos. Què en penso dels pressupostos?. Tinc problemes per escriure el meu comentari (de fet, aquesta és la quarta versió): Crec que són uns excel·lents pressupostos, i he anotat un dotzena de bones notícies, però em fa por que el to optimista (a voltes radiant) generi la reacció "sí-es-clar-què-has-de-dir-tu". En tot cas, si vols fer un cop d'ull al projecte de pressupostos, pots entrar en el bon portal que ha creat el Departament.\nEstic content perquè més de la meitat de la despesa es destina a les polítiques socials. Perquè finalment l'habitatge se situa en l'epicentre de la política, amb un programa de 10.000 habitatges de protecció oficial i la rehabilítació de 74.000 pisos. Perquè els problemes de la immigració es resolen "a les escoles i a les escales"; a les escoles, amb 6.000 nous professors i 1.000 aules d'acollida; a les aules, amb un reforç de la Llei de Barris. Perquè el programa de pensions permet que 80.000 persones vídues obtinguin complements a la seva renda. O perquè la inversió per càpita duplica la inversió de 2004: de 200 a 430 euros per habitant. Us havia previngut: bones notícies.\nCorrem el risc de perdre'ns en l'oceà de les xifres. Al final, si despullem els pressupostos de la fredor aritmètica, es podrien dibuixar les polítiques, les ideologies i per fi, les persones. Els pressupostos són com aquell anunci de la Loteria Primitiva: ex madrugador, ex frustrat o ex currant (que, per cert, ha estat convenientment criticat per la opinión alternativa). Uns bons pressupostos haurien de permetre això: ex pacients angoixats en llistes d'espera interminables; ex pares que calculen la fecundació per a què el nen pugui entrar a la llar d'infants; ex joves residents a casa dels pares; ex aturats; ex vídues que no poden fer el cafè de les cinc en el Casino; o ex immigrants desconnectats de la vida educativa per manca d'espais d'integració. Al final, si despulles els números i els discursos, sempre queda la gent.


Entrevista a Miguel Milá: 'Treballo perquè la gent m'estimi' | Antoni Ribas Tur - arqxarq\nPublicat el dimarts 24 de gener de 2017 al diari ARA\nEl realitzador Poldo Pomés ho ha tornat a fer: el documental sobre el dissenyador Miguel Milá respira tanta humanitat com el que va dedicar a l’arquitecte Josep Antoni Coderch. Miguel Milá és un dels degans del disseny a Espanya, però a la pel·lícula no té cap senyal de pompa ni de distància reverencial. De fet, és difícil no deixar anar alguna riallada. El que crida més l’atenció és el sentit de l’humor de Milá i com s’ho passa de bé creant des d’un matamosques “elegant” fins al prototipus d’una gandula dissenyada a quatre mans amb el seu fill Gonzalo. Més que dissenyar, sembla jugar a fer cadires, llums, bancs, galants de nit, xemeneies… “Procuro passar-m’ho molt bé i que la gent s’ho passi bé; riure és molt important”, afirma Milá, després d’assistir a la presentació de Miguel Milá. Dissenyador industrial i interiorista. Inventor i bricoleur al Giardinetto, el restaurant projectat pels dos arquitectes amb qui va començar a treballar després d’abandonar la carrera d’arquitectura, Federico Correa i Alfonso Milá. A més, el local està decorat amb algunes de les seves peces.\nMiguel Milá. Dissenyador industrial i interiorista. Inventor i bricoleur es podrà veure l’1 de febrer a TVE i Pomés està buscant un espai on poder fer més projeccions:“Fer el documental ha sigut un procés molt natural, perquè el Miguel forma part de la meva vida, he crescut amb les seves peces”, afirma. I Milá li va obrir les portes de casa seva amb la mateixa naturalitat: permet que llancin una de les seves cadires de canya des d’un primer pis per comprovar que és tan resistent i flexible com havia dit i provoca que la càmera l’acompanyi a una botiga de bricolatge, una de les seves passions. “M’encanta anar a una ferreteria”, assegura. També li explica a André Ricard, amb qui va compartir el primer Premio Nacional de disseny l’any 1987, les virtuts d’un galant de nit que va dissenyar. “Entendràs que no em tregui els pantalons”, bromeja, després de demostrar-li com l’americana que s’acaba de treure queda ben penjada.\n“Treballo perquè la gent m’estimi”, diu Milá. Un dels seus lemes és “Sigues útil i et faran servir”, i és apassionant -i divertit- veure com desglossa els seus propis dissenys conversant amb 14 col·legues i arquitectes. El documental també és una cura d’ego, perquè Milá explica les solucions que ha rebut dels artesans amb qui ha treballat.\n“Fa molt temps que es mereix un documental. La seva feina marca un abans i un després al disseny espanyol, i encara segueix en actiu”, subratlla Nina Masó, una de les fundadores i editora de l’empresa de mobiliari Santa & Cole, on es poden trobar nombrosos dissenys de Milá. Fa més de 30 anys que treballen plegats, i han col·laborat en la producció del documental. Miguel Milá ja va ser reconegut al desembre amb la Medalla d’Or de les belles arts del ministeri de Cultura, però en comptes d’adormir-se sobre els llorers sembla més encuriosit per acabar d’esbrinar com funciona el seu mòbil nou -no li agradaria dissenyar-ne un- i més interessat a seguir fent-se “autoencàrrecs” que acaben en moltes cases i molts carrers. Per a l’arquitecta Victòria Garriga, són peces essencials: “Em fan pensar en els objectes d’un aixovar”.


La “Disrupció” segons Helen Thompson | País Valencià, Segle XXI\nPublicat per Redaccio el 5 Maig 2022 en Article del dia · 0 comentaris\nAtenció a Helen Thompson, professora d’Economia Política a la Universitat de Cambridge. Amb aspecte de senyora normal i corrent de l’Anglaterra profunda, és un cervell de primera, una acadèmica que disposa d’una informació estructurada i seqüenciada extraordinària. Diuen que la “informació” es troba a hores d’ara -mitjançant els dispositius corresponents- fàcilment, que està a l’abast de tothom.\nPerò no és exactament així: cal saber buscar-la, valorar-la i interpretar-la. Quan es tracta de coses tan complexes com la geopolítica, els preus i l’evolució del petroli i el gas, els intercanvis comercials, la moneda i les finances, i la dinàmica política (interna i global) d’un conjunt molt ampli de països i d’actors, cal una ment molt ordenada per traure’n l’entrellat.\nI és justament això el que ha aconseguit fer Helen Thompson en un llibre fonamental que -cal suposar-ho- aviat serà traduït: Disorder. Hard Times in the 21st Century (Oxford U.P., 2022). En les seues pàgines traça una panoràmica summament detallada, brillant i intel·ligible de la geopolítica, l’economia i la política mundials al segle XXI, amb retrospectives molt instructives sobre l’evolució de tot plegat al segle XX.\nFets i situacions que no s’acabaven d’entendre del tot apareixen sota una nova llum en aquest llibre.\nUna llum que il·lumina els drames del present i els dilemes del futur immediat Després de llegir-lo hom se n’adona que moltes coses no eren exactament com les havia pensat…. L’autora, en conclusió, augura “temps difícils”. I sembla que ja hem començat a tastar-ne alguns avançaments (a Ucraïna, per descomptat).\nOferim ací una traducció preliminar de la Introducció de “Disorder”, titulada “Disrupció”.\nIntroducció a Disorder, de Helen Thompson\nLa pandèmia de Covid-19 feia estralls després d’una dècada de disrupció. Entre final del 2019 i començament del 2020 es difonia, quasi abassegadorament, un sentiment de fragilitat de la democràcia, tant a Nord-Amèrica com a Europa. La Cambra de Representants havia obert un procediment d’impeachment contra Donald Trump perquè havia propiciat la interferència del president d’Ucraïna per a desacreditar el seu probable oponent en les imminents eleccions. Al Regne Unit, el debat polític -que ja durava tres anys i mig- sobre si el resultat del referèndum del Brexit seria respectat o no, es resolgué amb la victòria determinant dels conservadors en la contesa electoral d’hivern. Tanmateix, el nou govern de Boris Johnson encetava el nou any enfrontant-se a una ofensiva secessionista escocesa que brandava l’argument simple i efectiu segons el qual s’estava forçant Escòcia a abandonar la Unió Europea (UE) en contra de la seua voluntat. Al Land alemany de Turíngia, els demòcrata-cristians locals havien arribat provisionalment a un acord amb el partit d’extrema dreta Alternative für Deutschland per a formar govern, una opció que la cancellera alemanya Angela Merkel va desqualificar, titllant-la d’“imperdonable” i “un mal dia per a la democràcia”.\nEn termes de la geopolítica, la turbulència batia el ple. En gener del 2020 els governs nord-americà i xinès posaven punt final a una guerra comercial que s’havia prolongat al llarg de quasi dos anys. Però les protestes massives a Hong Kong i les resolucions aprovades pel Congrés dels Estats Units sobre aquesta ciutat estaven fent pujar de to les tensions xineses-americanes. Mentrestant, de Síria al nord fins a Iemen al sud, el Pròxim Orient esclatava en conflictes. Alguns palesaven clivelles de llarga data al si de l’OTAN. La tardor del 2019 el president Trump anuncià, per segon cop, la voluntat de retirar les tropes americanes de Síria, deixant que els soldats turcs prengueren posicions al nord del país. Enfurismat davant aquesta acció turca i també pel fet que Trump hi havia donat llum verda, el president francès Emmanuel Macron manifestà que “el que veiem és la mort cerebral de l’OTAN”. De seguida Angela Merkel se’n distancià, declarant que “des de la perspectiva alemanya, l’OTAN… és la nostra aliança de seguretat”. El 3 de gener de 2020, Trump ordenà unilateralment l’assassinat del cap d’operacions militars exteriors d’Iran en represàlia per l’atac de milícies iraquianes amb suport iranià a l’Ambaixada dels Estats Units a Bagdad. Deixant de banda les seues diferències pel que feia a la imminent eixida del Regne Unit de la UE, Johnson, Macron i Merkel acordaren una declaració conjunta on s’afirmava “la necessitat urgent de procedir a una desescalada”. Aterrits, alguns comentaristes polítics i dels mitjans de comunicació preguntaren si és que anava a esclatar la tercera guerra mundial.\nEn l’aspecte econòmic, quasi a tot arreu les perspectives de creixement estaven empitjorant l’hivern de 2019-20. Després de tres anys d’intentar-ho, la Reserva Federal dels Estats Units abandonà finalment la idea de retornar a una política que s’assemblés d’alguna manera a la normalitat monetària. En setembre de 2019 els mercats monetaris nocturns en els quals els bancs es presten els uns als altres es congelaren, igual que havia passat en agost del 2007, al començament de la crisi financera del 2007-2008. Sense reconèixer-ho, la FED -el Sistema de la Reserva Federal dels EUA- retornà a la pràctica de crear diners per a comprar actius, el que es coneix com a flexibilització quantitativa (FQ). Dos mesos després el Banc Central Europeu (BCE) reprengué el seu propi programa de FQ mentre encara s’esperava la resolució, llargament ajornada, del Tribunal Constitucional Alemany quant a l’encaix legal d’aquesta política a Alemanya. Fins i tot la Xina, que havia fet molt per dinamitzar l’economia mundial durant una dècada, registrava un ritme de creixement molt més lent.\nEn l’àmbit energètic, el món semblava que es trobava davant un punt d’inflexió. Per primera vegada des del 2009 la producció anual mundial de cru es va reduir. La distància entre el petroli consumit i l’extracció petroliera assolí el seu nivell més alt des del 2007, quan els preus s’enfonsaren fins assolir un nivell final de 150 $ el barril. Les facilitats creditícies que seguiren a la crisi del 2007-2008 empentaren un gran flux de capitals cap al sector del petroli d’esquist nord-americà. Però ara, quan s’intensificaven les pressions en favor d’un tomb davant la crisi climàtica, els inversors abandonaven les companyies petrolieres americanes i europees. El que una dècada abans hauria estat percebut com un desastre a mitjà termini per al petroli, ara es veia com una prova prometedora que el món estava en camí d’abandonar en tres o quatre decennis les energies fòssils en favor de l’energia verda.\nFou enmig d’aquest desori que esclatà l’emergència de la Covid-19. Tot i que tingué com a tal un efecte extraordinari, també funcionà com una finestra sobre la dècada disruptiva que l’havia precedit. Ja encetada la dècada dels anys 20, moltes de les línies de fractura que havien marcat, i fins a quin punt, la dècada anterior començaren a produir noves sacsejades.\nNo hi ha una explicació simple i única de la disrupció. Amb tot, es pot dir que un bon nombre de causes interactuaren per a produir-ne els efectes. Considerem el cas del Brexit. Venia de lluny, tenia la seua pròpia història en el marc de la política democràtica britànica, la no pertinença britànica a l’euro i la manca de flexibilitat institucional de la UE. Però també fou producte de canvis d’un abast més gran que aparentment no hi tenien res a veure. Quan els preus del petroli es dispararen en 2011, la FED i el Banc d’Anglaterra no respongueren. El BCE, en canvi, augmentà els tipus d’interès dues vegades. Mentre que l’economia britànica prosseguia la seua recuperació, l’Eurozona es precipità en la recessió. En els anys següents, el Regne Unit esdevingué font d’ocupació en darrera instància per als països del sud de l’Eurozona mentre que, sota la direcció de Mario Draghi, el BCE es plantejava elaborar i presentar un programa d’adquisició d’actius que fos tolerable als ulls del Tribunal Constitucional Alemany. Quan Draghi ja havia convençut Merkel que en tenia un, David Cameron es trobava molt a prop de concloure que havia de prometre a l’electorat britànic la possibilitat de votar sobre l’eixida de la UE. Llavors, just quan el primer ministre britànic es preparava per organitzar el referèndum, la crisi dels refugiats sirians va fer que la sobredimensionada influència d’Alemanya al si de la UE fos percebuda d’una manera esclatant pels votants als quals Cameron havia de convèncer per tal que el Regne Unit romangués a la UE.\nIgual que el Brexit, la reeixida irrupció electoral de Donald Trump en 2016 tenia la seua història particular, en aquest cas les fractures de llarga durada al si de la República americana. Però també s’esdevingué en un context geopolític en el qual coincidia la represa d’Estats Units com a primer país productor de petroli i gas amb l’estratègia industrial xinesa post-2015 i el retorn de Rússia a l’Orient Mitjà. En part Trump va triomfar electoralment perquè explicava als votants americans que allà on Estats Units era fort, el seu poder no s’utilitzava i on era feble, es trobava atrapat. El que passà a ser l’alternativa geopolítica en les eleccions del 2016 tenia una lògica estructural: en un món on la Xina i Rússia s’aproximaven, el candidat Trump, percebut com a contrincant de la Xina, va prevaldre i guanyà enfront d’una candidata, Hillary Clinton, percebuda com a contrincant de Rússia.\nPerò la presidència de Trump en si mateixa actuà com una força desestabilitzadora. En la mesura que partia de la premissa explícita segons la qual Beijing era el rival estratègic, va fer de les relacions econòmiques xineses-americanes una qüestió de confrontació geopolítica immediata, amb efectes directes sobre Europa i l’OTAN. Però mentre prioritzava l’amenaça tecnològica xinesa davant l’amenaça militar russa a l’Orient Mitjà, l’administració Trump també va fer servir el boom de l’esquist nord-americà per a tractar més agressivament que els seus predecessors la qüestió de les exportacions de gas rus a Europa. Davant aquesta reorientació de conjunt del poder americà, els països europeus es varen enredar, però no davant Washington, sinó, com indicava la rèplica de Merkel a Macron a propòsit de l’OTAN, entre ells mateixos.\nDes de bon començament la turbulència geopolítica que va fer possible l’elecció de Trump tingué repercussions internes, afectà la política democràtica americana. Fins i tot abans de començar, la legitimitat de la seua presidència fou contestada: alguns dels seus oponents estaven convençuts que era, literalment, un producte de la geopolítica. Les acusacions no demostrades que Trump era, com va dir Hillary Clinton, un “titella de Vladimir Putin” foren la base de la investigació de Mueller sobre la interferència russa en l’elecció presidencial de 2016.\nPerò la discussió de la legitimitat de la presidència de Trump anà molt més enllà de la projecció del nou poder de Rússia al si de la Casa Blanca o del barroer menyspreu de Trump pel que fa a la gravitas real i simbòlica del càrrec que ocupava. Reflectia el fet que un nombre significatiu de nord-americans no estaven disposats a acceptar que l’elecció de 2016 havia resolt qui seria el president durant quatre anys. D’una manera més dramàtica i perillosa, el mateix problema reaparegué a les eleccions del 2020, i la cosa culminà amb la sol·licitud de Trump perquè el seu vicepresident invalidés la certificació dels resultats del Col·legi Electoral al Congrés i amb l’atac violent d’una turba al Congrés dels Estats Units el 6 de gener de 2021. El que es troba a faltar a hores d’ara a les eleccions en la República americana és una cosa sense la qual cap democràcia no pot funcionar: el consentiment dels perdedors.\nS’ha escrit i s’ha parlat molt sobre la disrupció de la darrera dècada. Sovint s’ha emmarcat en el nacionalisme populista, la seua relació amb el crack econòmic de 2007-2008, i la davallada d’un suposat ordre internacional liberal. Però en un nivell sistèmic és molt el que encara no s’ha explicat. I no en darrer terme perquè l’energia s’ha passat en gran mesura per alt com una causa important de les línies de fractura geopolítiques i econòmiques que fan estralls a hores d’ara.\nLa caracterització de la dècada pre-pandèmica com una revolta populista que facilitava un retorn al nacionalisme ha estat particularment enganyosa. Històricament, la democràcia i la nació han anat a l’uníson. Si resulta que la idea de ciutadans nacionals que viuen sota una autoritat política comuna i que comparteixen el sentiment de formar un poble és considerada només una intrusió aliena i populista en la democràcia, al remat no entendrem res dels problemes amb què es troben tothora les democràcies representatives. Com bé assenyalaren els observadors més perspicaços de la política democràtica representativa a començament del segle XX, l’adveniment d’una democràcia plena i el nacionalisme formen part del mateix moment polític. Des d’aquesta perspectiva històrica, la feblesa del consentiment dels perdedors en la República americana té a veure amb el fet que la nacionalitat americana es veu erosionada, tot i que sense desaparèixer, mentre que les condicions polítiques que podrien fer possible una nacionalitat americana alternativa, més incloent, sembla que no existeixen.\nEl plany per la fallida de l’antic ordre internacional liberal revela la mateixa òptica ahistòrica. Els canvis estructurals en matèria d’energia i finances han comportat sempre conseqüències geopolítiques tumultuoses. El règim monetari de postguerra establert en Bretton Woods es basava en el dòlar i fou concebut pels seus arquitectes nord-americans com una font del poder americà. Encaixava amb el fet que Estats Units era el primer productor mundial de petroli i podia determinar sense més la manera com els estats d’Europa Occidental havien de gestionar la seua dependència del petroli d’Orient Mitjà. Quan l’economia americana esdevingué també dependent de la importació de petroli, el president Nixon va desfer tot d’una el sistema de taxes d’intercanvi de Bretton Woods en un cap de setmana a Camp David. A hores d’ara vivim en un món geopolític determinat per una altra transformació monetària i energètica esdevinguda en la segona meitat de la primera dècada del segle XXI, les conseqüències de la qual encara planen una dècada després, quan tot just s’ha encetat la revolució de l’energia verda.\nEn la cerca d’una explicació de conjunt de la disrupció de la darrera dècada, aquest llibre parteix de la premissa que cal parar esment a moltes històries diferents si volem identificar les forces causals en presència i també de la convicció que aquestes històries es solapen. Certament, hi ha factors específics que expliquen l’abast diferenciat de la disrupció segons els països, i especialment en el cas de la República americana. Tanmateix la disrupció dels anys 10 només es pot entendre en el context d’un conjunt de xoc estructuralment lligats entre si, els efectes dels quals s’han projectat en forma de cascada d’un lloc a un altre, alhora que han modelat les esferes geopolítica, econòmica i de la política interior.\nAl llarg de la dècada anterior s’esdevingueren tombants de gran abast que expliquen la interacció global. La geografia econòmica i política del món fou reestructurada. A partir de la dècada dels 80 del segle anterior, la industrialització d’Àsia i la tecnologia dels ordinadors configuraren un espai econòmic que connectava Nord-Amèrica i Europa Occidental amb les parts més pròsperes d’Àsia. Però el gir infraestructural simultani de la Xina cap a Euràsia i cap a la competició tecnològica amb Estats Units ha incidit en aquest espai transoceànic, amb efectes derogatoris. En la mesura que Euràsia prenia una forma econòmica obertament post-imperial, els efectes dels esdeveniments en qualsevol part del supercontinent dominant del món es deixaven sentir a tot arreu. L’afebliment d’una economia mundial Atlàntic-Pacífic fou un xoc per a l’estat més poderós del món. Justament quan això s’esdevenia, Estats Units passà a ser el major productor mundial de petroli i gas alhora que contemplava com feia fallida la seua ambició de transformar l’Orient Mitjà, tan ric en petroli, en una esfera d’influència americana. La força i també la feblesa dels Estats Units ha desestabilitzat Orient Mitjà i Turquia, fent Europa molt més vulnerable políticament als avatars dels seus veïns sud-orientals.\nEls daltabaixos geopolítics sempre tindran impacte en la política interior, puix que desplacen l’equilibri de poder polític a l’interior dels països. A Europa, aquesta dinàmica té conseqüències singulars, perquè la qüestió de quina ha de ser l’autoritat política que ha de respondre a aquests canvis és encara objecte de debats aferrissats. La UE és una unió de democràcies nacionalment organitzades que depèn d’un poder aliè par garantir la seua seguretat exterior i que per a legitimar-se ella mateixa invoca en part la idea que l’estat-nació és un arcaisme. Aquesta dependència exterior i mutabilitat interna fa que tant la UE com els seus estats membres siguin extremament susceptibles a les pertorbacions derivades del canvi geopolític.\nMentrestant, l’entorn monetari post-2008 té esmorteïdors febles i és una font d’inestabilitat generalitzada. Permet nivells històricament alts de deute en temps de pau amb uns nivells històricament baixos de tipus d’interès. Aquesta situació es va mostrar particularment desestabilitzadora per a l’Eurozona, a la qual -havent-se construït rígidament en un món radicalment diferent- li costà un temps considerable adaptar-se. I entremig l’Eurozona exportà els seus problemes estructurals al conjunt més ampli de la UE.\nLa interacció entre els dominis geopolític i monetari amplifica els efectes del que s’esdevé en cadascun d’ells. De manera molt directa, el boom nord-americà de l’esquist impulsat pel deute desafià el poder energètic tant d’Aràbia Saudita com de Rússia i generà pertorbació tant a l’Orient Mitjà com a Europa. Per la seua banda, el finançament del deute a través dels bancs centrals va permetre que canvis desestabilitzadors en termes geopolítics com el Brexit s’esdevingueren sense que esclatés el pànic als mercats monetaris. Com que el context monetari actual està dissenyat per a enfortir el poder financer americà, la política monetària és avui més geopolítica que mai abans. La Reserva Federal determina quins estats tenen accés a préstecs de dòlars en temps de crisi i les seues decisions sobre tipus d’interès i oferta monetària incideixen en totes les altres economies. Aquesta dinàmica és un fort moviment de contrapès enfront de les tendències desintegradores que proliferen al vell espai econòmic Atlàntic-Pacífic. Així les coses, fins i tot quan el poder de la Xina augmentava molt en altres aspectes, l’àmbit monetari ha romàs una font de feblesa per a la Xina, les conseqüències de la qual han planat sobre Europa.\nAquest llibre es proposa cartografia aquest món i, en aquest sentit, la primera història tracta de geopolítica i es centra en l’energia. Comença amb l’embranzida dels Estats Units, ric en petroli i capitals, com a potència geopolítica durant el període en què el petroli començà a substituir el carbó com a energia cabdal del poder militar. Aquest canvi donà lloc, durant la Primera Guerra Mundial, a una contesa entre les potències europees en torn al control d’un Imperi Otomà decadent, just quan Gran Bretanya i França estaven endeutades financerament amb Estats Units. Els conflictes quant a quins països europeus podrien assegurar el petroli davant el poder financer nord-americà foren fonamentals en la posterior crisi europea d’entreguerres, i el petroli i els diners americans foren bàsics en el desenllaç de la Segona Guerra Mundial. Després de la guerra, Europa Occidental depenia d’una aliança jeràrquica de seguretat amb els Estats Unit, en forma de l’OTAN, i de les importacions de petroli de l’Orient Mitjà. Però des del principi l’Orient Mitjà i Turquia complicaren les coses a l’OTAN, de manera que Europa Occidental depenia també del poder militar en declivi de Gran Bretanya per a controlar el Golf Pèrsic. Al començament de la dècada de 1970, el que havia estat primàriament un problema de dependència energètica d’Europa respecte de l’exterior esdevingué també un problema americà, just quan Gran Bretanya es va retirar de l’Orient Mitjà. D’aquestes dificultats acumulatives dels estats membres de l’OTAN se’n seguiren opcions diferenciades i vies gens coincidents quan a la menar de relacionar-se amb la Unió Soviètica, Turquia i l’Orient Mitjà en general.\nPer la seua banda, els anys de la Guerra Freda deixaren un llegat durador i pesant. A hores d’ara les conseqüències van canviant, en un món en el qual el que pot fer la Xina té molta més importància. Pel que fa al petroli i al gas, Estats Units té ara més capacitat d’autonomia energètica que mai des de la dècada de 1960 i la primacia financera extrema de què disposa completa aquest poder. Aquesta puixança renovada dels Estats Units ha estat un factor de confusió geopolítica, de caos, a l’Orient Mitjà. També va ser clau en els mercats del petroli la dependència xinesa del cru importat i va fer que Rússia tingués un competidor seriós en el subministrament de gas a Europa. La competició entre Estats Units i Rússia ha pressionat en les línies de fractura post-Guerra Freda al voltant d’Ucraïna i més enllà, en torn de Turquia. En la mesura que la Xina és alhora el país que més emissions de carboni genera i que compta amb avantatges a gran escala pel que fa a les energies renovables, així com pel que fa als minerals dels quals depenen aquestes, l’energia verda és ara una segona font d’inestabilitat geopolítica paral·lela a la que origina l’energia basada en combustibles fòssils.\nLa segona història del llibre té a veure amb l’economia. És la història d’un daltabaix monetari, financer, i de nou relacionat amb l’energia. Comença a principi de la dècada de 1970 quan es va trencar el sistema de Bretton Woods sota la pressió dels mercats bancaris basats en dòlars a Europa i les dificultats que trobaven els països occidentals davant els alts preus del petroli procedent de l’Orient Mitjà. Tot plegat, i les dificultats ulteriors d’Europa, menaren a la creació de l’euro. Cap a final de la dècada de 1990 l’entorn monetari, financer i del petroli havia pres una forma més benigna, i la integració de la Xina en l’economia mundial s’aprofundia. Això generà una nova sèrie de xocs alhora que retornaven els problemes de subministrament de cru i els riscos d’una banca internacional centrada en el dòlar augmentaven. Tractant de gestionar aquests nous problemes, els banquers centrals occidentals propiciaren una cadena d’esdeveniments que donaren lloc a un seguit de fallides econòmiques en 2007 i 2008.\nLes respostes polítiques d’Estats Units, la UE i la Xina reestructuraren, de nou, l’economia mundial. A tot arreu, l’acumulació de deute assegurava que no podria haver-hi retorn al passat. La FED dominava un panorama creditici en el qual el deute era extremament barat i actuava com a prestador en darrera instància per a molts bancs d’altres països. La crisi de l’Eurozona va desestabilitzar les relacions entre la UE i la zona euro, cosa que va complicar molt la pertinença de Gran Bretanya a la UE. La transformació eventual del Banc Central Europeu (BCE) havia desplaçat l’Eurozona a una mena de llimbs polítics. A mesura que avançava la dècada, l’economia xinesa guanyava importància al si de l’economia mundial i, especialment, per a Europa. Però també estava seriosament condicionada pel nou poder de la FED i el contracop adreçat a l’ambició de Xi Jinping de convertir la Xina en la superpotència manufacturera d’alta tecnologia. Enmig d’aquestes pressions competitives, l’economia mundial esdevenia un espai de conflicte geopolític aferrissat.\nLa darrera història que explica aquest llibre tracta de les democràcies. La democràcia representativa ha vingut a ser percebuda a Europa i Nord-Amèrica com una estructura estable i superior de la vida política col·lectiva. Però les democràcies representatives, igual com les altres formes de govern, son susceptibles de patir desequilibris amb el temps, quan canvien les condicions geopolítiques i econòmiques de l’època en què s’establiren. Històricament s’han basat en una idea de nació que és tan necessària com potencialment desestabilitzadora.\nAquestes vulnerabilitats han estat evidents des del començament de les democràcies representatives, especialment en el cas de la República americana. S’han manifestat sovint en èpoques de crisis econòmiques relacionades amb el deute. Quan en l’època de la Gran Depressió dels anys 1930 caigueren una bona part de les democràcies europees, als Estats Units el New Deal de Franklin D. Roosevelt fou capaç de reconstruir la nació democràtica en torn a un destí econòmic compartit. Per bé que aquesta comesa arrossegava el llast de la política racial americana, va oferir un model general de reforma de les democràcies per tal de salvar-les. Després de la Segona Guerra Mundial els governs d’Europa Occidental també prengueren com a punt de partida la idea que en nom de la democràcia l’Estat havia de fer-se responsable de l’economia nacional, tot mirant de finançar el que gastaven els estats democràtics a través d’impostos més que no pas amb recurs al crèdit internacional.\nPerò els canvis geopolítics i econòmics encetats a partir dels anys 70 començaren a erosionar aquesta forma de democràcia política. Fiscalment, els govern esdevingueren més dependents dels mercats internacionals de capitals i menys dels seus ciutadans. Els fluxos internacionals de capital sense restriccions i els nous tractats comercials feren més fàcil per a les grans empreses manufactureres de Nord-Amèrica i Europa desplaçar llocs de treball cap a països amb costos laborals més baixos. Uns sectors financers altament internacionalitzats concentraren la riquesa encara més. A partir dels anys 90 les democràcies esdevingueren a tot arreu menys receptives a demandes de reforma econòmica que haurien augmentat les remuneracions del treball.\nEn aquestes condicions, les democràcies esdevingueren més proclius a les seues tendències plutocràtiques i més difícils de reformar. En el cas de la República americana, aquest tomb alimentà conflictes virulents al voltant de la ciutadania democràtica. En la Unió Europea la unió monetària i la proliferació de tractats buidaven l’abast de les opcions sotmeses a vot popular en les eleccions nacionals alhora que n’erosionaven la legitimitat democràtica. Sorgiren diferències molt importants entre les democràcies europees i la República americana, que s’han manifestat en diverses formes de disrupció al llarg de la darrera dècada en ambdues ribes de l’Atlàntic. Als Estats Units s’ha pogut constatar una ruptura sense parió del consentiment dels perdedors en les eleccions. A França els vells partits polítics son tan febles que lluiten per poder presentar-se a les eleccions; en cap altre lloc ha pres els carrers un moviment de protesta tan persistent com el de les Armilles Grogues.\nLes tres històries que s’exposen al llibre no son de cap manera exhaustives, ni com a tals ni com a explicació de la disrupció política actual. La història analítica que s’hi ofereix és una interpretació sintètica i privilegia la visió de conjunt per damunt dels detalls. Pel que fa a la democràcia, circumscriu el focus als Estats Units, els membres més antics de la UE i Gran Bretanya. El fet de posar l’accent en els conflictes materials i el poder geopolític i no en la cultura o la religió no vol dir, de cap manera, que considerem que el món polític es redueix a l’àmbit més material. De fet, es destaca el temps com una font d’inestabilitat en les democràcies precisament perquè les explicacions materials no son suficients. En la mesura que s’ha demostrat erroni el supòsit liberal segons el qual la història evoluciona cap a un món cada vegada més pròsper i democràtic enllà de la religió, hi ha una història molt important que cal explicar, i que no es troba en aquest llibre, sobre les ramificacions polítiques de les experiències religioses i culturals a Europa i els Estats Units al llarg del segle XX i en les primeres dècades del XXI.\nEn una època en què el canvi climàtic és una realitat apressant potser resultarà discordant que considerem dues energies fòssils com un element cabdal de dues de les tres històries, i d’una part de la tercera, que abordem. Si no és del tot veritat el que va dir, amb humor, el físic Geoffrey West en el seu llibre de divulgació científica Scale -“tot és energia, estúpid”, el ben cert és que no s’entén la història econòmica i política del segle XX i de les primeres dècades del XXI sense considerar el que ha comportat la producció, el consum i el transport de petroli i gas.\nEl petroli té una gran importància per a entendre el camí que va del passat al present. Puix que és el combustible que mou vaixells i avions, és la font d’energia en què es basa el poder militar. També és fonamental per a la vida quotidiana tal com la coneixem. La cadena alimentària, des dels fertilitzants i pesticides usats en l’agricultura comercial fins a la distribució i la logística mitjançant camions que recorren el territori i vaixells que travessen els oceans, depèn del petroli. Els derivats petroquímics obtinguts del petroli son components indispensables dels equipaments plàstics i mèdics. De manera problemàtica per a les ambicions de l’energia verda, també aquests derivats petroquímics son necessaris ara com ara per a la producció de plaques solars, bateries i vehicles elèctrics.\nLes esperances posades en un futur energètic diferent no minven l’enorme significació actual del petroli i el gas. És evident que el petroli i el gas foren importants factors causals de la disrupció de la darrera dècada. De la mateixa manera, la política d’aquesta dècada seria del tot incomprensible al marge de l’impuls cap a l’energia verda. Si l’energia és la base material subjacent de qualsevol civilització, la significació dels canvis en la qüestió energètica hauria de ser del tot evident. Al llarg de la història humana, i remuntant-nos a temps molt reculats, el desenvolupament econòmic ha estat funció de l’ús de més energia. En el cor de la pruïja actual per l’energia verda hi ha l’aspiració de canviar aquesta relació tan antiga a través de noves tecnologies.\nQualsevol anàlisi que considere conjuntament energia i política ens posarà davant un desacoblament temporal. Quan la revolució industrial va fer un tomb cap l’ús d’antiga llum solar emmagatzemada com a font d’energia, això va refer els termes en què es conjugaven els temps econòmic i ecològic, desestabilitzant la relació dels éssers humans amb la biosfera i fent la vida econòmica dependent de més i més innovacions tecnològiques sobre un teló de fons d’esgotament de recursos sense cap garantia a priori d’èxit. Però aquesta transformació també va deixar molt de marge per la política com a espai de conflictes materials i culturals col·lectius. Si l’energia fos explicació suficient de la disrupció política de la darrera dècada, moltes coses de la segona i la tercera part d’aquest llibre hi afegirien ben poc. Però la política genera els seus propis problemes. A més hi és inherent el llast d’una versió de l’entropia que entra en joc sempre que es fa servir l’energia: tota temptativa d’establir i mantenir un ordre polític genera necessàriament les llavors del desordre futur.\nArticle anterior França dividida, i nosaltres? Article següent Valencianisme de postguerra


La primavera: les al·lèrgies que vénen\tEn 2014 es va gastar en farmàcia un 20% més que el 2013\nAntigament, els homes de l’Edat Mitjana creien que la influència dels astres i d’altres cossos celestes causava els símptomes de la grip, per la qual anomenaven influença o flu, popularment en anglès. Nosaltres, però, diem grip perquè vam adoptar el terme del rus, que significa “atac”. Però què és la grip?\nLa grip és una malaltia transmissible aguda produïda per un virus que afecta les vies respiratòries superiors. Es tracta d’un virus que es propaga per les microgotes que s’escampen amb la tos i els esternuts de les persones afectades. Després de les 18 o 72 hores de la primera infecció, la malaltia comença a evidenciar-se en el nostre cos, i sol durar entre 5 i 6 dies. Els símptomes més evidents són la febre (+ 38 º C), el mal de cap i de coll, els dolors musculars, l’abatiment i la fatiga, i de manera menys freqüent, la tos seca, els ulls plorosos, la congestió i la destil·lació nasal .\nL’època en què més casos de grip es registren és l’hivern, concretament entre novembre i abril.\nMentre que la grip és causada per un virus, els antibiòtics ataquen els bacteris i, per tant, no s’han de prendre per eradicar-la. De fet, el seu ús en la grip pot ser contraproduent. Els tractaments habituals per als símptomes de la grip són el paracetamol i l’àcid acetilsalicílic, indicats per a la febre i el dolor. Així mateix, és important descansar per ajudar a la millora de la infecció.\n¿Grip o refredat?\nA vegades no sabem si el que tenim és la grip o només un refredat. La primera diferència que hi ha la pots notar a l’inici, perquè mentre que la grip sorgeix de cop, el refredat ho fa de manera gradual. D’altra banda, mentre que si tens la grip pots tenir febre i dolor lumbar, amb el refredat aquests símptomes no t’apareixeran.


recomana.cat - Fitxa d'obra: Tot esperant en Will\nEls Egos emergeixen frescos com el primer dia, sota d'una lona\nTres clowns –la Pústula, en Gresca i la Mortadefam–, s'han reunit de nit en un indret solitari per assajar una tragèdia escrita per en Will, el quart membre de la companyia, que encara no ha arribat. Mentre esperen el seu amic, els tres personatges reflexionen sobre els temes més profunds de l´existència fent un retrat de la condició humana, mitjançant la música, el sentit de l'humor i el teatre dins el teatre.\nNo hi faltaran algunes ballaruques perquè quedi clar que, al capdavall… la vida és una meravellosa comèdia!\nEgos Petits és la vessant familiar de la companyia Egos Teatre. 'En Joan sense por' va ser el seu primer projecte, en coproducció amb el Centre de Titelles de Lleida, i va rebre el Premi Caixa Catalunya a Mostra Igualada 2009, dos Dracs d'Or a la 20a Fira de Teatre de Titelles de Lleida i el Premi al Millor Espectacle de la 26a Mostra Internacional de Titelles a la Vall d´Albaida.\nCrítica: Tot esperant en Will\nD’entrada cal celebrar el retorn d’Egos Teatre. La frescor dels seus musicals van ser molt celebrats fa una dècada. Rudiggore o la nissaga maleïda va obrir el camí a una corrua d’espectacles que els durien als teatres públics molt més ràpid que La Calòrica (que, han necessitat quasi una dècada: fins l’any passat, no havien actuat mai ni al Lliure ni al TNC). Ara, recuperen la signatura d’Egos petits (ja havien fet En Joan sense por) amb un treball molt més lliure. Tot esperant en Will és l’oportunitat per espigolar fragments de peces de Shakespeare i alguns personages, degudament alterats. La frescor continua tensa com el primer dia. L’habilitat de fer uns personatges entre bufons i clowns excèntrics (va canviant el rol, per a diferenciar personatges esperant en els llimbs que Shakespeare els posi en una de les seva comèdies dels que ja representen alguns fragment com si fos un casting. Hi surt, per exemple, l’embolic de les mitges grogues de Nit de reis. O una relectura tant insòlita com còmica de Romeo i Julieta. O una versió molt lliure de Puck i El somni d’una nit d’estiu. L’aire, despullat i amb contínua recepció de la reacció del públic respira als muntatges de Parking Shakespeare (Nit, de reis, Molt soroll per res, Les alegres casades de Windsor, Tot va bé si acaba bé, L'amansi(pa)ment de la fúries, per citar-ne un grapat). En aquest cas, la música és gravada mentre que els de Parking tiren a cappella o amb petits instruments que toquen els mateixos intèrprets.\nEl treball d'Egos recorda als artistes de carretera i manta, que voltaven pels pobles explicant les seves auques i representacions còmiques per anar passant la gana i trobar un llit tou per reposar-se de les nits de dormir a terra durant el trajectecom aquell Ñaque o de piojos y actores de Sanchis Sinisterra. Uns actors de la picaresca, que disfrutaven tant de l’art d’interpretar i jugar a la simulació com passaven fred i gana la resta del dia. Una mirada similar (més contemporània) ja la van plarjar La Perla 29 amb La Julieta. És un to juganer que també gasten Els Pirates Teatre en múltiples adaptacions, com Somni d'una nit d'estiu al Brossa, per exemple. La peça permet intercal·lar cançons còmiques que diverteixen i connecten amb el públic. La canalla s’ho mira amb prou atenció, sense saber d’on surten les històries mig explicades, però no els hi fa falta. L’equívoc constant i l’habilitat de jugar amb una sola lona de pista com a escenografia demostra l’ofici. No hi ha la bogeria de La casa sota la sorra o L’esquella de la Torratxa que, molt pobablement, també atraparien la mateixa canalla que ara veu aquest Will. Llarga vida al retorn d’Egos!


Fundación Empresa y Clima - Fundació ”la Caixa”\nProjectes per a espais saludables\nInformes i col·laboracions\nFundación Empresa y Clima: lluita contra el canvi climàtic\nDonem suport a la Fundación Empresa y Clima, una organització sense ànim de lucre que treballa pel lideratge i el compromís empresarial en la lluita contra el canvi climàtic.\nLa Fundación Empresa y Clima (FEC) ofereix suport a totes les empreses de qualsevol sector i dimensió perquè disposin de la informació i de les eines adequades per afrontar els compromisos i reptes que impliquen el canvi climàtic i la sostenibilitat.\nL’objectiu és identificar i desenvolupar oportunitats de negoci derivades de la lluita contra el canvi climàtic, i difondre, mitjançant projectes, les bones pràctiques empresarials encaminades a mitigar el canvi climàtic i adaptar-s’hi. D’aquesta manera, es treballa per motivar les empreses i crear oportunitats per innovar i generar benefici a través de productes i serveis sostenibles.\nA més, es desenvolupen directrius i programes per guiar les accions empresarials necessàries per millorar l’eficiència en la reducció d’emissions. La Fundació treballa com a fòrum de debat i punt de trobada del món empresarial, facilitant informació i assessorament multidisciplinari, estant present en les negociacions del clima com a observador de Nacions Unides, acreditant les empreses i acompanyant-les.


Talarn lliura a Màrius Serra els Ous de Plata de la Fira de l’Ou de Sant Guim, un certamen que posa en valor el concepte de “proximitat” - TOTLLEIDA\nEl president de la Diputació de Lleida, Joan Talarn, ha presidit l’acte oficial d’inauguració de la 24a edició de la Fira de l’Ou de Sant Guim de Freixenet\nla SegarraCrònicaFestes i Tradicions\nEl president de la Diputació ha presidit l’acte inaugural i ha aprofitat per efectuar una visita al Sindicat Modernista, a la fàbrica El Pastoret de la Segarra i a la carretera L-1003 de Sant Guim a les Olugues\nEl president de la Diputació de Lleida, Joan Talarn, ha presidit aquest diumenge l’acte oficial d’inauguració de la 24a edició de la Fira de l’Ou de Sant Guim de Freixenet, que se celebra aquest cap de setmana. A més, ha estat l’encarregat de lliurar a Màrius Serra el premi Ous de Plata de la Fira.\nTalarn, que ha estat acompanyat pels diputats Mercè Carulla i Francesc Sabanés, ha estat rebut per l’alcalde Francesc Lluch i pels regidors Anna Trull i Josep M. Ribera.\nEn la seva intervenció, Joan Talarn ha destacat que l’edició d’enguany de la Fira de l’Ou té el simbolisme afegit de ser la de “la represa col·lectiva i el retorn a la normalitat i l’activitat socioeconòmica”, a més de suposar “una de les primeres fires que podem celebrar” tot recordant els 200 certàmens firals que anualment se celebren a les comarques de Lleida, l’Alt Pirineu i l’Aran.\nAixí, ha definit aquest certamen, com la “fira de la recuperació”. Talarn ha posat de manifest que les fires no només són indrets on s’intercanvia econòmicament, sinó també “són llocs on es fa vida social i xarxa de territori, el que fa que la gent s’arreli, generi complicitats i identitat”. Tot plegat són exponents, segons Talarn, d’allò que se’n diu “proximitat” en l’activitat comercial, un concepte que la pandèmia ha situat en un primer pla, que Sant Guim conrea amb convicció.\nTalarn ha volgut posar en valor la fama de Sant Guim pels ous i els productes làctics, amb El Pastoret de Segarra com a marca més visible, però també pel Sindicat. I posant especial atenció a l’ou, tant com a element culinari com en l’àmbit de la llengua, el president de la Diputació ha destacat que “si l’ou és important a la nostra llengua i en la nostra cultura ho és també perquè som una societat amb una identitat pròpia”.\nL’estada del president de la Diputació a Sant Guim de Freixenet ha començat amb una visita al Sindicat Modernista, que acollia una activitat infantil i una jornada de portes obertes.\nA continuació s’han traslladat a la fàbrica El Pastoret de la Segarra, on han estat rebuts pel seu gerent, Xavier Pont, i han conegut de primera mà una empresa que compta amb 135 treballadors i treballadores. Durant el desplaçament, a més, han pogut veure in situ la carretera de la Diputació L-1003 de Sant Guim de Freixenet a les Oluges, així com la zona de la futura rotonda.\nPosteriorment s’han desplaçat a l’Ajuntament, on Talarn ha mantingut una reunió amb l’equip de govern, abans d’accedir a la Sala de Plens, on s’ha fet la recepció oficial en motiu de la Fira de l’Ou, un acte en què hi han participat, a més dels esmentats, Jaume Ars, alcalde de Guissona, Xavier Pintó, alcalde dels Plans de Sió, i Àngel Farré, alcalde de Montmaneu, a més de Marc Simon, vicepresident de la Fundació la Caixa (entitat que col·labora amb l’Ajuntament amb el Centre de Dia del municipi), i del personatge premiat amb els Ous de Plata a la Fira d’enguany, l’escriptor Màrius Serra, membre de l’Institut d’Estudis Catalans, amb arrels a Sant Guim de Freixenet.\nL’estada a l’Ajuntament ha acabat amb la signatura al Llibre d’Honor de Joan Talarn i de Màrius Serra, abans de desplaçar-se a la plaça Doctor Perelló per visitar els diferents estands de la Fira i presidir l’acte oficial d’inauguració, que ha tingut lloc a l’escenari a tocar de l’església. Aquest acte ha inclòs el lliurament, per part de Joan Talarn, a Màrius Serra dels Ous de Plata, una distinció que premia la voluntat, perseverança, esforç i treball per superar adversitats i la seva capacitat d’assolir objectius de màxima dificultat.\n“ELS FRARETS” DISTRIBUEIXEN 1.100 PANETS BENEÏTS EN LA FESTA DE SANT ANTONI DE PÀDUA


A Catalunya, a més, ve acompanyada de precipitacions\n23 de de gener del 2021. 08:20\nTotes les comunitats, tret de les illes Canàries, es mantenen aquest divendres en alerta per la borrasca ‘Hortense’, que deixarà fort temporal amb ratxes de vents de fins a 120 quilòmetres per hora, onades entre 5 i 8 metres, desglaç o nevades en cotes altes de muntanya, segons informa l’Agència de Meteorologia (Aemet) a la seva web.\nA Galícia, una de les comunitats més afectades pel temporal, persisteix el nivell taronja (risc important) per vent del sud-oest força 7, creixent temporalment a 8 i amb onades entre els 5 i 7 metres; l’Aemet alerta que a la província de Lugo –nivell groc– podrien recollir-se fins a 45 litres per metre quadrat en 12 hores.\nTot Catalunya manté l’avís taronja per ratxes de vent entre els 90 i els 100 km/h i avís groc per tempestes; al Pirineu nevarà per sobre dels 1.000 metres. El Meteocat també avisa de pluges a Catalunya i l’Aemet d’un front fred que ja ha deixat calamarsa a Lleida.\nDurant el matí estarem pendents d'aquesta banda de precipitació que escombrarà el país d'oest a est, localment amb tempesta i ratxes fortes de vent. A la tarda s'obriran clarianes. Més info al butlletí 👇https://t.co/dvBoqC7XAJ\nAragó ha activat l’avís taronja per ratxes de 120 quilòmetres per hora a la ribera de l’Ebre (Saragossa) i per ratxes entre 90 i 110 km/h en punts d’Albarrasí, Jiloca, Maestrat, Baix Aragó; així mateix la comunitat té avís groc per neu al Pirineu en una cota per sobre dels 1.000 metres.\nCantàbria té nivell taronja per fenòmens costaners adversos al litoral, amb onades que arribaran entre els 4 i 5 metres d’altura; en punts del centre i de Villaverde les ratxes de vent arribaran als 90 quilòmetres per hora.\nA Castella i Lleó, totes les províncies estan en taronja per ratxes entre 90 i 110 km/h; a Burgos hi ha nivell groc per desglaç i a les províncies de Lleó, Palència i Zamora per neu per sobre de 1.000 a 1.200 metres, mentre que a Castella-la Manxa es manté l’avís taronja a tota la comunitat per ratxes entre els 90 i 100 km/h.\nExtremadura continua amb alerta taronja en tota la comunitat per temporal de vent amb ratxes que oscil·laran entre 70 i 90 km/h.\nLa Comunitat de Madrid continua amb avís taronja per ratxes màximes de 100 km/h a la serra, on als cims i zones especialment exposades és probable que s’arribin als 110-120 km/h; a l’àrea metropolitana les ratxes es mantindran en uns 90 km/h.\nAl País Basc i a La Rioja continua l’alerta taronja per vents intensos que oscil·laran entre 90 i 110 quilòmetres per hora; a les províncies de Biscaia i Guipúscoa persisteix el nivell taronja per onades entre els 5 i 6 metres.\nAndalusia té avís taronja (risc important) a la província d’Almeria per ratxes màximes de 90 quilòmetres per hora a la vall d’Almanzora i els Vélez; a Cadis, Granada, Jaén i Màlaga hi ha avís groc per temporal marítim o per vent entre 70-80 km/h.\nA la vora del Mediterrani, el País Valencià i la Regió de Múrcia mantenen el nivell taronja per ratxes màximes que afectaran tot el territori i que oscil·laran entre els 90 i 100 km/h; en les dues comunitats persisteix la mala mar amb onades entre 2 i 3 metres d’altura.\nA les Balears, només l’illa de Menorca és en taronja per vent del sud-oest 7 a 8 i onades de 4 a 5 metres; l’Aemet alerta d’especial repercussió en les zones exposades a aquesta direcció, on l’onada màxima individual podria arribar als 9 metres.\nAstúries, la Comunitat Foral de Navarra i la ciutat de Ceuta i la de Melilla mantenen l’avís groc per temporal de vent amb ratxes que arribaran a al voltant de 70 km/h per fenòmens costaners adversos, nevades o desglaços.\nBorrasca de gran impacte\nSegons explica l’Aemet, la intenció de posar nom a les borrasques pretén afavorir la informació respecte als riscos per un episodi advers de vent, així com fenòmens costaners, pluja o en ocasions també neu, com va ser el cas del ‘Filomena’.\nEn concret, la definició de ‘borrasca de gran impacte’ acordada pels serveis meteorològics d’Espanya, Portugal, França i Bèlgica, afecta borrasques o depressions, que són un tipus de cicló que transcorre per latituds mitjanes, entre 30 i 60º de latitud.\nEl vent gira en sentit contrari a les agulles del rellotge\nEs tracta de sistemes de baixes pressions on el vent gira en sentit contrari a les agulles del rellotge a l’hemisferi nord i associats a aquestes borrasques solen produir-se vents forts o molt forts, que seran més intensos com menor sigui el mínim de pressió al centre de la baixa.\nEn concret, les borrasques que es bategen són aquelles que s’aprofundeixen de tal manera que poden produir un gran impacte en béns i persones, tot i que no és necessari que experimentin un fenomen de ciclogènesi explosiva.\naugment notable de temperatures\nLa borrasca ‘Gaetan’ s’emporta l’onada de fred i porta pluges\nL’‘Hortense’ és la tercera borrasca a la qual s’ha posat nom del 2021, després del ‘Filomena’ i el ‘Gaetan’, ja que l’Aemet ha pronosticat que les seves condicions donaran lloc a avisos a de risc important (taronja) o més, ja que es poden esperar ratxes de vent màximes de 90 a 110 quilòmetres per hora, segons les zones.\nDurant aquesta temporada de borrasques que va estrenar a l’octubre ‘Alex’, després del ‘Filomena’, el ‘Gaetan’ i ara l’‘Hortense’ serà el torn d’‘Ignacio’, ‘Justine’, ‘Karim’, ‘Lola’, ‘Mathieu’, ‘Nadia’, ‘Octave’, ‘Paula’, ‘Rodrigo’, ‘Sofia’, ‘Tristan’, ‘Viviane’ i ‘Walter’.\nTemporals Servei Meteorològic de Catalunya AEMET - Agencia Estatal de Meteorologia


Advocats en Altres ciutats a turkmenistan - Directori - Llistat - Guia - advocats - Turkmenistan - Lawyertys\nPàgina d'inici › Per país › Turkmenistan › Advocats en altres ciutats a turkmenistan\nAdvocats en altres ciutats a turkmenistan Turkmenistan\nQualsevol ciutadà té el dret a la defensa, independentment de la infracció que hagin incorregut. Si ha de comptar amb l'ajuda d'un Advocats en Altres ciutats a turkmenistan o tancar per, facilitem una llista dels millors advocats en aquesta matèria. Recordeu: per tenir èxit en un procés legal, és essencial comptar amb l'ajuda d'un bon professional.\nSi vostè és advocat i vol promoure els serveis ofeered, aquest és el millor portal per utilitzar amb aquesta finalitat. Aquest treball recull els advocats de tots els llocs del món, i si algú busca una Advocats en Altres ciutats a turkmenistan, que apareixerà com a resultat d'aquesta cerca. I la informació més rellevant i completa, s'obtenen millors resultats.\nAdvocats en Altres ciutats a turkmenistan. Diversos professionals especialitzats en diferents àrees de la llei. El tractament individual, on l'important és la peopela i els seus problemes a resoldre. Diverses firmes amb equips multidisciplinaris així que si el teu problema és molt complex, el guien de manera global.\nAdvocats en Altres ciutats a turkmenistan per categoria\nOffpring són en general el més valuós per als pares. En Lawyertys som conscients, per tant, posem a la seva posterior eliminació, advocats Especialitzada en divorci en Altres ciutats a turkmenistan (Turkmenistan) per resoldre aquesta situació de la millor manera possible.\nNecessitat d'asil polític en Altres ciutats a turkmenistan (Turkmenistan) i no saben com fer que el procés? Estem encantats de dir que disposem d'advocats especialistes en immigració per ajudar a obtenir el permís de residència i evitar tots els problemes burocràtics que hauria d'enfrontar si es va tractar de fer-ho pel seu compte.\nProblemes dins de la família poden resultar ser molt estressant. Mira en Altres ciutats a turkmenistan (Turkmenistan) per l'advocat de la família ideal que li digui què S. coordenades de seguir i que pot fer-se càrrec de resoldre tots els seus problemes. No danyi la seva salut mental més pensar-hi, no val la pena.\nUn tema que tendeix a portar a una gran quantitat de dubtes és herències internacionals. Quan un membre de la família que té propietats a l'estranger o resideixi a l'estranger mor, les coses es compliquen una mica. Ens hem especialitzat en advocats Altres ciutats a turkmenistan (Turkmenistan) per guiar-lo en tot aquest procés.\nIncapacitats, maternitat, jubilacions, acomiadaments ... El seu problema té alguna cosa a veure amb qualsevol d'aquests temes? Si ho fa, busqui un advocat laboral en Altres ciutats a turkmenistan (Turkmenistan) pel que no només manté el duel pel que ha passat. Comença a buscar els seus drets avui dia, perquè si ho deixes per demà podria ser massa tard.\nConsultar a un advocat per saber si poden portar el seu cas als tribunals no implica cap despesa amb la majoria dels advocats en el nostre directori. Prengui avantatge d'aquesta situació que s'està deixant tan ansiós últimament per resoldre-ho d'una vegada per totes amb l'ajuda d'un excel·lent professional. advocats criminals en Altres ciutats a turkmenistan (Turkmenistan) o prop d'ell estan esperant per tu per contactar amb ells.\nAdvocats en Altres ciutats a turkmenistan per ciutat important\nEn una població com Yolöten amb una estimació de 32706 les persones que hi viuen, cada dia diferents situacions possibles que poden fer que vostè necessita un advocat. Gràcies a la nostra xarxa de professionals seus problemes es poden resoldre ràpidament.\nSi acaba per exemple, va patir un accident de trànsit a prop de Köneürgench i necessiten amb urgència un advocat entra aquí i buscar l'advocat més a prop de ser capaç de resoldre els seus problemes d'una manera discreta i eficient.\nSi està de visita Turkmenistan i un problema només ha passat en tractar amb el seu passaport a la ciutat de Annau i necessiten l'ajuda d'un advocat en aquest mateix moment, posem a la seva disposició els professionals més propers a on ets per ajudar.\nUn contratemps que acaba de passar a vostè en Boldumsaz? Necessita un advocat? Estàs de sort perquè aquí a la nostra guia comptem amb tots els professionals més propers al lloc on està.\nSi vostè està buscant per als advocats a Gazojak, aquí ens posem a la seva disposició centenars d'advocats, que lluitin pels seus interessos amb la gravetat, l'energia i la perseverança. Vostè només ha de mirar a la seva regió i posar-se en contacte amb el que més li interessi.\nNecessita un advocat en Kaka? Enhorabona! Podem posar a la seva disposició una gran varietat de professionals d'alta qualitat a prop d'aquesta regió.\nAdvocats en Altres ciutats a turkmenistan per província\nAltres ciutats en altres ciutats a Turkmenistan\nLlistat de advocats pròxims a Altres ciutats a turkmenistan\nturkmen private lawyer- (Situat a 270.59 km)


EL NOU BLUF DEL LLISTAT «TRANSPARENT» DE LA BORSA DE TREBALL. EL BOLSAZO CONTINUA. – agrupaciopresons2\nDesprés de la publicació avui dijous 3 d’octubre del llistat de membres de la borsa de treball, que algun sindicat va vendre com un extraordinari exercici de transparència, CCOO posem negre sobre blanc el que qualsevol company interí pot veure per si mateix:\nLa llista de components de la bossa és un BLUF de dimensions colossals. Tota la informació consisteix en un llistat de DNI ordenats per antiguitat. D’aquest llistat, les úniques informacions que es poden extreure són:\nLa posició de cada interí en la llista, que ja era conegut per cada interí, ja que es podia consultar per la intranet o per telèfon des de fa CINC ANYS. Aquesta llista i res és el mateix.\nEls DNI dels companys interins que estan per a dalt i per a baix. Com no es coneixen les identitats i conèixer qui és qui segon el seu DNI és il·legal, és el mateix que res.\nLa fantàstica i «transparent» llista continua sent opaca i buida de contingut perquè oculta informació fonamental:\nNo surten els dies de treball de cada candidat que són els que marquen l’antiguitat en la llista. Sense aquesta dada, creure en la llista sencera és un complet acte de fe.\nNo es coneix que membres de la llesta candidat estan inactius o no amb el que no es pot saber si està acumulant dies d’experiència o no.\nA causa de la falta d’aquestes dades, és IMPOSSIBLE comprovar si la posició actual i els canvis de posició que se succeeixin han estat correctament realitzats o hi ha hagut qualsevol error. Dit d’una altra manera, la llista publicada i RES, és exactament el mateix. La llista dóna la informació que ja es coneixia sense afegir res fonamentalment nou amb l’aparença falsa d’haver fet un pas endavant.\nL’operació de gran publicació «per primera vegada» de la llista suposadament «transparent» es revela així com el que realment és: la típica operació d’imatge per a vendre que suposadament es fa el que en realitat no es fa, emprenyant la gata i enganyant als treballadors amb un altre truc de trilers. Com les suposades querelles a Rivera que mai es van presentar, la venda del fantasmal cos, o els irreals plans de jubilacions anticipades realitzats amb la mateixa profunditat i realisme que la carta d’un nen als Reis Mags.\nCCOO estem compromesos amb la veritat i la defensa dels interessos i drets de tots els treballadors penitenciaris, perquè també nosaltres som treballadors penitenciaris.\nPer això CCOO NO ens inventem espectacles d’il·lusionisme amb llistes d’interins buides de contingut real i les venem després com un assoliment increïble i sense precedents.\nPer això CCOO va ser l’ÚNIC sindicat que NO va signar al juny la desastrosa modificació de l’Acord de Borsa de Treball de 2006 que ens està portant a tots a aquest desastre. I per això ells NO volen que CCOO participem en les reunions de Borsa de Treball\nSi volen un exercici de transparència REAL, CCOO exigim el que hem demanat MOLTES VEGADES prèviament i durant MOLT ANYS, que es publiquin amb transparència real les següents dades:\nEls dies treballats de cada membre de la llista\nLa situació d’activitat o no activitat de cada membre\nSi cada membre està treballant o no\nCCOO ens neguem a participar en fraus com el de la llista d’avui i demanem a l’Administració que es publiquin totes les dades que no estiguin afectats per la llei de protecció de dades, ja que únicament una transparència REAL i no impostada permetrà la defensa dels drets dels companys interins.\nDESCARREGA EN PDF LA NOTA INFORMATIVA SOBRE LA LLISTA DEL BOLSAZO\nGREUS ALDARULLS AL C.P.JOVES\tPUBLICADA LA LLISTA DE 36 COMISSIONS DE SERVEIS!


Els partits sobiranistes i el PSC lamenten que es judicialitzi el conflicte | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nEls partits sobiranistes i el PSC lamenten que es judicialitzi el conflicte\nLes formacions consideren que es tracta d'un afer eminentment polític\nBarcelona 21 NOV 2014 - 15:57\tCET\nLa interposició de la querella contra Artur Mas ha generat una onada de crítiques aquest migdia al Parlament per part de tots els partits excepte el Partit Popular i Ciutadans, tot i que aquest últim partit considera que “arriba tard”. La majoria de portaveus parlamentaris ha lamentat que el Govern espanyol hagi impel·lit la Fiscalia a judicialitzar el conflicte sobiranista quan sostenen que es tracta d'un problema polític. Jordi Turull, portaveu de Convergència i Unió, ha qualificat d’“error monumental” la querella i ha assegurat que, en el fons, atraurà més ciutadans catalans cap al procés sobiranista. Els convergents comparteixen diagnòstic amb els socialistes. Maurici Lucena, portaveu del PSC, ha lamentat que el Partit Popular faci una lectura tan desviada portant la qüestió davant els tribunals, i ha advertit que tindrà un efecte bumerang: “Des de fa dies ho estan celebrant a la Generalitat”.\nEls socialistes no van donar suport al procés participatiu, però es van oposar des d'un principi a la segona impugnació davant el Tribunal Constitucional, i han tornat a apel·lar al diàleg i al procés de reforma constitucional que defensa Pedro Sánchez. Davant d'aquesta posició, el portaveu d’Esquerra, Oriol Amorós, ha acusat la Fiscalia d’arremetre contra els drets fonamentals. “Diguin el que diguin, decidirem. No es vulnerarà el dret dels catalans a decidir”, ha avisat des dels passadissos del Parlament. Amorós s'ha autodefinit com a coautor del procés participatiu i ha sentenciat: “No es pot perseguir penalment un poble”.\nEn aquest mateix sentit, l'eurodiputat Ernest Maragall ha remarcat que la demanda no està dirigida només contra Mas, la vicepresidenta Joana Ortega o la consellera d’Ensenyament, Irene Rigau: “No només va en contra del president, sinó en contra de tots els catalans”. “Avui s'ha judicialitzat la democràcia. És un error dels molts que cometen la Fiscalia i el PP”, ha deplorat Marc Vidal, diputat d’Iniciativa per Catalunya.\nEls portaveus de les quatre forces sobiranistes del Parlament (Jordi Turull, de CiU; Marta Rovira, d’ERC; Dolors Camats, d’ICV-EUiA, i David Fernàndez, de la CUP) van remetre dijous al vespre una carta al fiscal general de l’Estat informant-lo que el passat 13 de gener el Parlament va aprovar una moció en què rebutja frontalment que s'exigeixin responsabilitats judicials pel 9-N i assumeix de manera “solemne i col·lectiva” totes les conseqüències que puguin derivar-se’n. Anticipant-se a la formalització de la querella, els quatre portaveus es declaren “mandants i coautors” del 9-N i de les mateixes accions de les quals s’imputen els membres del Govern per “l'organització i execució de l’esmentat procés democràtic”.


Aiguader de Sevilla - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nAiguader de Sevilla\n106 ( ) × 82 ( ) cm\nApsley House, Londres\nA catalogue of the pictures and drawings in the National loan exhibition, in aid of National gallery funds, held in the Grafton Galleries, London (1909-1910) (en) :(31)\nL''Aiguader de Sevilla és una obra de joventut de Diego Velázquez, que ja demostra algun dels fonaments de la seva pintura. Aquest quadre va pertànyer als reis espanyols fins que, el 1813, va ser regalat pel rey Ferran VII a Lord Wellington per reconeixement al seu ajut a la Guerra de la Independència. Actualment es conserva al palau londinenc d'Apsley House (Wellington Museum).\nL'obra és una de les millors realitzades per Velázquez abans del seu trasllat a Madrid l'any 1623. Encara manté la tècnica del clarobscur, il·luminant una zona del quadre amb un focus de llum des de la part esquerra i enfosquint la resta del llenç. Destaca sobre manera la qualitat dels objectes representats al quadre, el tractament que Velázquez fa del vidre o de la ceràmica són magnífics, així com el detallisme hiperrealista que es pot observar a l'obra, per exemple a les gotes d'aigua que rellisquen pel càntir. Destaca així mateix la introducció de natures mortes dins dels seus quadres, com el que aquí veiem, natures mortes a les quals donava una corporeïtat quasi escultòrica, plàstica, de la mateixa manera que unes qualitats ens fan sentir que podem acaronar aquests objectes representats. Tot plegat pintant personatges populars.\nEl quadre pot representar una al·legoria de les tres edats de l'home; l'aiguader, un ancià, ofereix una copa amb aigua a un noi jove. Aquesta copa representa el coneixement. Mentrestant, al fons de l'escena, un xicot apareix bevent, com si estigués adquirint els coneixements.\nPossiblement és l'obra mestra de l'etapa sevillana pel que es va realitzar entre els anys 1619-1622. Apareixen dues figures en primer pla, un aiguader i un nen, i al fons un home bevent en un gerro, per la qual cosa s'ha suggerit que podria representar les tres edats de l'home. Velázquez continua destacant pel seu vibrant realisme, com demostra a la taca d'aigua que apareix al càntir de primer pla; la copa de vidre, on es veu una figa per donar gust a l'aigua, o els cops del gerro de l'esquerra, realisme que també s'observa a les dues figures principals que es retallen sobre un fons neutre, interessant-se el pintor pels efectes de llum i ombra. El colorit que utilitza segueix una gamma fosca de colors terrosos, ocres i marrons. La influència de Caravaggio en aquest tipus d'obres es fa notar, possiblement per gravats i còpies que arribaven a Sevilla procedents d'Itàlia.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Aiguader_de_Sevilla&oldid=24964506»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 19 set 2020 a les 08:31.


Els espanyols van gastar una mitjana de 1.369,5 euros l'any passat en assegurances - Diari de Girona\nEls espanyols van gastar una mitjana de 1.369,5 euros l'any passat en assegurances\nUn informe estableix que Catalunya va ser la tercera autonomia en la qual es va registrar una major despesa en aquest tipus de productes\nCreix la despesa dels espanyols en assegurances. ddg\nEls espanyols van gastar una mitjana de 1.369,5 euros en assegurances l'any 2018, 11,7 euros més que el 2017 (+ 0,86%), segons l'informe El mercat espanyol d'assegurances el 2018, elaborat pel servei d'estudis de Mapfre i publicat per la Fundació Mapfre. Per persona, la despesa en assegurances de no vida va créixer un 3,35%, fins als 752,7 euros, la qual cosa va compensar una retallada del 2% en el desemborsament d'assegurances de vida, fins a 616,8 euros per usuari.\nLa major despesa en productes d'asseguradores es va registrar a Madrid, amb 1.631 euros per persona, seguida d'Aragó (1.434,6 euros) i Catalunya (1.408,7 euros). Per contra, va ser menor a Ceuta i Melilla, amb 665,4 euros, Múrcia (775,6 euros), Canàries (735,5 euros) i Extremadura (822,9 euros).\nEl conjunt de la indústria asseguradora espanyola va ingressar un total de 64.377 milions d'euros a l'exercici 2018, un 1,5% més que l'any anterior, que representa el 5,33% del Producte Interior Brut (PIB), davant del 5,44% de 2017.\nL'augment de primes es va produir gràcies al bon comportament del negoci no vida, que va créixer durant cinc anys consecutius per la recuperació de l'activitat econòmica i la major capacitat de consum d'empreses i llars.\nEn concret, el negoci de vida va tancar l'exercici amb una caiguda de l'1,4%, fins a 28.995 milions en primes, a causa de «la persistència de l'entorn de baixos tipus d'interès», tot i que en estalvi gestionat es va mantenir un creixement positiu, augmentant les provisions tècniques de l'assegurança de vida en un 2,6%, davant del 3,3% de 2017.\nDe la seva banda, les assegurances de no vida van incrementar les seves primes un 4%, fins a 35.382 milions d'euros, ja que aquest segment va continuar beneficiant-se del bon comportament econòmic. La ràtio combinada per a les assegurances de no vida va millorar lleugerament l'any passat, fins a situar-se en el 93,7%, davant del 94% de 2017.\nL'informe destaca l'evolució de les assegurances de salut, que van créixer al major ritme en gairebé una dècada (+5,6%, fins a 8.524 milions), i preveu que el 2019 les entitats asseguradores incrementin els serveis als seus clients enfocats cap a la salut digital, fomentant l'ús d'apps mòbils o de targetes sanitàries digitals. Tot i això, la branca d'automòbils segueix sent la que acumula el major volum de primes, amb una quota del 31,5% al no vida (11.135 milions).\nLes inversions de les entitats asseguradores van augmentar un 1,1% a l'exercici 2018, fins als 295.287 milions d'euros, de les quals el 55,1% correspon a actius de deute públic i el 20,6% a renda fixa corporativa. Per la seva banda, les inversions en renda variable «sembla que han iniciat un procés de recuperació», fins a arribar al 5,2% el 2018, màxim dels últims deu anys. Des del punt de vista de la seva estructura i dinàmica de competència, l'informe assenyala que el sector assegurador espanyol ha experimentat un progressiu procés de concentració que pot observar-se en la disminució del nombre d'entitats en operació i en l'anàlisi dels índexs Herfindahl i del CR5.


Convocat per diumenge el consell nacional del PSC que ha de triar gestora i data per al congrés\nHo ha anunciat el president del consell nacional dels socialistes catalans, Celestino Corbacho, que ha apostat perquè el congrés extraordinari es faci una setmana abans del del PSOE, el tercer cap de setmana de juliol\nBarcelonaEl president del consell nacional del PSC, Celestino Corbacho, ha anunciat aquest dijous que ha convocat per diumenge el consell nacional en què Pere Navarro formalitzarà la seva renúncia a la primera secretaria del partit. El consell nacional tindrà un ordre del dia de tres punts: L'informe de gestió de Navarro, amb la renúncia al lideratge; la data del congrés extraordinari i l'elecció de la gestora provisional.\nCorbacho ha advocat perquè el congrés es faci el tercer cap de setmana de juliol (19 i 20) una setmana abans que el del PSOE.\nPel que fa a la gestora, el president del consell nacional dels socialistes catalans ha alertat que serà el calendari congressual definitiu el que haurà de determinar-ne el perfil. Així, ha considerat que si el congrés es convoca per abans d'agost, la gestora podrà tenir un caràcter exclusivament administratiu i no polític, cosa que no podria ser en cas que s'allargués més enllà de l'agost. Perquè, segons ha dit, "la gestora no és l'instrument més adequat" per encarar una tardor calenta com la d'enguany, amb la consulta del 9 de novembre condicionant el calendari.\nCorbacho ha elogiat Navarro, de qui ha dit que cal tenir en compte que ha hagut de conduir el partit en el pitjor moment i en les pitjors circumstàncies.\nEn ser preguntat sobre si el congrés extraordinari hauria de ser el de la renovació, ha respost amb escepticisme perquè, ha recordat, fa dos anys i mig, del congrés que va elegir Navarro ja en va sortir el que van anomenar el "Nou PSC".\nConsell Nacional PSC congrés extraordinari


Reus passarà a convocar els pressupostos participatius cada dos anys\nEs fa per «millorar la gestió del procés» | El pla d'inversions 2020 se centra en el manteniment de la ciutat i l'execució dels projectes ja engegats\ndilluns, 16 de desembre 2019 - 14:09h\nMariluz Caballero, regidora d'Hisenda de l'Ajuntament de Reus, durant la roda de premsa | Jordi Olària Gras\nL'Ajuntament de Reus passarà de convocar els pressupostos participatius cada any, a fer-ho cada dos anys. El pressupost serà l'equivalent de sumar el de dos anys, és a dir, 1,5 milions d'euros per al 2020 i la mateixa quantitat per al 2022. Així ho marca el pla d'inversions dels pressupostos del 2020, que s'ha presentat avui i detalla la partida ja anunciada, de 6,5 milions d'euros.\n«Els pressupostos participatius passen a ser bianuals per a una millor gestió del procés», ha explicat la regidora d'Hisenda de Reus, Mariluz Caballero. Ha afegit, però que «mantenim i consolidem aquest nou model de participació, que s'ha mostrat eficaç en les darreres edicions i estem segurs que ho tornarà a ser». Tot i considerar-lo eficaç fins ara, el govern ha optat per reduir les convocatòries a una cada dos anys amb un pressupost d'1,5 milions d'euros, la suma de dues convocatòries anuals.\nImatge de la capçalera del govern de Reus al saló de plens | Jordi Olària Gras\nPresentat el pla d'inversions 2020\nEl govern municipal va aprovar el pressupost del 2020 el passat 25 d'octubre. L'oposició va criticar que no s'expliqués el pla d'inversions, de 6,5 milions d'euros, que incloïen els comptes. Tampoc s'havia exposat amb la presentació del Pla d'Acció Municipal que es va fer el 20 de novembre. Avui, finalment, la regidora de l'àmbit ha exposat algunes partides d'aquest pla d'inversions 2020 de l'Ajuntament de Reus.\nCaballero ha insistit que «avui tanquem el cercle, tenim el PAM, els pressupostos, les ordenances i les inversions; ens hauria agradat explicar tot l'expedient econòmic de manera ordenada, però com saben, les limitacions de la llei electoral van fer que fos inviable explicar el PAM i les inversions en període electoral». Dels 6,5 milions d'euros, 2 es finançaran a través del Fons Estatal d'Inversió Local, i els 4,5 restants, a través de crèdit contret pel consistori.\nImatge d'una sessió col·lectiva dels pressupostos participatius de Reus | Jordi Olària Gras\nParticipació i via pública: 3,4 milions d'euros\nLa partida més abundant de les que ha desgranat aquest divendres Martiluz Caballero és la dels pressupostos participatius del 2020. Suposa 1,5 milions d'euros, als quals se sumarà també una partida per millorar la plataforma de votació i de gestió dels projectes que s'hi presentin. La següent partida, en volum econòmic, de les que ha presentat la regidora d'Hisenda és la de via pública.\nS'hi destinaran 1.142.000 euros en un paquet que, per una banda, inclou projectes de manteniment i la millora d'asfaltat, voreres, passos de vianants, fonts, enllumenat, jardineria i camins amb 872.000 euros. El completa la renovació de la flota de vehicles i la maquinària de les Brigades Municipals amb un pressupost de 270.000 euros. L'àmbit de la via pública s'inclou en el que el PAM titula 'espai urbà', i que compta amb 785.000 euros de pressupost per desenvolupar en tres línies.\nEn primer lloc, 370.000 euros per desplegar el Pla de la Bicicleta i per actualitzar el Pla de Mobilitat Urbana, a més d'instal·lar nous punts de càrrega per a vehicles elèctrics a la via pública, fora dels aparcaments municipals. 211.000 euros es destinaran a renovar el parc de vehicles municipals i a instal·lar sistemes de generació d'energia elèctrica en edificis municipals. Per últim, es contemplen 204.000 euros per comprar material i nous vehicles per a la Guàrdia Urbana, a més de desplegar la següent fase del pla de videovigilància, amb noves càmeres a la via pública.\nImatge d'arxiu del Centre d'Art Cal Massó de Reus | Cedida\n700.000 euros per als equipaments municipals\nDiversos equipaments municipals rebran inversions per al manteniment o la millora durant el 2020, segons el pla presentat avui. 287.000 euros s'invertiran en equipaments culturals, com la Casa Rull, el Teatre Bartrina, el CIMIR o La Palma, majoritàriament, amb actuacions de manteniment i posada al dia. Dins d'aquest capítol, des del govern es destaquen els 45.000 euros previstos per a les dues biblioteques, 20.500 dels quals per a la compra de llibres, es detalla.\nTambé es mencionen els 40.000 euros previstos per a Cal Massó, així com els 25.000 pressupostats com a inversió al Museu de Reus perquè es redactin projectes museogràfics permanents a l'espai. A l'àmbit esportiu es destinaran 215.000 euros dels quals 105.000 serviran per al manteniment de l'aigua calenta sanitària de la zona esportiva del districte cinquè.\nProp de 207.000 euros es destinaran a l'àmbit educatiu, des de la millora de diverses escoles —150.000 euros— fins a executar projectes com els patis oberts —28.000 euros— o el jardí educatiu de l'Escola Bressol Municipal Montsant i algunes millores al de la Ginesta —29.000 euros—.\nImatge recent del passeig de la Boca de la Mina, en plena reforma | Adrià Morte\nMig milió d'euros per al passeig de la Boca de la Mina\nEl projecte de reforma del passeig de la Boca de la Mina segueix en marxa, i no s'hauria d'aturar segons el que preveu el pla d'inversions 2020. Després de les actuals obres, que han de servir, entre altres, per donar llum al Parc de les Olors, la següent fase contempla la construcció del Jardí Agrari amb un pressupost de 490.000 euros. A la partida s'hi sumen 12.000 euros més per a la creació de rutes culturals vinculades a la remodelació d'aquest espai.\nProjectes de smart city per 370.000 euros\nEl darrer dels capítols, en volum d'inversió, que ha exposat Mariluz Caballero és el del projecte Reus Smart City —ciutat intel·ligent, en anglès—. Entre altres projectes, aquesta inversió preveu redactar un Pla Smart de Ciutat, millorar el servei de Wifi públic, digitalitzar la gestió dels rebuts, automatitzar la contractació pública per mitjans electrònics, implementar nous tràmits electrònics, millorar l'eina per a queixes i suggeriments de la ciutadania i impulsar les comunicacions electròniques de l'Ajuntament.\n"👮 La Guàrdia Urbana de Reus compleix 165 anys d'història" "🗓 Reuniu-vos amb Carles Pellicer amb la nova sessió de 'Dilluns amb l'alcalde'"


Seria fantàstic si el país estes en campanya electoral contínuament… | El bloc dels verds\nSeria fantàstic si el país estes en campanya electoral contínuament…\nPosted on 26 Març 2011 by Verds d'Andorra\nTinc la sensació que des de que es va dissoldre el Consell General, tothom té idees brillants que salvaran el país i que faran que tots siguem més feliços i sortim de la crisi en la qual estem immersors.\nEl Pas per exemple, acostuma a sortir als diaris quan algun turista s’extravia begut, de nit i mig despullat, quan un grup de turistes amb un elevat grau d’alcohol ha provocat aldarulls i no ha deixat dormir el veïnat,… Ara, però, tots els candidats es passegen pel poble, es preocupen per quines són les necessitats dels seus habitants, es trenquen les banyes buscant sistemes per motivar els treballadors aturats a acceptar llocs de treball al Pas. N’hi ha fins i tot que l’han agafat com a punt de partida de la marató que representa la campanya electoral. Em sembla fantàstic, i em semblaria encara millor si aquest entusiasme es mantingués un cop passades les eleccions. Aquest any potser tindrem sort, al desembre hi haurà més eleccions i l’embranzida por ser de més llarga durada.\nSegueixo tenint els meus dubtes, i més , després del que em va passar ahir. Caminava pel carrer i em vaig torçar el peu. Vaig pensar: carai! que maldestra que sóc, havia posat el peu en un dels forats que hi ha a les voreres del Pas . Em podríeu demanar com em pot passar una cosa així amb els anys que fa que m’hi passejo. Fa tretze anys, quan va nàixer el meu fill em vaig endur un bon ensurt quan de cop, ell i el meu pare que el duia als braços, em van desaparèixer de la vista gràcies a un altre d’aquests forats, potser fins i tot, el mateix . Segurament empesa per aquest entusiasme que transmeten aquests dies els polítics pel Pas de la Casa em vaig oblidar de parar compte.\nLes voreres són un exemple de com va el Pas.\nEl cas és que ens emplenem tots la boca de projectes fantàstics que portaran un turisme de qualitat,… La qualitat l’hem de donar nosaltres i hauríem de començar per l’aspecte exterior . El primer cop de vista és una de les millors publicitats, és cert que després venen els somriures, i finalment, l’enamorament. Malauradament, buit de neu, el Pas segueix essent un poble estèticament poc atractiu.\nEm direu que moltes coses han canviat al Pas de la Casa, ara hi ha més aparcaments, hi ha un centre de salut, hi ha més transport públic,. És cert que ara, la gent no s’estranya que sigui del Pas de la Casa i ja no em diuen amb cara de badoc: ets del Pas? I ets andorrana? Clar, ara al Pas hi ha més andorrans i més vots que fa 22 anys. M’agradaria que aquest entusiasme i aquestes ganes de millorar el dia a dia dels habitants del Pas i d’atraure més turistes que generin més guanys, no es limités a simples promeses que pretenen captar els vots dels electors que hi viuen, que hi treballen.\nopinió Periodic d’Andorra 26-03-2011\n← LA RECUPERACIÓ COMENÇA EL DIA 4 D’ABRIL\nAvui si que us parlaré d’economia…. →


Lo Pau de Ponts presenta el videoclip de la seva primera cançó pròpia\nÉs un avançament del disc que està preparant amb el seu particular segell divertit i desenfadat\nLo Pau de Ponts presenta el videoclip de la seva primera cançó pròpia, 'Del poble a la capital' | LleidaDiari.cat\nLo Pau de Ponts ha presentat aquest divendres el videoclip de la primera cançó pròpia, que ja es pot veure en totes les plataformes digitals.\nDuu per títol 'Del poble a la capital' i és el primer senzill del disc que està preparant amb el seu particular segell «divertit i despreocupat» que caracteritza la seva música i la seva posada en escena, destaca. «M'he decidit a fer temes propis perquè em sembla que és la millor manera d'explicar amb autenticitat les coses que li passen a un mateix», explica, i espera que la gent «se la faci seva» perquè «més d'un s'hi sentirà identificat».\nLa primera cançó narra la història d'una persona d'un petit poble\nTal com el seu títol indica, la primera cançó narra la història d'una persona d'un petit poble que es desplaça a una gran ciutat i explica amb to humorístic diverses anècdotes sobre les diferències en la manera de viure en un lloc i un altre. De fet, segons afirma el mateix Pau de Ponts, podria ser una cançó autobiogràfica, ja que ell es va traslladar una temporada de Ponts a Barcelona, i a l'inici, explica, «hi ha coses que et que xoquen bastant i l'adaptació no sempre és fàcil ni està exempta de confusions».\nLo Pau de Ponts s'ha donar a conèixer aquests últims anys per fer versions humorístiques de cançons conegudes i amb elles ha recorregut tot Catalunya amb la seva guitarra i la seva naturalitat, espontaneïtat i alegria. Com diu ell mateix, toca arreu «pels padrins, les tietes i a la canalla». Ara, però, s'ha atrevit amb les seves pròpies cançons i inicia així una nova etapa.\nATENCIÓ Ja és aquí. LO VIDEOCLIP El podeu veure sencer al YOUTUBE i podeu escoltar la cançó a spotify i a totes les plataformes digitals. #Delpoblealacapital @creamusicbcn\nUna publicación compartida por Pau Pinós Bergé (@lopaudeponts) el 28 de May de 2020 a las 10:51 PDT\nAtenció: El Museu de Lleida reobre amb entrada gratuïta


Hui hem estat al barri de Nazaret a València. Hem participat a algunes de les activitats atractives que oferia el petit festival. I hem descobert que Totò, festival de cinema itinerant és un projecte audiovisual dirigit a nens i joves que realitzarà al barri de Natzaret la seva primera edició. totofestival.com. El projecte consta de dues parts: la primera és un taller que té com a meta la realització d'un curtmetratge en el qual el barri, la seva vida quotidiana i els seus habitants es converteixin en protagonistes. Els participants, a més de travessar les diferents fases d'elaboració d'un film, s'encarreguen d'involucrar a veïns, familiars i amics amb la finalitat de generar una experiència conjunta basada en la col·laboració de persones i col·lectius del barri.\nEl taller ha derivat en un festival de curtmetratges, el Festival Totò, que rep el seu nom del petit protagonista de Cinema Paradiso, en honor a la seva fascinació pel cinema.\nEn aquest certamen s'ha projectat l'audiovisual realitzat, així com altres curts de ficció, documental o animació que han estat duts a terme per nens i joves de diverses nacionalitats.\nEls tallers i el festival seran de caràcter itinerant, d'aquesta manera les següents edicions es traslladaran a altres zones de València on l'oferta cultural sigui escassa i el cinema amb prou feines tingui presència en la vida pública.\nAlucinemalcole hem realitzat el taller de Jocs Òptics amb Joana de www.nautilusaudiovisual.es. I el de "remakes" amb www.cinesin.net que ens han contat que fan cinema inclusiu. Han realitzat un taller molt pràctic de com rodar i conèixer algúns elements i conceptes bàsics com les càmeres, micros, funcions del director, així com l'estudi dels diferent planos que ens fan al rodatge. Realitzat tot el procés de creacció, rodatge i edició d'un film.\nHa sigut una experiència de encontre i de contacte amb el cinema i l'escola que com sempre ens obri moltes portes obertes per aprendre més i millor sobre tot els continguts que té el cinema. Us deixem un enllaç interesant per contruïr un "zoótropo" un joc óptic que de segur us agrada. com fer un Zoótropo. També la web de EMERGENTS on podeu trobar informació concreta del projecte del que us parlem avui.\nEMERGENT FESTIVAL DE CINEMA TOTÓ\namb Miguel Tello al taller de "remakes"


Apologia de la curiositat: El Festival d’Avinyó obre amb Antígona en japonès, i amb el mistral\nEl Festival d’Avinyó obre amb Antígona en japonès, i amb el mistral\nDurant alguns anys m’oferia el desplaçament a la première del Festival de Teatre d'Avinyó, que tradicionalment s'inaugura al voltant del 10 de juliol amb una estrena de lluïment al pati del Palau dels Papes. A més de l'obra en cartell, m'agradava comprovar quin paper hi jugaria aquell any el mistral. El vent provençal ha destarotat o bé ha endolcit, segons la seva intensitat, moltes funcions en aquest escenari a l'aire lliure. Vaig presenciar com protagonitzava, per exemple, l'estrena de l'Andròmaca d'Eurípides amb les seves capricioses rebufades entre les altes parets del vell palau pontifici. El mistral va salvar els últims i inacabables seixanta\nminuts del muntatge de dues hores i mitja.\nAnava previngut sobre la incerta amenitat de la versió del director Jacques Lassalle de la tragèdia clàssica rarament representada. L'actriu Christine Gagnieux va brodar el paper protagonista, sobretot per una impostació declamatòria d'ampul.lositat canònica, mentre alguns dels seus col.legues d'escena recitaven Eurípides com si es tractés de Tennessee Williams. La primera hora i mitja de la funció passava bé. Sense intermedi, és clar, perquè alguns opinen que al teatre no s'hi va a descansar.\nL'última hora de la representació hauria resultat soporífera per a qualsevol capacitat d'atenció mitjana si no hagués estat per les entrades en escena i els mutis del mistral. Aquell vespre el vent provençal va tenir una de les interpretacions més delicades i juganeres que li recordo al Palau dels Papes. Parar l’oïda a les seves remoroses evolucions entre l'arquitectura gòtica del segle XIV i les bastides de grades desmuntables de mecanotub amb 2.200 butaques també va ser un element de ple dret de l'espectacle.\nA la sortida se'm va acostar l'alcalde de la ciutat amb els cabells embullats (al matí l'havia entrevistat al seu despatx de l’Ajuntament per a un reportatge i per això em recordava). Em va comentar que acabava de dir al director del festival que, al seu entendre, el muntatge guanyaria si li retallaven al final "una desena de minuts". La politesse, com és sabut, té aquestes expressions encantadores.\nEncara em faria il.lusió regalar-me el desplaçament a la première del Festival de Teatre d'Avinyó. Enguany s’estrena el dijous 6 de juliol amb l’Antígona de Sòfocles en japonès subtitulat. Confio que comparegui el mistral al pati del Palau dels Papes.\nEtiquetes de comentaris: destarotar o endolcir


El curtmetratge «La Tierra llamando a Ana» guanya el Cerdanya Film Festival - Diari de Girona\nEl curtmetratge «La Tierra llamando a Ana» guanya el Cerdanya Film Festival Diari de Girona\nBonelli va rebre amb molta alegria aquests tres guardons i, després d'agrair davant de tots els presents l'entusiasme que el certamen havia dipositat en la seva pel·lícula, va destacar el paper de Manzanares -també coneguda pels seus papers a El Reino o Merlí.\nEl director va posar èmfasi, especialment, en l'entrega de l'actriu i l'estima amb les quals va construir la protagonista de La Tierra llamando a Ana: a Ana, una dona que intenta refer-se, restablir-se i reposar-se d'una dura circumstància sense abandonar la seva passió personal per la música, una peça clau del curtmetratge. Els tres premis del Festival se sumen als cinc reconeixements que el segon curtmetratge de Bonelli ja ha rebut en els pocs mesos des de la seva presentació.\nJuntament amb l'actor Javier Pereira (Juan a la ficció), Laia Manzanares canalitza aquesta reflexió sobre la importància de la comunicació en un moment concret de la relació entre l'Ana i en Juan, on tot es parla com a parella per més dolent que sigui. Aquesta intensa història d'amor també es va projectar dissabte en el Cerdanya Film Festival 2019 a mode de clausura.\nLa desena edició del Festival es va inaugurar el passat 2 d'agost a Puigcerdà amb la projecció del TOP 4 històric de curtmetratges guanyadors d'altres edicions. Des de llavors i fins dissabte, un total de 180 films, seleccionats d'entre els prop de 3.000 rebuts d'arreu del món, van competir en les diferents seccions del 10è Cerdanya Film Fest, que es va celebrar entre Puigcerdà, Llívia, Martinet i Bellver de Cerdanya.\nL'Open Arms sol·licita un desembarcament urgent.\nProgramació de les Fires i Festes de la Santa Creu de Figueres actes principals del 26 d´abril al 6 de maig.