Tercera Divisió. Jornada 4. CE EUROPA - UE CASTELLDEFELS: 1-0. 'Sense premi després d'una notable segona meitat'\non 10 Setembre 2017\nPrimera derrota a domicili del Castelldefels 17-18, encaixada ahir a la tarda al Municipal Nou Sardenya de la ciutat de Barcelona contra el CE Europa. Tot i el creixent partit groc, es va repetir la història de sis abans contra l'Ascó i just quan millor ho estaven fent els de Carrillo, i escassos minuts després d'una pilota al pal, en el servei d'una falta de Kevin, els barcelonins trobarien la diana que acabaria sent definitiva. Imatges: Álex Gallardo\nPrimer temps de domini local. L'Europa controla el partit sense problemes però sense ocasions especialment clares davant una UEC sòlida defensivament però amb poca presència atacant\nLa 13a visita de la UE Castelldefels al Nou Sardenya va acabar exactament igual que les dues immediatament anteriors (no comptem el partit disputat a Santa Coloma de Gramenet en la 14-15), és a dir, amb derrota per la mínima després d'un duel en què els grocs van tenir opcions per a puntuar pràcticament fins al final. Miki Carrillo va presentar tres novetats a l'onze inicial respecte al que la jornada anterior s'havia enfrontat l'Ascó, caient-ne Santi Triguero, Aumatell i Joel Lasso en detriment d'Óscar Uroz, Sergio Durán i Eric Pacheco.\nLa pluja caiguda a Barcelona i bona part de Catalunya al migdia i durant les primeres hores de la tarda va acompanyar escapulats i grocs tant en l'escalfament com al primer període, deixant-se sentir en forma de tolls, que sobretot als 25-30' inicials van influir en el desenvolupament del joc, impedint que la bimba rodés amb la fluïdesa habitual. Aquesta circumstància, però, va semblar no afectar massa l'Europa, que va sortir amb determinació. Tant va ser així que als primers 3' ja havia forçat tres córners i havia sovintejat amb intenció l'àrea de Manu Martín. El primer xut -prou perillós- va arribar al 5' gràcies a una potent i llunyana gardela de David Jiménez que va fregar el travesser.\nAl Castelldefels li va costar d'allò més entrar en ritme amb la pilota als peus. La bona pressió de la medul.lar local 'ofegava' els intents de joc ofensiu d'una UEC imprecisa en les entregues i no especialment fina en les accions purament tècniques, raó per la qual tocava 'apretar dents' en defensa per a respondre a l'hegemonia dels de Joan Esteva. Xavi Civil (9'), en una indecisió defensiva, va provar de sorprendre Manu amb un xut de 'rosca' lleugerament desviat, i semblava que els locals, força 'còmodes', ens farien patir, però la veritat és que els de Carrillo van saber 'adaptar-se' a l'statu quo que plantejava el duel, i a còpia de concentració, lluita en les disputes i sobretot molta seriositat a l'hora de no concedir errades van saber contrarestar el joc ofensiu rival, que pràcticament no va fer treballar Manu. Cal destacar en aquest sentit, una setmana més, l'alt rendiment de l'eix central, és a dir, la parella Joan Castillo-Kilian al bell mig de la defensa, i la tasca incansable de Bermúdez a la zona ampla.\nLes primeres notícies ofensives del Castelldefels, curiosament, van arribar quan tot just els primers raigs de sol 'il.luminaven' el Nou Sardenya, amb protagonisme de Pedro Bilbao des de l'extrem dret, qui al 43' va posar una prou interessant centrada al cap d'Eric Pacheco, qui des del punt de penal no va encertar a dirigir amb precisió el seu cop de testa. Va ser la primera i única aparició ofensiva groga del primer acte, que amb poc més a dir va arribar al descans.\nSegon part entretinguda i amb ritme. L'Europa pot marcar però el Castelldefels reacciona i envia un xut de falta al pal. Raíllo encerta poc després i els 3 punts es queden a casa\nLa segona meitat, ja sense la companyia del líquid element, i amb el camp en millors condicions, va resultar prou interessant. El Castelldefels va sortir força millor que en el període precedent, amb més ambició ofensiva, i als primers minuts va dibuixar diverses arribades entre les que cal destacar un xut de falta de Kevin (51'), que va passar a prop del pal, i el conseqüent servei de cantonada, del mateix Kevin, que no va rematar bé Kilian, sol al segon pal. La resposta escapulada no es va fer esperar, i en poc més de minut i mig va generar dues ocasions prou clares. Xavi Civil (54'), va fer lluir Manu Martín amb un xut creuat, mentre que al 55' Alberto 'perdonava' l'1-0 després d'una jugada d'estratègia que va enviar al 'limbo', en àrea petita, després d'una primera pentinada.\nEra evident que el joc desplegat tenia un 'altre aire', i aquesta sensació es va accentuar, especialment en clau groga, al 61', que va ser el minut en què Joel Lasso va reemplaçar Pedro Bilbao. La presència del jove mitjapunta anoienc va tenir un efecte immediat en el joc d'un equip que havia equilibrat les coses i que, al contrari del primer temps, era capaç de combinar amb encert superada la línia divisòria amfitriona. El partit era 'maco', 'd'intercanvi' de cops, amb presència d'uns i altres a les àrees, i feia la sensació que qualsevol dels dos contrincants estava en disposició de trobar la xarxa contrària. En aquest sentit va ser el Castelldefels l'equip que va ser a punt d'estrenar el lluminós. I és que al 68', després d'una falta a uns 22 metres de porteria, prou ben forçada per Joel Lasso, que ja en aquells minuts va començar a fer 'de les seves', va ser executada amb qualitat per Kevin, qui va veure, quan gairebé cantava el gol, com entre el porter Fer i la fusta impedien la seva celebració. I com sol ocórrer en futbol, del possible 0-1 es va passar a l'1-0.\nCorria el 72' quan l'enèsima incursió des del lateral dret de Dani Pujol, incansable en les aparicions ofensives, va derivar en una centrada llarga, al segon pal, rematada en primera instància per Javi Navarro, qui amb un pèl de fortuna va convertir l'intent de xut en una centrada que Raíllo, al cor de l'àrea, no va desaprofitar. Es repetia la història del partit contra l'Ascó. En el millor moment mariner arribava el gol rival. Aquest 1-0, però, no va ensorrar el Castelldefels, que va seguir plenament convençut de les seves possibilitats, fe que va créixer després del 80' amb l'aparició sobre la gespa del jove debutant Joan Gibert, qui va tenir una estrena certament esperançadora vestint la samarreta groga. La connexió que va establir amb Joel Lasso va ser immediata -endebades van ser companys al Cornellà DH 16-17- i a còpia de qualitat van generar futbol ofensiu de primer ordre, destacant una contra que tots dos van dissenyar, amb centrada final d'en Joel a la que no hi va arribar per poc Santi Triguero (82'), i un intent de gol d'en Gibert des de la llarga distància (84'), ben llegit per un avançat Fer. Amb molta emoció i tot per decidir vam entrar en la recta final, i hem de dir que el Castelldefels vendria també en aquell tram molt cara la seva pell. La millor mostra de tot plegat va arribar al 92', quan després d'una acció amb diversos rebots, Óscar Uroz, de cap dins l'àrea, va fer lluir Fer amb un àgil vol que va evitar l'1-1. Amb el Castelldefels 'bolcat' l'Europa va tenir alguna opció per ampliar el marcador, resultat que hagués estat absolutament excessiu, però malauradament pels nostres interessos l'1-0 no es va moure.\nEn definitiva, derrota d'un Castelldefels que, això sí, va realitzar a la segona part d'ahir al Nou Sardenya, qualitativament parlant, els seus millors minuts de futbol del que portem de lliga, raó per la qual l'empat no hagués estat injust, però és evident que el futbol són gols i no mereixements, i l'equip que va trobar porta va ser l'Europa. Vam donar la cara fins al final i sobretot durant la darrera mitja hora l'equip va oferir una prou bona versió d'ell mateix. El proper dimecres, nova oportunitat per tornar a gunyar, en la visita de l'EC Granollers als Canyars\nNou Sardenya, 700 espectadors\nCE EUROPA: Fer; Dani Pujol, Alberto, Cano, Rubén Canelada, Uri González, Tena, David Jiménez (Álex Prat, 88'), Javi Navarro (Ángel De la Torre), Xavi Civil (Josa, 77') i Raíllo\nUE CASTELLDEFELS: Manu Martín; Juanito, Joan Castillo, Kilian, Alegre, Bermúdez, Sergio Durán (Santi Triguero, 75'), Kevin, Pedro Bilbao (Joel Lasso, 61'), Eric Pacheco (Gibert, 80') i Óscar Uroz\nÀrbitre: JARIT MESA; TG: David Jiménez // Juanito, Joan Castillo\nGol: 1-0: RAÍLLO (72')\nJOAN ESTEVA: Entrenador CE Europa. "Estic molt satisfet del partit i del resultat, tot i ser només d'1-0. La primera part crec que ha vingut una mica condicionada per l'estat del terreny de joc. Sabíem que el Castelldefels ens ho posaria difícil, i a la primera part ens hem trobat un partit igualat, ja que tot ha estat més directe i amb menys el.laboració, quelcom lògic donada les circumstàncies. En definitiva ha estat una victòria treballada i amb molt de mèrit en un partit incòmode. Hem treballat com un equip, ja que no era un duel de lluïment. Hem sortit bé i la sensació era que nosaltres generàvem perill, o s'intuïa, i a més considero que en la primera part hem estat molt bé en la pressió. A la segona part les coses han estat diferents, el partit ha sigut una mica més obert i hem marcat, però ells també han tingut les seves opcions i en aquest sentit cal destacar l'actuació de Fer, que ens ha donat molt. A la segona part hi ha hagut fases de tot, de domini nostre, de més arribada seva, etc, i ha sigut complicat encarrilar el triomf. Fa la sensació que l'equip, a dalt, arriba amb perill, ambició i molta gent i això és molt important. És el que buscàvem en la confecció de la plantilla, i per això cal destacar la feina de Fernando Núñez. Penso que tenim el que ens agrada i aquest és un punt de partida important"\nMIKI CARRILLO: Entrenador UE Castelldefels: "Una llàstima. A la primera part ells han dominat, tot i que sí que és veritat que no han tingut massa ocasions, i a la segona en canvi ho hem fet força bé, però malauradament s'ha repetit la història de la setmana passada i just quan estàvem millor ha arribat el seu gol. Crec que en el còmput global no hem fet mal partit, però el futbol són gols i està clar que marxem amb aquest regust agredolç. Al primer temps no hem sortit bé ni hem estat ben col.locats en les segones jugades, i ells han dominat amb claredat quant a sensació de joc. Quan no ho fas bé amb pilota toca defensar-se, i en aquest sentit ho hem aconseguit. A la segona part hem sortit valents, molt millor, i penso que s'ha vist un altre Castelldefels amb la pilota als peus, però en un partit equilibrat qui té l'encert de marcar té molt de camí guanyat i en aquest sentit l'Europa, que té un enorme potencial ofensiu, amb grans jugadors, ha trobat el gol en l'acció de Raíllo i l'ha acabat fent bó. Malgrat la derrota estic content amb l'equip. Avui hem competit força bé contra un dels conjunts que penso que estarà a dalt en aquesta lliga, i l'actitud de tots i cadascún dels jugadors que han actuat ha estat prou bona. No tinc res a retreure. Hem buscat l'empat fins al darrer segon i això és el més important. Gibert ha sortit 10 minuts i ha estat realment bé. És un jugador de qualitat, de nivell excel.lent, i un jove valor més dels molts que estan empenyent amb força en aquest equip. És veritat que només hem marcat en 1 dels 4 partits que hem jugat, però també penso que avui hem donat un 'pas endavant' a nivell ofensiu i que aquesta plantilla té arguments com per a generar ocasions i marcar gols tal i com s'ha vist avui"\nLlegir 1581 vegades\tDarrera modificació el Diumenge, 10 Setembre 2017 14:29\nMés en aquesta categoria: « Tercera Divisió 17-18. Jornada 3. UE CASTELLDEFELS - FC ASCÓ: 0-1. Derrota al 89' amb 'gol de l'ex' Sergi Moreno\tTercera Divisió 17-18. Jornada 5. UE CASTELLDEFELS - EC GRANOLLERS: 0-1. 'Un golàs matiner ens condemna a la tercera derrota consecutiva' »


El Nàstic és de tots, aquesta frase l’hem dita molts en moltes ocasions, però la realitat quan parlem del Nàstic SAE, sabem que amb dret a llei no és així, aquest Nàstic és dels seus accionistes.\nTambé és cert que el futbol té una gran dosi del sentiment, sinó no seria el que és , seria una altra cosa.\nDesprés dels canvis que han esdevingut des del passat dia 15 de desembre, crec sincerament que malgrat que aquest Nàstic és dels seus accionistes també ha de tornar a ser de tots. Necessitem que ens tornin a engrescar i que sigui un projecte que sumi i aglutini la gran majoria de la ciutadania” futbolera “ de Tarragona i Terres de l’Ebre.\nNecessitem un Nàstic lider socialment parlant per a fer un Nàstic lider esportiu de referència al nostre país , de fet ja ho estàvem aconseguint no fa pas massa, cal tornar pel camí del rigor pressupostari, voldria, vull, un president que quan parli tots els veiem com un dels nostres, el Nàstic ha d’ésser un referent clar dels valors del esport, també vull anar al futbol i no avorrir-me.\nSi tot això funciona, no ho dubtem, tindrem el Nàstic de tots.


Gent Normal: NO VOLEM MÉS SOPA\nNO VOLEM MÉS SOPA\nEncara que ho pugui semblar, no estem en contra ni de Sopa de Cabra, ni volem fer cap referència al còmic de Mafalda, ni és cap expressió hype que mola. La llei SOPA (que prové de l'acrònim Stop Online Piracy Act) pretén bàsicament controlar el contingut d'Internet i poder actuar en contra dels suposats pirates de manera fulminant i, a priori, desproporcionada, tal i com va fer ahir amb el gegant de les descàrregues Megaupload. Si vols saber una mica més, nosaltres et convidem a indignar-te amb nosaltres i llegir-ho després de l'hipersalt.\nPodríem pensar que d'un país tan suposadament desenvolupat i democràtic com els Estats Units, que sempre estan sota la lupa de tothom, no pot sorgir cap llei que reguli obertament tot el trànsit d'informació que hi circula a Internet. Però les coses han canviat, i molt. Tot i que el projecte de llei SOPA no és vigent encara, imagineu-vos què pot arribar a passar si sense aquesta llei ja ha caigut Megaupload, que ahir dijous va ser tancat per l'FBI i han ficat a la presó a tots els seus empleats per suposades il·legalitats.\nEsperem no haver de veure això mai\nEl propòsit inicial d'aquesta llei és la de protegir la propietat intel·lectual i els drets d'autor dels continguts hostejats a la xarxa, i evitar la seva lliure circulació. Però el que realment tipifica aquesta llei comporta implícitament una sèrie de punts molt importants:\n- Les xarxes anònimes ja no ho podrien ser perquè passarien a ser il·legals, i això suposa un greuge per milions de persones que viuen en situacions de perill per règims totalitaris.\n- Les nostres comunicacions passarien a estar controlades i monitoritzades per veure si estem infringint la llei o no.\n- La llei no distingeix entre proveïdors i usuaris finals, així que tots estaríem sota perill, i la por a infringir la llei seria tan gran que les aportacions a Internet es farien amb molta més mesura.\n- El fet d'enllaçar qualsevol lloc podria considerar-se un acte de pirateria si aquest lloc és sospitós, amb la qual cosa podríem també estar infringit la llei.\nTotes aquestes mesures que semblen més aviat de èpoques medievals que dels temps que vivim, surten del mateix "col·lectiu" a favor de la propietat intel·lectual, sempre sota el paraigües dels governs més poderosos del món. Així que qualsevol semblança amb la "nostra" llei Sinde no és ni molt ni menys cap coincidència, ja que el patró és el mateix. I encara ens podem sentir afortunats de no patir tanta severitat en els càstigs!\nWikipedia ja va protestar dimecres "apagant" el seu portal com a senyal de protesta, i altres llocs importants el van recolzar, inclós Google de manera indirecta (van evitar que perdessin rellevància en les cerques, entre d'altres coses). El dia 23 de gener es tornarà a protestar i, aquesta vegada, es preveu que llocs més importants hi formaran part com ara Facebook, Twitter, Amazon, Ebay o Yahoo, apart de Wikipedia i Google que repetiran però amb més força.\nAixò mostrava Wikipedia dimecres\nLa resposta al tancament de Megaupload no s'ha fet esperar, i els hacktivistes d'Anonymous han llençat atacs contra Universal Music i el Departament de Justícia dels EUA i es preveuen més atacs en les pròximes hores. També, des de Twitter s'està invocant a l'esperit del també desaparegut Napster, que va obrir les possibilitats molt més en un clar exemple de que Internet no és ni controlable ni volem que així ho sigui. I des d'aquí et convidem a lluitar contra el domini i per un Internet lliure, regulat sí, però amb lleis més adients pel nostre segle i per la nostra generació. #StopSOPA\nEtiquetes: fricoleg, internet, llei sinde, llei SOPA, megaupload


Enric Marquès, candidat d'ERC a La Bisbal: 'Hem d'intensificar la cohesió com a municipi'\nEnric Marquès, candidat d'ERC a La Bisbal: "Hem d'intensificar la cohesió com a municipi"\nINTERVÉ: Enric Marquès, alcaldable d'Esquerra a La Bisbal d'Empordà\nPosada de llarg d'Enric Marquès com a candidat d'Esquerra a l'alcaldia de la Bisbal d'Empordà. El fins ara regidor d'Ensenyament de la ciutat agafa el relleu al batlle Lluís Sais al capdavant de les eleccions municipals en un acte aquest dissabte que també ha comptat amb Montse Bassa, candidata per Girona a les generals, i el president del Parlament, Roger Torrent.\nMarquès ja fa cosa d'un any que va rebre l'encàrrec de liderar el partit als comicis del 26-M. Entoma el repte amb il·lusió després del seu primer contacte amb el món de la política durant aquesta passada legislatura. Vol consolidar la seva formació com a primera força del consistori amb un equip renovat, i és que Sais i dos regidors més pleguen.El presentarà breument amb la idea de continuar amb el projecte republicà a la Bisbal. Això sí, considera que calen canvis, sobretot a nivell d'acostar l'ajuntament als bisbalencs.\nEsquerra defensa que fer república és fer municipi i avança que el seu programa a La Bisbal tindrà cinc punts clau: fomentar la cohesió social, promoure la ciutat i el treball, projectar una millora urbana, prioritzar les accions sostenibles i fer més propera l'administració.\nDolors Subirana liderarà la llista Més Opcions per UllàUn grup d'electors d'Ullà ha creat la llista Més Opcions per Ullà (MOU) amb l'objectiu d'esdevenir alternativa al bipartidisme PSC- CiU que ha dominat la políti


Dessuadora LE COQ SPORTIF Adorlo Tracktop M dress blues light heat 1620056 | Walashop.com\nAdorlo Tracktop M dress blues light heat Inici\n/ Adorlo Tracktop M dress blues light heat\nAdorlo Tracktop M dress blues light heat\tDessuadora oberta per home\tsku: 1620056\t79,99\nDessuadora oberta per home\tLE COQ SPORTIF\nAdorlo Tracktop M dress blues light heat\tLa jaqueta tracktop Adorlo, un model esportiu de gran elegància, està confeccionada en moletó perxat. Es compon de dues entrepeces contrastades amb cises raglan i s'enriqueix amb una cremallera central a la part davantera, dues butxaques de viu i la rematada de canalé 2x2 al coll, els punys i el baix del cos. El pit s'engalana amb el tradicional logo Practice flocat a la part esquerra. Existeixen tres versions diferents, totes amb una combinació de colors de temporada (gris jaspiat, blau fosc i blau intens) i colors tradicionals de la col·lecció. No et perdis aquesta peça plena d'autenticitat!\nMoletó perxat el 77% cotó, 23% polièster\nArticles relacionats\tDessuadora\tHOME\tLE COQ SPORTIF\nPywee FZ Hood M light heather grey dress 69,99


Ciutats: Museu: Sammlung Boros de Berlin\nMuseu: Sammlung Boros de Berlin\nReichsbunker Friedrichstraße, 10117\nBerlín disposa d'un nou museu d'art contemporani "Sammlung Boros", situat en una rara ubicació: un búnquer que va fer construir el mateix Adofl Hitler, fa 50 anys, per protegir-se dels atacs aeris a Berlín durant la Segona Guerra Mundial. Després de la caiguda del règim nazi, aquest espai, dissenyat per l'arquitecte Albert Speer, es va reconvertir en una presó soviètica, un magatzem de fruita i en una discoteca techno. Ara, després de 5 anys d'obres, s'ha transformat en una galeria que ja està oberta als visitants.\nEn els seus 3.000 metres quadrats, hi ha exposades unes 80 peces d'autors tan rellevants com Damian Hirst, Olafur Eliasson, Wolfgang Tillmans. Les obres s'adapten als espais estrets i llargs d'algunes zones i juguen amb els clarobscurs d'algunes de les sales.\nEls promotors de la galeria asseguren que la metamorfosi del búnquer demostra com l'art s'adapta als espais i a les males vibracions que diuen encara hi són presents i recorden la llarga història de l'edifici.


Raons contra la incineració de residus - ACCIO ECOLOGISTA-AGRO\nArrel de la web > Col·lectius > Morvedre > Opinió > Raons contra la incineració de residus\nVolem reciclar més per a no haver d’incinerar\ndimecres 20 de novembre de 2013, per AE-Agró\nEl senyor Manoj Espinos Cerdá es pregunta en el diari El Económico del dia 8 de novembre "per què algunes organitzacions s’oposen a la incineració dels residus urbans que actualment van als abocadors". Per a Acció Ecologista-Agró la raó principal de la nostra oposició és que en eixos residus hi ha molts materials aprofitables que s’han de reciclar abans que cremar. Les plantes valencianes de tractament de residus van tirar a l’abocador, com a rebuig, el 59% del que va entrar en elles l’any 2011, a pesar que la llei diu que no es pot depositar mes del 44%. Les causes d’este incompliment són un mal funcionament de les plantes i en particular la falta de separació de la matèria orgànica de la resta de materials, que els ajuntaments estan obligats a possibilitar als veïns i empreses, però que no ho fan.\nEn definitiva, abans de cremar, reduïm i reciclem com molt bé arreplega el Sr. Espinos de la directiva europea. Posem per cas les bosses de plàstic d’un sol ús, l’anomenat plàstic film, que inundava els abocadors. En compte de cremar-ho, seria millor usar bosses reutilitzables per a la compra o de materials biodegradables, que cada vegada s’empren més. Un canvi normatiu i una bona acollida de la població ha tingut com a efecte la reducció d’este plàstic en els abocadors.\nAl comparar la nostra situació amb la d’Europa, particularment amb els països del nostre entorn, està bé comparar les dades del final del procés, és a dir, la incineració i els abocadors. Però, convé tindre una foto més completa en la qual veiem que produïm menys residus que estos països i ho fem de manera diferent, amb molta més quantitat de materials frescos.(fruites i verdures) i menys plàstics, metalls... Estos països vénen generant des de fa cent anys grans quantitats de residus, la qual cosa els ha portat a una situació d’abocament insostenible que no és encara el nostre cas, i d’altra banda reciclem els nostres materials frescos, per a la producció de compost, en quantitats iguals o superiors a ells. Hem de recolzar-nos en els nostres punts forts com són la menor producció de residus i l’elaboració del compost i millorar en el reciclatge, on encara tenim molt de camí per recórrer.\nUn exemple del mal funcionament de les plantes que déiem al principi el tenim en la recent petició de la planta d’Onda (La Plana Baixa, Castelló), que tracta els residus del Pla Zonal de la Plana Alta, de portar a la planta d’Algimia d’Alfara (Camp de Morvedre, València) el rebuig dels seus residus. Amb quantitats de rebuig per damunt del 60% durant anys, Onda té colmatat el seu abocador i justifica la seua petició en l’antiguitat de la planta, que amb 16 anys té una baixa efectivitat. La seua alternativa és cremar el rebuig, motiu pel qual proposen construir una instal·lació de preparació per a la incineració. Seria mes coherent, pensem nosaltres, que Onda millorara la seua planta, guanyara en efectivitat i produïra menys rebuig en compte de dedicar-se a cremar-lo.\nEl Sr. Espinos diu que encara que fem les coses bé sempre quedarà un residu no aprofitable. Això és cert, però no ens enfrontem a una xicoteta resta no aprofitable, sinó a enormes quantitats de residus que des de distintes comarques i Plans Zonals poden acabar en la cimentera de Sagunt (Camp de Morvedre, València). Volem que cada Pla Zonal gestione els seus residus i arribar a aconseguir que eixa xicoteta resta final siga una motivació per a millorar cada dia.\nEl nostre exemple més pròxim és la planta i l’abocador d’Algimia on portem els residus urbans de Sagunt i de tot el Camp de Morvedre, la Plana Baixa i l’Alt Palància. Esta planta deposita en l’abocador quantitats per davall del 44% legal i podria millorar amb la separació de la matèria orgànica de la resta de materials. Açò suposaria una baixada dels costos de tractament. Posarem un exemple pràctic. En l’actualitat un xicotet meló o una taronja grossa de més de 9 centímetres va necessàriament a l’abocador, perquè passa els filtres. Però, si se separaren els productes frescos aniria directament a reciclar, és a dir, a fer compost per a l’agricultura i eixa taronja o eixe meló no aniria a l’abocador i com estos molts altres productes.\nLa qüestió està on posem l’accent, si a reciclar o a cremar, o dit d’una altra manera: com solucionar el problema de les muntanyes de residus que actualment van als abocadors valencians? La Conselleria d’Infraestructures, Territori i Medi Ambient ho té clar, cremar en les incineradores, i mentre es construïxen, incinerar en empreses com les cimenteres. Esta última opció, la de cremar en les cimenteres, la Conselleria la considera una solució provisional, potser perquè espera donar un nou negoci a empreses amigues que opten a construir les incineradores o per la situació tan problemàtica per la qual travessen les cimenteres, amb una baixada dràstica de la producció i alguna amb amenaça de tancament.\nEstes són les nostres raons per a oposar-nos a cremar els residus, tant en les incineradores com en les cimenteres. La construcció d’incineradores, que no són precisament barates, una vegada més haurien de pagar-les els veïns i a més produïxen cendres que cal depositar en un abocador. Este és el nostre empenyorament Sr. Espinos, no és un interés empresarial, senzillament volem reciclar més per a no haver d’incinerar.\nMiquel Aguilar, membre d’Acció Ecologista-Agró Camp de Morvedre.\n*Este article va ser publicat originalment, dimecres 20 de novembre de 2013, en el diari El Económico.


El problema de l'ocupació i el problema de l'okupació. Aclariments imprescindibles. | SOMCAT\nEl problema de l’ocupació i el problema de l’okupació. Aclariments imprescindibles.\nPosted at 19:26h in Altres, Nacional, Totes\tby\tinfo@zenzink.com 0 Comentaris\nLa situació que patim amb el tema de les ocupacions, com amb molts altres, mereixen puntualitzacions, aclariments i sobretot posar-se a la feina, cosa que ni els partits polítics ni el mateix govern volen fer.\nEn primer lloc cal diferenciar entre dos situacions.\n1 Les ocupacions perpetrades per famílies víctimes d’una situació de desfeta econòmica, que no tenen on anar i abans de quedar-se al carrer es fiquen dins d’un pis, una exigua minoria. De fet un dels nostres militants s’ha vist en aquesta situació.\n2 Les okupacions d’una fauna suposadament reivindicativa que en fan del fet una “activitat” que molts cops podem arribar a qualificar de “lucrativa”, afegim les okupacions de naus, locals i pisos per part de delinqüents, sempre immigrants, que fan d’aquests les seves bases d’operacions.\nTotes dues ha de ser eliminades, però de cap manera s’han de tractar als seus autors pel mateix raser.\nTenim milers de pisos embargats per la banca que són buits. Els seus propietaris, els bancs, ni se n’ocupen, molts cops fins i tot no paguen les despeses de la comunitat. És aquí on l’estat pot, però no ho fa, ficar mà i obligar a posar-los en règim de lloguer a preus dignes, una sortida per les famílies del primer cas. Parlem d’ajuts, sí, que han de ser per la nostra gent i sempre com una cosa provisional, mai com un “modus vivendi”.\nPel que fa al segon cas, la solució és en realitat molt més fàcil, heus aquí la sorpresa! Es tracta ni més ni menys d’aplicar la legalitat vigent, fent-ho de forma ràpida i expeditiva. Passem a explicar-nos perquè està clar que aquesta afirmació produirà perplexitat en la majoria dels nostres seguidors i més en el context actual. Fruit d’instruccions internes i especialment d’ordres més o menys dissimulades dels ajuntaments i governs autonòmics (un exemple són les instruccions als mossos d’esquadra i a la G.U. de Barcelona. No les podem publicar per ser informació no oberta al públic que pot comportar problemes legals) existeix una “por-conseqüència” per part de la policia (i els seus comandaments, més polítics que altra cosa) a actuar …. LA LLEI NO S’APLICA.\nLa situació és especialment greu a Catalunya, víctima propiciatòria d’aquest bonisme. Som la comunitat amb més okupacions, gairebé el 50% del total de l’estat. 3.611 denúncies en els primers sis mesos d’enguany.\nA l’altra cara de la moneda que tenim?, Les illes balears, a on la fiscalia sota comandament del fiscal general, va fer, ja fa un any, una instrucció interpretant clarament la llei i donant ordres a totes les policies d’actuar. Aquí la teniu.\nD’ençà les denúncies per okupacions no ha deixat de baixar, només 13 denúncies entre el 15 de març i el 15 de maig, i un munt de desocupacions ràpides i directament dutes a terme per la policia, “amb la llei a la mà”.\nNo ens allargarem més, gairebé tot és qüestió de voluntat política i a nosaltres no ens tremolarà el pols a l’hora d’aplicar la llei, i de canviar-la si cal.\nAjuda’ns, SOM Catalans, SOM Solucions.\nL’article de l’enllaç, l’exemple d’una policia mancada d’iniciativa que s’aixopluga sota els jutjats per solucionar situacions que s’haurien pogut espavilar en el seu moment amb molta més diligència ….. però en lloc d’una policia sembla que siguin un gabinet d’advocats “progres” (el que dèiem abans sobre instruccions internes i la resta….)


Conversem amb el professor Jordi Cerdà - CAOC.cat\n[name] => conversem-amb-el-professor-jordi-cerda\n[post_date] => 2018-06-25 13:33:38\n[post_date_gmt] => 2018-06-25 11:33:38\n[post_content] => En Jordi Cerdà i Subirachs és un professor especialitzat en filologia romànica i en literatura medieval que ha publicat múltiples articles i tractats sobre aquestes temàtiques. Amb l’Eduard Vilella i en Jordi Puntí  van dirigir la col·lecció “La Flor Inversa”, dedicada a publicar textos trobadorescos. Enguany és professor a la Universitat Autònoma de Barcelona dins la Facultat de Lletres i dirigeix la Càtedra José Saramago de l’Institut Camões de la mateixa universitat. Anteriorment, havia impartit classes a la Universitat Nova de Lisboa, a la Universitat Central de Barcelona, on va fer classes de literatura portuguesa i a la Universitat Oberta de Catalunya, on impartí a distància classes de literatura medieval.\nRedacció .- Has realitzat molts treballs sobre la llengua i la literatura portugueses. Una cultura molt propera, però a la vegada molt desconeguda. Per què hi ha aquest desconeixement?\nJordi Cerdà.- Quan parlem d’identitat cultural catalana, sovint també amb rerefons polític, acostumem a incloure tots els Països Catalans. Sovint, i el CAOC n’és un exemple, el catalanisme també ha establert llaços identitaris culturals i política fora dels seus límits lingüístics. Jo em sento molt identificat i proper amb les diferents cultures de la Península Ibèrica. Hi ha hagut relacions al llarg de la història entre els diferents pobles. Pensem en l’edat mitjana, per exemple, amb Pere, el Conestable de Portugal que va ser la màxima autoritat –i molt estimada-- del Principat de Catalunya. Les relacions entre Catalunya i Portugal foren molt intenses entre els segles XIV i XV. I Portugal ha estat molt present també en temps recents, amb fets com la Revolució dels Clavells (1974). Quan jo estudiava Filologia Romànica, vaig triar moltes optatives de filologia gallega i portuguesa. En acabar la llicenciatura, vaig optar per cursar el lectorat de llengua catalana a Lisboa, i per a mi fou una immersió vital en la cultura portuguesa que no sento com una cultura estrangera, sinó com a cultura germana.\nTota la Península Ibèrica posseeix d’un passat polític i social que conflueix. Castella i Portugal disposen d’un passat imperial que els ha marcat fins avui. Les diverses cultures ibèriques s’han estès per tot el món. Les seves llengües són presents als cinc continents. Catalunya ha viscut aquest passat imperial i el seu declivi que ha provocat un reequilibri entre els pobles ibèrics. El catalanisme polític es configura arran de la pèrdua de les colònies espanyoles a Cuba, Filipines, a finals del segle XIX, amb una voluntat de regeneracionisme a Espanya. Malgrat que aquest intent català regenerador ha fracassat en els seus diferents intents, no l’hem d’oblidar. Ho va dir Robert Lafont: “el catalanisme és fill del sucre cubà.”\nR.- Què et va atraure de la cultura medieval? Potser deixar enrere aquesta imatge tradicional d’una època molt fosca?\nJ.C.- Jo crec que això va per generacions. Quan estudiava Batxillerat, la novel·la que em captivà fou “El nom de la rosa” d’Umberto Eco, de gran èxit en aquells temps. A més a més, sempre m’havia atret la cultura medieval, el seu art, com per exemple el Romànic, pel seu caràcter d’integració en el paisatge rural. Excursionisme i romànic, per bé i per mal, han anat molt de la mà en aquest país.\nPensem que el mateix terme medieval era pejoratiu. Fou establert durant l’Humanisme que volia enllaçar amb la cultura clàssica grecollatina. L’Edat Mitjana era el període que quedava al mig, totalment rebutjat pels renaixentistes. Però hem de tenir present que l’Edat Mitjana durà mil anys, van ser segles molt diverses i no podem homogeneïtzar com si fos un únic període. Poc tenen a veure el segle VII i el XIV per exemple. El concepte “medieval” per tant, realment és poc útil des d’un punt de vista històric.\nVaig realitzar un estudi i la meva tesina sobre Santa Margarida una mica per despit. Trobava a faltar la presència de la literatura popular a la carrera, massa focalitzada en una literatura sempre àulica.  Em deien –i en part és veritat-- que de la literatura popular no havia quedat gairebé rastre. Vaig llegir un fragment de la vida de Santa Margarida en vers en un catàleg de textos catalans antics de Massó i Torrents. Vaig orientar la meva investigació a conèixer no només literàriament sinó també antropològicament la pietat popular. Santa Margarida, que volia dir “perla”, era invocada durant els parts que per la seva simbologia se li han atribuït virtuts obstetrícies. Fou molt venerada per tota Europa.\nVaig continuar amb l’estudi i la meva tesi sobre Sant Amador. Vaig descobrir que la seva devoció va posar- se al servei de la implementació del purgatori i de les misses per rescatar-ne ànimes. Llavors vaig centrar-me sobretot en la història de la mort i la sempre singular relació que s’estableix entre els vius i els difunts a través de les pràctiques funeràries.\nR.- De la literatura occitana és molt coneguda l’obra dels trobadors, que tu coneixes prou bé. Quines circumstàncies es produïren a Occitània per què es pogués desenvolupar aquesta literatura?\nJ.C.- El moviment trobadoresc començà a Occitània. El primer trobador conegut, Guilhèm de Peitieu fou un gran senyor feudal, amb uns dominis més extensos que els de la mateixa corona francesa. Als seus feus, al Llemosinat, és on concentrà bona part de la producció trobadoresca. No crec que els inicis es deguessin a un motiu concret, sinó a un cúmul de circumstàncies, esdevenint tot un fenomen social.\nA la Península Ibèrica, els trobadors estaven lligats a les cases senyorials més dinàmiques. D’altra banda, el moviment trobadoresc no sorgí ni a tota Occitània ni a tota Catalunya. Per exemple, no hi hagueren trobadors ni als Pallars ni a la Valh d’Aran, però sí a tota la conca del Llobregat fins a Barcelona.\nA la Corona d’Aragó, els primers trobadors sorgiren al Rosselló i sempre estigueren més relacionats amb Occitània que amb el món cultural català o aragonès. Tanmateix la primera gran cort que gaudí d’una gran dinamisme en el món trobadoresc fou la del rei Alfons II d’Aragó i I de Barcelona, el Trobador.\nR.- Sempre s’ha comentat que la relació entre el trobador i la dompna semblava una metàfora de la relació feudal de vassallatge. En certa manera, era una valorització de la dona que contradiria, encara que només a les classes altes, aquesta imatge de la dona medieval oprimida.\nJ.C.- Sens dubte. A Catalunya i a Occitània, les dones disposaven d’uns drets no habituals a l’Europa de l’època. Abans del fenomen trobadoresc, per exemple, Almodis de la Marca, comtessa de Barcelona, aconseguí imposar-se als vells usatges i revolucionà el dret català, obligant als barons a jurar-li fidelitat i vassallatge a ella també, defugint un paper secundari. Va ser anomenada “la molt sàvia Almodis” als Usatges. Les Croades i els conflictes bèl·lics, amb els senyors al front de batalla, possibilitaven aquest accés de les dones nobles al poder i el seu accés al poder efectiu. Malgrat tot, aquesta situació va durar poc: a partir del segle XIII, les corts reials comencen a recuperar poder respecte de la noblesa feudal, i les dones veieren molt limitat el seu poder.\nR.- Recentment s’està estudiant la figura de les trobairitz. Per què han estat oblidades durant segles?\nJ.C.- De les trobairitz, fins i tot es dubtava de la seva existència. No és fins quan el feminisme entra a la Universitat, que es començaren a reivindicar. També el paper d ela dona en general en el fenomen trobadoresc: no només com a creadores, sinó també com a mecenes de trobadors, ballarines, joglaresses, etc... Sense la dona, no hauria pogut existir el moviment trobadoresc.\nR.- Tradicionalment, tenim una visió d’una poesia trobadoresca només amorosa, però les composicions eren ben variades, amb tota mena de gèneres.\nJ.C.- Malgrat els tòpics dels estudis romàntics del segle XIX, la poesia trobadoresca disposà d’una diversitat de gèneres increïble. Podem trobar des de poemes amb una finor exquisida i altres d’una enorme brutalitat. Tant es composava una cançó molt refinada com una composició obscena. Al llarg de la seva existència, els trobadors exploraren diferents gèneres i temàtiques per a arribar a un públic més heterogeni i ampli.\nR.- Igualment, els trobadors podien tenir orígens ben diferents, des de reis fins a trobadors d’origen molt humil.\nJ.C.- Els trobadors foren els primers poetes medievals de qui coneixem el nom i la seva vida, perquè incorporaven el seu nom a les seves composicions. Podem trobar trobadors d’origen humil o monarques i fins i tot un papa. Particularment m’agrada referir la vida i l’obra del tercer trobador conegut, Marcabrú, qui des d’un origen humil, un joglar gascó rodamón, va esdevenir compositor d’obra molt complexa i que marcà l’evolució de la poesia trobadoresca posterior. Fou el primer poeta i músic professional del món occidental romànic de qui disposem un nom.\nR.- Com està el nivell d’estudi a Catalunya sobre la poesia trobadoresca.\nL’estudi de la poesia trobadoresca, que en època d’en Martí de Riquer havia gaudit d’una gran importància, ha perdut molta presència en els plans d’estudi. Malgrat tot en aquests últims anys, s’han continuat fent estudis. Però sense o amb reduïda presència al Batxillerat o a la mateixa Universitat és complicat que puguin sorgir molts estudiosos.\nR.- Les Humanitats han vist disminuïda la presència en els plans d’estudi oficials. Quina opinió et mereix aquesta situació?\nJ.C.- S’està produint un declivi des de fa anys. L’intent de convertir la universitat o els estudis secundaris en un instrument exclusiu de professionalització perjudica les Humanitats. Hem de reivindicar la utilitat d’allò que és inútil. Les Humanitats aporten valors d’equitat i solidaritat. Si deixem que sigui el mercat qui decideixi els continguts educatius no anem bé.\nR.- Quins projectes de futur tens ara mateix?\nJ.C.- Amb un companys d’Història d’Art de la UAB, farem un congrés internacional titulat “Imago et mirabilia” al Museu Nacional d’Art de Catalunya, al novembre, sobre l’imaginari dels arts Romànic i Gòtic.\nVull afegir que amb el CAOC sempre m’he sentit molt a gust i molt ben tractat. I em fa sempre molta il·lusió la diversitat del seu públic. Això vol dir que tenim occitanisme per molt temps.\nR.- A través de l’obra d’en Jordi Cerdà podem conèixer amb més detall, aspectes molt interessants de la literatura trobadoresca i de l’Edat Mitjana en general, així com de la literatura i la cultura portugueses.\n[post_title] => Conversem amb el professor Jordi Cerdà\n[post_excerpt] => “La poesia trobadoresca gaudí d'una gran varietat i riquesa".\n[post_name] => conversem-amb-el-professor-jordi-cerda\n[post_modified] => 2018-06-26 10:53:07\n[post_modified_gmt] => 2018-06-26 08:53:07\n[guid] => http://caoc.cat/?p=8590\n[queried_object_id] => 8590\n[request] => SELECT   wpcaoc_posts.* FROM wpcaoc_posts  WHERE 1=1  AND wpcaoc_posts.post_name = 'conversem-amb-el-professor-jordi-cerda' AND wpcaoc_posts.post_type = 'post'  ORDER BY wpcaoc_posts.post_date DESC\n[query_vars_hash:WP_Query:private] => 3def821b00d483ed779b035ab9225c9a\nEn Jordi Cerdà i Subirachs és un professor especialitzat en filologia romànica i en literatura medieval que ha publicat múltiples articles i tractats sobre aquestes temàtiques. Amb l’Eduard Vilella i en Jordi Puntí van dirigir la col·lecció “La Flor Inversa”, dedicada a publicar textos trobadorescos. Enguany és professor a la Universitat Autònoma de Barcelona dins la Facultat de Lletres i dirigeix la Càtedra José Saramago de l’Institut Camões de la mateixa universitat. Anteriorment, havia impartit classes a la Universitat Nova de Lisboa, a la Universitat Central de Barcelona, on va fer classes de literatura portuguesa i a la Universitat Oberta de Catalunya, on impartí a distància classes de literatura medieval.\nJordi Cerdà.- Quan parlem d’identitat cultural catalana, sovint també amb rerefons polític, acostumem a incloure tots els Països Catalans. Sovint, i el CAOC n’és un exemple, el catalanisme també ha establert llaços identitaris culturals i política fora dels seus límits lingüístics. Jo em sento molt identificat i proper amb les diferents cultures de la Península Ibèrica. Hi ha hagut relacions al llarg de la història entre els diferents pobles. Pensem en l’edat mitjana, per exemple, amb Pere, el Conestable de Portugal que va ser la màxima autoritat –i molt estimada– del Principat de Catalunya. Les relacions entre Catalunya i Portugal foren molt intenses entre els segles XIV i XV. I Portugal ha estat molt present també en temps recents, amb fets com la Revolució dels Clavells (1974). Quan jo estudiava Filologia Romànica, vaig triar moltes optatives de filologia gallega i portuguesa. En acabar la llicenciatura, vaig optar per cursar el lectorat de llengua catalana a Lisboa, i per a mi fou una immersió vital en la cultura portuguesa que no sento com una cultura estrangera, sinó com a cultura germana.\nVaig realitzar un estudi i la meva tesina sobre Santa Margarida una mica per despit. Trobava a faltar la presència de la literatura popular a la carrera, massa focalitzada en una literatura sempre àulica. Em deien –i en part és veritat– que de la literatura popular no havia quedat gairebé rastre. Vaig llegir un fragment de la vida de Santa Margarida en vers en un catàleg de textos catalans antics de Massó i Torrents. Vaig orientar la meva investigació a conèixer no només literàriament sinó també antropològicament la pietat popular. Santa Margarida, que volia dir “perla”, era invocada durant els parts que per la seva simbologia se li han atribuït virtuts obstetrícies. Fou molt venerada per tota Europa.\nJ.C.- De les trobairitz, fins i tot es dubtava de la seva existència. No és fins quan el feminisme entra a la Universitat, que es començaren a reivindicar. També el paper d ela dona en general en el fenomen trobadoresc: no només com a creadores, sinó també com a mecenes de trobadors, ballarines, joglaresses, etc… Sense la dona, no hauria pogut existir el moviment trobadoresc.


La nova llei contra el frau fiscal | Ficser Assessors\nLa nova llei contra el…\nLa nova llei contra el frau fiscal iniciarà el seu tràmit parlamentari.\nAquesta llei, comporta novetats relacionades amb les monedes digitals, la doble comptabilitat en els negocis, la llista de morosos amb el fisc, i el pagament en efectiu. En el seu moment, Hisenda va estimar que aquests canvis normatius anaven a suposar ingressos addicionals per a les arques públiques d’uns 828 milions d’euros. Una xifra que l’Autoritat Fiscal va rebaixar a menys de 350 milions.\nLa nova llei reprodueix els eixos bàsics del text presentat a finals del 2018. La nova normativa rebaixa de 2.500 a 1.000 euros el límit general dels pagaments en efectiu. No obstant això, es manté en 2.500 euros per als pagaments realitzats per persones que no actuen com a empresaris i professionals.\nPer altra banda, quedaran prohibides la producció i tinença de programari que permeti manipular dades comptables i gestió empresarial. Com a conseqüència, les empreses s’arrisquen a unes multes de 150.000 euros. A més, també obliguen a que aquest tipus de programes compleixi amb uns estàndards de traçabilitat i inviolabilitat.\nEtiquetes: llei frau fiscalpagaments efectiu\nAnteriorPrevious post:Les dietes dels treballadors i dels directiusSegüentPublicació següent:Aprovat el Reial decret llei per garantir jurídicament els drets fonamentals de les persones treballadores\nPossible ampliació dels ERTES


Canillo suspèn els actes nocturns de la festa major - Poble Andorrà\nCanillo suspèn els actes nocturns de la festa major\nNo es faran ni les activitats musicals ni els sopars populars\nLa Quadrilla de Canillo formada pels joves del poble i encarregada d’organitzar la Festa Major de Canillo i el Comú de Canillo, després de mantenir diverses reunions de treball, han decidit de comú acord suspendre totes les activitats nocturnes dels tres dies de Festa Major (18, 19 i 20 de juliol) i centrar els seus esforços en les activitats diürnes.\nEl rebrot de la pandèmia dels darrers dies, així com les darreres mesures decretades pel Govern per fer-hi front, han estat claus perquè la Quadrilla decideixi anul·lar les activitats en les que s’espera un nombre més important d’assistents. Així s’han eliminat del programa les actuacions musicals nocturnes dels tres dies i els sopars populars que les precedeixen.\nNo obstant la voluntat de la Quadrilla és que les canillenques i els canillencs puguin celebrar la seva Festa Major i participar en les activitats que s’organitzaran al llarg dels tres dies, principalment esportives i pels infants. També es mantindrà el diumenge la tradicional missa de Festa Major i la posterior cercavila pels carrers del poble. El Comú també té previst el mateix diumenge fer l’acte d’inauguració de la reforma del Carrer Major. En totes les activitats la Quadrilla vetllarà perquè es respectin les mesures de distanciament i l’ús de la mascareta, així com qualsevol mesura addicional de seguretat que cada activitat requereixi.\nTant la Quadrilla com el Comú son conscients que en el context actual de risc de nous rebrots de l’epidèmia ha de prevaldre el sentit comú i la prudència en l’organització d’esdeveniments i confien en la comprensió dels ciutadans per no haver pogut dur a terme una Festa Major tant variada com en edicions anteriors. No obstant, apel·len a les canillenques i als canillencs a gaudir al màxim de les activitats proposades amb el convenciment que la Festa Major de l’any que ve haurem superat la difícil situació que estem vivim tots plegats.\nA la vegada el Comú de Canillo vol agrair la predisposició que ha mostrat en tot moment la Quadrilla de Canillo per adaptar el programa de la Festa Major d’enguany a l’evolució de la pandèmia.\nEl processament de Francesc Robert pot obrir un problema d'extradició amb Espanya


Aquesta tarda de dissabte, un bon amic cantant que ara vol iniciar-se en el món de la literatura – concretament vol escriure una novel·la- m’ha demanat que l’aconselli. Necessitava saber quins elements són més atractius en un guió i quins altres cal obviar. Li he comentat que, avui en dia, el mercat és complicat perquè gran part dels nous lectors s’han acostumat a una literatura de mitjana qualitat i a les novel·les on l’amor hi té un pes específic.\nPer això li he donat, des del meu humil parer, les claus que considero indispensables per assolir el repte de fer una novel·la. No vol dir pas que siguin les que ha de seguir. Tot i que les meves opinions siguin sempre directes, mai pretenc adoctrinar ni aconsellar a ningú.\nL’AMOR: Pots escriure sobre el que vulguis però la gent vol llegir històries d’amor.\nLA SENSUALITAT: Cal introduir dosis d’erotisme per mantenir despert al lector. Petites dosis.\nL’HEROI: Ha d’haver-hi una escena amb un heroi guapo, gran, fort, viril i tendre. Un home que no existeix, vaja.\nLA RELIGIÓ: Millor no parlar-ne. Si parles d’un profeta, pots molestar als qui segueixen a un altre profeta.\nLA POLÍTICA: Passa com en la política. Si t’hi mulles, pots afavorir als fanàtics d’un partit i els dels altres se’t poden posar en contra.\nLES DESCRIPCIONS: Evitar les descripcions dels paisatges plenes d’adjectius, aquelles que parlen del clima ambiental, les que faciliten el coneixement de la psicologia del personatge. Cal anar al gra, ser directes.\nEL NÚMERO DE PÀGINES: La gent té sempre molta feina i això vol dir que prefereixen llibres no massa voluminosos enlloc de volums (totxos) inacabables. Si es respecta aquesta regla, es pot triomfar perquè és millor fer una trilogia sabent que el lector content amb la primera entrega, esperarà ansiós les altres dues i les devorarà.\nComplint aquestes set claus, l’èxit no està pas garantit però com a mínim, per als autors que volen vendre molt i fer-se famosos a qualsevol preu, les coses no els aniran del tot malament. Jo, de moment, segueixo ple de dubtes cada cop que penso en escriure una novel·la. Sí, tinc por al fracàs.


El Govern aprova la reforma que permet la liberalització dels estibadors | betevé\nLluís Cruz | divendres, 24 de febrer del 2017, a les 21.53\nSi les empreses estibadores necessiten mà d’obra, estan obligades a recórrer a les SAGEP, les societats anònimes de gestió de treballadors portuaris. Estibarna n’és una i posa els estibadors a disposició de les companyies a la ciutat, que no tenen plantilla pròpia. Si el Congrés convalida la reforma, aquest sistema podria tenir els dies comptats. Segons Albert Gil, membre del comitè d’empresa dels estibadors de Barcelona, aquest decret converteix la tasca de l’estibador portuari en “una feina que pot fer qualsevol”.\nEl reial decret llei estableix un període transitori de tres anys perquè desapareguin les SAGEP. Durant el primer any, les empreses portuàries continuaran contractant el 75 % dels treballadors d’aquestes societats, el 50 % el segon i el 25 % el tercer. Després el sector de l’estiba ja quedarà totalment liberalitzat, tal com exigeix la Comissió Europea. El ministre de Foment, Íñigo de la Serna, assegura que el document “atorga la màxima flexibilització possible a favor dels treballadors, tenint en compte els límits comunitaris que els han marcat”.\nTot i que la patronal i els sindicats tenen reunions previstes de cara a la setmana vinent, els treballadors mantenen la convocatòria de vaga. L’esperança, però, és no arribar a aquest extrem. Així ho assenyala Gil, que espera que “els partits polítics no donin suport al decret” al Congrés dels Diputats. De la Serna ha assegurat que disposa d’una alternativa de serveis mínims si la vaga es fa efectiva, però que, si es du a terme, les pèrdues econòmiques serien de 50.000 milions d’euros diaris.\n— Govern d'Espanya — port de Barcelona


La Bruixa d'Or s'enganxa a la salvació amb un triomf contra el Fuenlabrada en el duel de cuers (68-53) - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nLa Bruixa d'Or s'enganxa a la salvació amb un triomf contra el Fuenlabrada en el duel de cuers (68-53)\nLa Bruixa d'Or i el Montakit Fuenlabrada són els dos últims classificats de la Lliga Endesa, i al Nou Congost han demostrat el perquè. Ha guanyat un equip manresà que encara confia en evitar el descens esportiu (68-53)\nDaniel Alento 01/05/2015 - 22.48\nEl Fuenlabrada és un equip tàcticament molt limitat. El seu entrenador Jesús Sala només porta 3 jornades en el càrrec. En els seus dos partits anteriors la seva aposta descarada per carregar totalment el joc d'atac sobre Andy Panko (13 punts, 12 rebots) li ha donat dues victòries. Aquesta vegada el plantejament se li ha girat en contra. L'excessiva dependència dels punts de la seva estrella els ha costat una derrota davant La Bruixa d'Or per 68 a 53.\nPedro Martínez, conscient de la importància de Panko, ha plantejat una bona defensa sobre el nord-americà. La Bruixa ha obert el partit amb un parcial d'11 a 0. Tot i perdre 7 pilotes en el primer quart, amb Panko sense anotar després d'haver errat el seu únic llançament, els madrilenys han tancat el període només 5 punts a sota, 13 a 8. En el segon s'han arribat a posar a només 1 punt, 15 a 14, gràcies la bona feina sota cistella de Moussa Diagné. Els del Bages han agafat aire amb dos triples consecutius de Davin White (21 punts, 9 assistències, 5 recuperacions) i Isaac Fotu fins arribar a un màxim avantatge de 13 punts.\nWhite, el millor del partit\nAl descans el marcador era de 33 a 23. En el tercer quart un triple increïble de Davin White semblava ensorrar els visitants. El base ha aparegut sempre que l'equip l'ha necessitat. Divuit punts amunt, els manresans han començat a pensar a recuperar els 26 punts de diferència que van cedir al seu rival en la derrota de la primera volta. L'equip de casa, però, tampoc està per gestes èpiques. Una mínima reacció del Fuenlabrada liderada per un Jeleel Akindele (12 punts, 5 rebots), poc implicat i poc buscat pels seus companys fins llavors, ha tancat el període amb un marcador de 47 a 38.\nAkindele ha continuat fent mal en els primers compassos de l'últim quart. El seu equip ha reduït el desavantatge fins a només 5 punts abans que el pivot demanés el canvi, ofegat. Però si els manresans no estan per heroïcitats, els de Fuenlabrada encara menys. Les accions de qualitat de White, ben secundat per D.J. Seeley (11 punts) en els minuts finals, han donat seguretat La Bruixa d'Or davant un rival que ha tornat a perdre el nord i qui sap si els ànims per seguir lluitant per una salvació gairebé impossible.\nLa Bruixa d'Or derrota el Fuenlabrada en el partit de la por (68-53)


M’avisen que a IB3 Ràdio ahir explicaren malament la feina que hem fet al Govern amb dades obertes. Baixo l’hora de programa, arribo a l’espai de tecnologia i penso que…\nBitologia, Govern, Literatura\nPublico el capítol que na Liz Castro em va demanar per un llibre que mai no s’ha publicat. En aquest precís moment serveix per a explicar que el Real Decreto-ley…\nAquest apunt és per a que el podcast també tingui una entrada al blog; coses de la visibilidad. De passada, la podeu usar per a queixes, comentaris i suggeriments –sí,…\nGovern, VIA Empresa\nEls directius d’empreses que s’oposen al canvi escriuen correus, demanen reunions i presenten informes; quan és un equip polític, fan un Real Decreto-ley de l’estil del 14/2019.\nPrediccions, VIA Empresa\nUn cop superada la fase de decepció -segons Peter Diamandis i les seves 6 D o fases- arriba la fase de la disrupció, que és la que sol ensorrar els…\nBitologia, Govern, Prediccions, VIA Empresa\nLa Identitat Sobirana Autogesionada tindrà efectes econòmics, perquè les dades personals tenen molt de valor i SSI canviarà com les empreses les reben.\nUna cerca al Google Drive, que és el meu repositori, ha fet que tornés a llegir la meva redacció a un ofici que aviat farà un any. No el publico…\nEl procés de transport i despamaquetat (aka ‘unboxing’) del llibre digital és diferent a quan es tracta d’un llibre ‘normal’. Per a comprar-lo també basta un clic, però a partir…\nNo he assistit a la festa del 25è aniversari del Cercle d’Economia de Mallorca, perquè ara no toca que em convidin a aquestes coses. La meva percepció del que va…\nDijous un periodista d’IB3 Noticies em va escriure per WhatsApp per a demanar-me si coneixia de primera mà qualcú d’una empresa balear “especialitzada en TIC i privadesa”. Era per a…\nAnterior 1 … 4 5 6 7 8 9 10 … 115 Següent


Francisco Bartual: “Hidraqua preveu invertir en 2017 de més 27 milions d'euros en noves infraestructures hidràuliques i renovació de les ja existents” | Valencia Extra\nFrancisco Bartual: “Hidraqua preveu invertir en 2017 de més 27 milions d'euros en noves infraestructures hidràuliques i renovació de les ja existents”\n22/03/2017 - Sandra Paniagua Adelantado\nEn primer lloc, podria descriure’ns breument la labor i la missió de Hidraqua?\nHidraqua és una empresa del sector de l’aigua i el medi ambient que opera en 77 municipis de la Comunitat Valenciana, en alguns d’ells com a concessió i en uns altres com a empresa mixta com és el cas d’Aigües d’Alacant, Aigües d’Elx, Agamed, Aigües de l’Horta, Aigües de Paterna i Aigües de Cullera. La seua labor sempre ha anat encaminada a garantir un servei de qualitat als més de dos milions d’usuaris que proveeix. No obstant això, la seua gestió el dia de hui va molt més enllà i els objectius o focus principals de la companyia cerquen a més treballar sobre la sostenibilitat i les persones; açò ens obliga, d’una banda, a estar al servei dels nostres clients sabent què demanden i atenent a les seues necessitats; i, per un altre, a oferir una gestió que ens permeta satisfer una necessitat bàsica sense comprometre els recursos i possibilitats de les futures generacions.\nQuines iniciatives materialitzen l’aposta de Hidraqua de treballar per a les persones?\nEn primer lloc cal destacar que Hidraqua i les seues empreses participades mantenen un ferm compromís amb aquells col·lectius més vulnerables, per açò ens comprometem a no tallar l’aigua a ningú que realment no puga fer front a este rebut. Així mateix, comptem amb fons socials, que en alguns casos es gestionen a través de les regidories d’acció social i en uns altres a través d’associacions com Càritas i Creu Roja. A més, disposem de tarifes especials i realitzem fraccionaments en el pagament de la factura sense cap cost addicional per al client. En total, durant el passat any al voltant de 21.300 famílies es van beneficiar d’estes iniciatives.\nAixí mateix, Hidraqua ha realitzat una forta aposta per millorar l’atenció prestada al ciutadà. Exemple d’açò és que hem instal·lat en l’últim any en diverses oficines el servei d’atenció per a persones sordes gràcies a un acord amb Fesord – Federació de Persones Sordes de la Comunitat Valenciana, l’atenció prioritària per a discapacitats i embarassades, el servei 12 gotes que suposa una modalitat de pagament pla mensual, el servei de cita prèvia i hem llançat l’APP de l’oficina virtual, entre altres.\nEste compromís amb les persones es trasllada també en l’àmbit intern?\nHidraqua manté una ferma aposta per la seguretat i salut de la seua plantilla, formada per més d’1.300 empleats i empleades. Esta afirmació es materialitza en una reducció del 55,6% en el nombre d’accidents amb baixa en els últims 7 anys. A més, Hidraqua està compromesa amb la igualtat d’oportunitats entre dones i homes dins de l’organització. Per a açò es desenvolupa el Pla d’Igualtat els principals objectius de la qual són incrementar el nombre de dones contractades per l’empresa, fomentar l’ús de mesures de conciliació, formar a la plantilla en matèria d’igualtat i augmentar la presència de dones en llocs de responsabilitat. Esta labor ens ha permés obtenir el Distintiu d’Igualtat, atorgat pel Ministeri de Sanitat, Serveis Socials i Igualtat i ha sigut reconeguda per institucions com la Universitat d’Alacant que l’any passat va atorgar a Aigües d’Alacant el Premi Igualtat 2016. Finalment, fa aproximadament un mes, Hidraqua va obtenir el Certificat EFR que les acredita com a entitat compromesa amb la millora contínua en el disseny i implantació de mesures de conciliació.\nAixí mateix, comentava que Hidraqua aposta per la sostenibilitat, ens podria posar algun exemple?\nEfectivament Hidraqua aposta per un model de gestió sostenible que abasta des del moment de la captació i distribució de l’aigua, fins a la seua reutilització. L’eficiència aconseguida en la gestió i l’ocupació d’aigua reutilitzada ens van permetre estalviar en 2016 30 milions de metres cúbics, l’equivalent al consum anual d’una ciutat costanera de 430.000 habitants. Fa unes setmanes la Fundació Fórum Ambiental va atorgar a Oriola, un dels municipis en els quals gestionem el cicle integral de l’aigua, el premi nacional “Ciutat Sostenible” en la categoria de Gestió de Cicle de l’Aigua.\nAixí mateix, en ciutats com Benidorm comptem amb un rendiment actual de la xarxa de distribució d’aigua potable del 95,2%, un valor summament representatiu en tractar-se d’un dels índexs més alts d’eficiència hídrica en l’àmbit nacional. Estes dades vénen associats a l’ocupació de noves tecnologies com el telemando, la sectorització o la cerca de fugides que ens permeten reduir les pèrdues en la xarxa; i per descomptat, s’associa a la inversió constant per a l’engegada i renovació d’infraestructures que en 2017 ascendirà a més de 27 milions d’euros a la Comunitat Valenciana.\nA Aigües de l’Horta, empresa participada per Hidraqua i l’Ajuntament de Torrent, es duran a terme diverses actuacions. Per exemple, a Torrent les obres previstes estan destinades a incrementar la capacitat de la xarxa d’aigua potable i augmentar la garantia de subministrament en la localitat. Així mateix, es duran a terme actuacions a Xirivella per a renovar part del col·lector d’aigües pluvials, i a Picanya i Aldaia per a la renovació de xarxes.\nAigües de Cullera, empresa participada per l’Ajuntament i Hidraqua, també té prevista la renovació de diversos trams de conduccions i es durà a terme la millora de reg de l’Estany de Cullera amb l’objectiu de reduir el volum d’aigua emprada per a esta fi.\nTambé s’executaran accions a l’Eliana per a augmentar la pressió del subministrament en Montepilar, en Riba- Roja per a millorar la capacitat de drenatge de la xarxa d’aigües de pluja i en Tavernes per a la renovació d’escomeses d’aigua potable.\nComentava al principi de l’entrevista que Hidraqua va molt més enllà de la mera gestió del cicle integral de l’aigua. Ens podria posar algun exemple en este sentit?\nEn Hidraqua cerquem passar de ser una empresa que gestiona el cicle integral de l’aigua a ser una empresa que gestiona ciutats. Açò ens porta a treballar molt més la nostra implicació amb el municipi i veure on podem aportar valor, així per exemple col·laborem amb diversos Ajuntaments aportant el nostre coneixement en matèria de Smart Cities per a l’obtenció de subvencions en l’àmbit europeu, cercant en tot moment les sinergies i la col·laboració entre les diferents entitats.\nTambé podem parlar d’un vessant més social en la qual, per exemple, cada any signem un conveni amb Càrites per a ajudar en l’alimentació de 800 menors en risc d’exclusió social o a l’organització d’un concert benèfic al costat de l’Orquestra Filharmònica de la Universitat d’Alacant en el qual destinem tots els beneficis a una associació o fundació. Fins ara els diners recaptats en els concerts s’ha destinat al Banc d’Aliments i al centre Sant Rafael, encarregat d’atendre a persones amb diversitat funcional.\nUna altra de les accions que estem duent a terme en estos moments és la donació d’equips informàtics que es troben en desús per part de l’empresa per a associacions i col·lectius que els necessiten. Esta acció l’estem realitzant a través de les regidories d’acció social dels municipis on operem o a través de sol·licituds que ens arriben directament com és el cas de APSA, que atén a persones amb diversitat funcional, o la Fundació Salut i Comunitat, on els equips informàtics seran destinats a impartir accions formatives lligades a processos d’inserció laboral i al desenvolupament de competències associades a la cerca activa d’ocupació per a famílies vulnerables.\nAixí mateix, amb l’objectiu d’involucrar a altres empreses en esta aposta per la responsabilitat social, Aigües de l’Horta va organitzar el passat any a Torrent l’II Congrés Internacional de Responsabilitat Social OKKO en el qual empreses, institucions i fundacions capdavanteres en este camp van oferir la seua visió sobre la Responsabilitat Social i la forma d’implementar este model de gestió en l’organització.\nTambé podem parlar que cada any subcontractem a més d’1.700 empreses locals, amb el que vam crear ocupació i afavorim l’economia local.\nEn matèria d’educació, col·laborem amb Masters vinculats a la gestió sostenible de l’aigua i rebem alumnes en pràctiques de la UA, la UMH i la UPV.\nPel que fa a l’altra dels vessants en les quals treballem, la sostenibilitat, podem destacar les campanyes de repoblació com les celebrades a Torrent, Pego, Elx, entre altres, amb l’objectiu d’equilibrar la petjada de carboni de la nostra activitat; les campanyes de recollida d’oli domèstic o per exemple la col·laboració amb la Universitat Miguel Hernández per a l’estudi de compost elaborat a partir de llots de depuradora i restes de poda que afavoreix el desenvolupament primerenc de les espècies arbustives en ambients mediterranis.\nS’ha parlat molt al llarg de l’entrevista sobre sostenibilitat, per què és tan important per a Hidraqua?\nEls nous models de gestió ens porten a reutilitzar, reparar, renovar, reciclar, en definitiva, a aprofitar al màxim els recursos dels quals disposem.\nL’estratègia de la Unió Europea considera la sostenibilitat H2020, juntament amb el coneixement i la inclusió social, com un dels tres motors per al creixement, la creació d’ocupació i la competitivitat econòmica a Europa. Avançar cap a una economia circular és essencial per a complir el programa d’eficiència dels recursos establits en l’Estratègia Europa 2020 que cerca aconseguir un creixement intel·ligent, sostenible i integrador.\nAixí mateix, en 2015 l’Assemblea General de l’ONU va adoptar l’Agenda 2030 per al Desenvolupament Sostenible, que guia els programes de desenvolupament mundials durant els pròxims 15 anys. En esta agenda s’estableixen 17 objectius amb 169 metes per a aconseguir un desenvolupament sostenible del planeta. L’objectiu 6 contempla l’accés universal i equitatiu a l’aigua i sanejament; i inclou la gestió integrada dels recursos hídrics, la millora de la qualitat de l’aigua i el foment de la cooperació internacional.\nPer això des de Hidraqua apostem fermament per la gestió sostenible, que no ha de concebre’s com una iniciativa aïllada i puntual, sinó com un model de gestió que ha d’abastar totes les dimensions del nostre negoci. La reutilització d’aigua, aconseguir que esta tinga les millors condicions possibles per a obtenir una depuració eficient, implantar mesures que permeten reduir el consum d’energia, l’engegada d’accions que equilibren la petjada de carboni generada per l’empresa, utilitzar els llots de depuradora per a l’elaboració de compost, reciclar els materials d’obres i utilitzar energies renovables, són només algunes mesures implementades hui per a seguir avançant demà cap a un model totalment sostenible, que ens permeta cobrir les nostres necessitats sense comprometre els recursos i les possibilitats de les generacions futures.


Nova temporada 2016-2017 al Jove Teatre Regina - Socpetit.cat\nNova temporada 2016-2017 al Jove Teatre Regina\nComença la 28ª Temporada de teatre familiar al Jove Teatre Regina, i ho fa amb espectacles de tot tipus: titelles, teatre de text, màgia, òpera …i, sobretot, musicals! Aquest any podreu trobar els ‘hits’ del Nadal com ‘Pastorets Superestel’ (fins a 12 persones en escena), clàssics atemporals com ‘El meravellós màgic d’Oz’, contes per als més petits de la casa com ‘L’aneguet lleig, ‘La cigala i la formiga’, ‘Canta’m un conte’ o ‘Hansel i Gretel’.\nTambé hi haurà dramatúrgies originals i contemporànies com ‘La millor carta als Reis’ o ‘El carreró de les bruixes’ … i de visuals i màgiques com ‘El somiatruites’.\nArriba també una estrena de la companyia resident del teatre: la Cia. La Trepa, que al febrer us oferirà ‘El llibre de la selva’.\nTot és apunt, doncs, per alçar el teló d’una nova temporada que, 28 anys més tard segueix al peu de la lletra els objectius de la primera: qualitat i rigor dels espectacles, diversió i aprenentatge a parts iguals, i on petits (però sobretot també els grans) gaudireu de bon teatre. De teatre fet a mida per a petites GRANS persones.\nTelèfon: 93 218 1512\nMés informació i entrades Jove Teatre Regina www.jtregina.com\nEl dia de la gran invasió\nFestes de la Mercè a Barcelona\n36a Fira de Calella i l'Alt Maresme


Sessió de participació per a l’elaboració del Pla d’ordenació de recursos forestals (PORF) de les Comarques de Girona\nÀmbit/s temàtic/s: Natura i biodiversitat\nData: Setembre 2010 - Desembre 2010\nClient/s: Departament de Medi Ambient i Habitatge Direcció General de Participació Ciutadana\nEls Plans d'ordenació de recursos forestals (PORF) són un instrument de planificació forestal regulat per la Llei estatal 43/2003, de 21 de novembre, de Monts. La Generalitat de Catalunya va endegar l'any 2010 l'elaboració del PORF de l'àmbit de planificació de les Comarques de Girona, i va considerar necessari que la seva elaboració inclogués un ampli procés de participació amb les entitats locals, les administracions i els agents socials implicats.\nAquest procés participatiu va comportar la consulta a les entitats locals i, a través dels seus òrgans de representació, a les administracions i als sectors forestals més representatius com ara els propietaris forestals privats i, altres usuaris legítims afectats. L'objectiu del procés era recollir aportacions d'expertesa per complementar i esmenar el document i, sobretot, enriquir el Pla final.\nEn el marc d'aquest procés, Espai TReS va dinamitzar una sessió dirigida als agents econòmics vinculats a la gestió forestal de l'àmbit de les comarques de Girona. L'objectiu de la sessió era obrir un espai de deliberació i recollir propostes per a l'elaboració del Pla. Concretament, es va demanar als participants que suggerissin i debatessin esmenes i noves aportacions a la proposta de document de diagnosi i que reflexionessin sobre determinades qüestions de les temàtiques dels eixos de debat.\nA la sessió hi van participar 25 persones, que van debatre sobre la conservació i millora de la salut i vitalitat dels ecosistemes forestals, la millora de les funcions productives i la gestió de la conservació de la diversitat biològica i de les funcions protectores.


Calders, Pere | Corpus Literari Ciutat de Barcelona\nPosted on 24 d'octubre de 2019 25 de setembre de 2020\nPere Calders (Barcelona 1912-1994). Cursà els seus primers estudis a l’Escola Mossèn Cinto. Als catorze anys escriu El primer arlequí. Seguirà els estudis a l’Escola de Llotja. L’any 1932 comença a publicar articles humorístics i crítiques d’art en la premsa: “Diari Mercantil” i “Rambla”. L’any 1936 s’encarrega, juntament amb Tísner, de rellançar L’Esquella de la Torratxa. L’any 1938 s’allista com a voluntari a l’exèrcit republicà i marxa al front de Terol, on escriu Unitats de xoc (1938). La derrota comportarà l’exili, primer a França i, després aMèxic, on treballarà en el món editorial col·laborant diverses revistes “Lletres”, “Revista de Catalunya”, etc. L’any 1962 torna a Barcelona i col·labora a “Tele-estel”, “Cavall Fort”, “Serra d’Or”, “Oriflama”, “Canigó”, etc… L’any 1978 el grup Dagoll-Dagom estrena Antaviana. L’èxit d’aquest espectacle, basat en els seus contes, propiciarà una gran difusió de l’obra de l’escriptor. L’any 1986 rep el Premi d’Honor de les Lletres catalanes. Entre seves obres destaquem Cròniques de la veritat ocultat (1955), Demà, a les tres de la matinada (1959), Ronda naval sota la boira (1966), Invasió subtil i altres contes (1978), Aquí descansa Nevares (1980), Tot s’aprofita (1983), De teves a meves (1985) i Gaeli i l’home Déu (1986), entre d’altres. Ha estat traduït a vàries llengües. La seva literatura es caracteritza per una peculiar lògica que governa un món de ficció on el real i el fantàstic es combinen de manera única.\nGaeli i l’home Déu\nCalders era una persona amable i bonhomiosa que, per protegir la seva timidesa de qualsevol envestida imprevista de la fama, s’inventava un personatge públic, amable i bonhomiós també i anomenat també Pere Calders. L’escriptor és vist generalment com una bona persona, que feia una obra de fantasia, humor, irrealista i màgica. En definitiva, una obra de to menor. Tot plegat, innocu. Però en la literatura de Calders, en què es troba el que s’acaba d’apuntar, també hi ha bones dosis de complexitat narrativa, desmitificació, transgressió, premeditació, distanciament, ironia i absurd. Pel que fa al personatge Calders, pot resultar efectivament agradable, amistós i benèvol, però tota aquesta fila d’adjectius només ajudarà a perfilar-lo si es complementa amb una altra no menys caracteritzadora del mateix personatge: inconformista, irreverent, patidor, nerviós i mordaç. Tot plegat, gens innocu, doncs. El Centre de Cultura Contemporània de Barcelona (CCCB) presenta fins al 28 de gener de l’any que ve Calders. Els miralls de la ficció, una exposició que pretén exhibir aquest Calders “escabellat”, segons l’expressió de Jordi Castellanos, catedràtic de filologia catalana de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) i comissari de l’exposició juntament amb Joan Melción, director del Servei d’Idiomes Moderns de la UAB i estu-diós de Pere Calders. L’exposició és una coproducció del CCCB i la Institució de les Lletres Catalanes, amb una aportació de patrocini del departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya i la participació de la Universitat Autònoma de Barcelona. L’exposició, que pren el títol de la introducció feta pel mateix Calders a la seva novel·la L’ombra de l’atzavara, potencia la imatge d’un autor complex i incisiu que, a través dels seus contes i les seves novel·les, fa trontollar les seguretats en què s’ha instal·lat el lector. “L’objectiu és exposar la figura de Calders, que sigui llegit i revisitat”, indica Castellanos. I no s’ha aprofitat cap centenari ni cap motiu forçat pel mig. N’hi ha hagut prou que Calders sigui una figura estimada perquè dues institucions d’aquest país en fessin una exposició. Per a Castellanos com per a Melción, la mirada, irònica i tendra alhora, que Calders projecta sobre la realitat convida a una reflexió sobre les contradiccions, les paradoxes i els absurds que envolten allò que es vol presentar com a veritats absolutes. Per entre aquestes certeses irrevocables, s’hi escolen sempre fets inexplicables, atzars imprevistos i esdeveniments estranys, que acaben perfer naufragar la seguretat de la casa, la placidesa del jardí, l’arrogància científica o qualsevol norma moral o social. Un dels principals atractius de l’exposició del CCCB és la presentació de documentació inèdita exposada per primera vegada públicament i cedida a la Universitat Autònoma de Barcelona pels familiars de l’escriptor. Entre tot aquest material destaca la documentació escrita dels anys trenta; la correspondència de Pere Calders amb el seu pare, amb Tísner i amb Francesca Trabal; la documentació escrita i gràfica que il·lustra la participació de Calders a la Guerra Civil; alguns dibuixos, grafismes i aquarel.les desconeguts fins avui; material fotogràfic i, finalment, un guió de cinema fragmentari i diverses pel·lícules d’aficionat realitzades per Calders durant la postguerra. Tot plegat respon a l’interès de la parella de comissaris d’apartar el vel tènue que s’ha anat teixint sobre un Calders encasellat en el gènere contístic. L’exposició s’articula a través de dos recorreguts que es van entrellaçant. D’una banda, hi ha l’explicació documentada de la trajectòria personal i literària de l’escriptor en les seves diferents etapes i els seus múltiples aspectes. De l’altra, es presenta el món literari de Pere Calders amb la recreació de vuit escenaris diferents que evoquen, a través de muntatges sonors, lumínics i objectuals, alguns dels temes recurrents de l’escriptor a la seva obra literària. Calders va néixer el 29 de setembre de 1912. Melción indica que l’autor sempre recordava que havia nascut l’any de l’enfonsament del Titanic, per recalcar que el seu era un moment en què molts valors es van enfonsar. Per a l’estudiós, un d’aquests valors caducs és “el típic del segle XIX” de pensar que l’home pot arribar a dominar la realitat. L’escriptor era fill de Vicenç Caldés i Arús, viatjant de comerç i també escriptor, a qui sempre es mantindrà unit. De petit, va fer llargues estades a Can Maurí, prop de Sabadell, una masia que mitificarà com a origen del seu gust per la narrativa i el misteri. A l’escola hi troba un mestre, Josep Parunella, que li fa estimar la llengua, i a la Llotja es forma com a dibuixant. Paral·lelament a la seva formació a Llotja, Calders ha d’incorporar-se al món del treball, primer com a apr-nent en un taller d’escenografia, més tard com a grafista i decorador. El 1932, gràcies al seu amic Avel·lí Artís-Gener (Tísner), entra en el periodisme, en l’òrbita de les publicacions “Diari Mercantil” i “Avui”. “Diari de Catalunya”. Però fracassa en aquesta primera temptativa periodística. El 1935, es casa amb Mercè Casals i l’any següent Josep Janés li publica els seus primers llibres: El primer arlequí i La Glòria del doctor Larén. Amb l’esclat de la guerra, Pere Calders, compromès políticament i afiliat al Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC) i a l’Agrupació d’Escriptors Catalans, multiplica les seves activitats. Com a ninotaire polític viu el seu moment més intens i creatiu, signant Kalders. Una de les vinyetes iròniques i satíri-ques que firma a L’Esquella de la Torratxa, de la qual és un dels responsables en la seva darrera etapa, representa un diàleg en-tre dues persones en què l’una demana: “I tu també ets un catalanista de tota la vida?”. L’altre individu respon: “No. Jo ja fa molt temps que ho sóc”. Com a escriptor, manté la seva obra en el camí iniciat i, alhora, escriu La cèl·lula, una novel·la avui perduda que és la resposta a la crida que fa la revista “Mirador” perquè s’escrigui novel·la de guerra. El 1938 publica Unitats de xoc, un llibre sobre la vida al front, fet per encàrrec de la Institució de les Lletres Catalanes. Com a voluntari, Calders s’incorpora al cos de carrabiners, per afrontar la revolució militar. Amb la derrota, Calders passa la frontera amb França i és reclòs cinc dies al camp de concentració de Prats de Molló, abans de veure’s obligat a exiliar-se a Mèxic 23 anys, de 1939 a 1962. A l’altra banda de l’Atlàntic, viu dins el cercle de refugiats, amb la idea de tornar així que li sigui possible. Considera, doncs, provisionals les seves relacions amb el país i la cultura que l’ha acollit. Prefereix col·laborar a les revistes catalanes a l’exili, especialment les mexicanes (“Full Català”, “Lletres”, “Pont Blau”), però no arriba a publicar cap llibre de creació a l’estranger. Ho farà a Catalunya, a partir de la publicació el 1955 d’un dels seus llibres clau, el recull de relats Cròniques de la veritat oculta. Amb l’ajut de Josep Carner, Calders s’anirà situant com a grafista i dibuixant, en treballar, sobretot, per a l’editorial Unión Tipográfica Editorial Hispanoamericana (UTEHA), on realitza feines molt variades, que van des del dibuix comercial fins a la il·lustració, el gravat, el disseny de portades i la creació de logotips. I és que Calders era un professional de prestigi, com ho demostra el fet que dues de les seves portades fossin seleccionades per representar Mèxic en la International Fachet Exhibition, organitzada pel Museu Victòria-Albert de Londres. A Mèxic també hi refà la seva vida personal: el 1943 es divorcia de Mercè Casals i es casa, el mateix dia, amb Rosa Artís-Gener. Les circumstàncies familiars –el divorci mexicà no era reconegut a l’Estat espanyol– i el cost econòmic –Calders no va anar a fer les Amèriques– van retardar fins al 1962 el retorn de l’escriptor a Catalunya. Finalment, la família s’embarca el 8 d’octubre del 1962 a Veracruz, en el transatlàntic Covadonga. El destí és la casa que el pare de Calders els ha llogat a Sant Cugat del Vallès, on s’instal·len fins que, el 1966, es traslladen al que ja seria el seu domicili definitiu al carrer Borrell de Barcelona, al costat de la casa que acollirà Tísner en tornar d’Amèrica anys més tard. Pel que fa a la reincorporació a la vida literària de Catalunya, entre els encàrrecs que va rebre poc després d’arribar n’hi ha un de Joan Oliver que Pere Calders va acollir immediatament: escriure una biografia de Josep Carner. Serà una manera d’agrair al poeta els favors rebuts en els primers anys d’estada a Mèxic. Calders l’escriu paral·lelament amb l’acabament de L’ombra de l’atzavara, amb què el 1963 va guanyar el premi Sant Jordi. També el 1963, Calders comença a publicar a “Serra d’Or”, on, a partir de l’any següent, va mantenir una secció, Qüestions obertes, que es considera com la represa de la seva qualitat d’articulista d’actualitat. Hi fa, per exemple, una defensa del conte, i també comentaris sobre la llengua. Fins que tracta el tema de la immigració, d’actualitat perquè acabava d’aparèixer el llibre de Francesc Candel Els altres catalans. Aleshores escriu una qüestió oberta que no resulta políticament correcta, rep moltes crítiques, i la revista prefereix tancar la secció i demanar-li només articles literaris. Com que Serra d’Or no publicava –o només ho feina molt esporàdicament– contes, la col·laboració de Pere Calders va disminuir considerablement arran de l’incident. Però col·labora a “Cavall Fort” i aviat se li obre la plataforma de “Tele-Estel”, on pot tornar a publicar contes amb regularitat i, a més, reprendre el periodisme d’opinió que no havia pogut consolidar a “Serra d’Or”. Aquesta activitat d’articulista, un cop tancat “Tele-Estel”, serà continuada a la revista “Canigó” i, anys més tard, en els suplements de cap de setmana de l’”Avui”. També, sempre en català, a “La Vanguardia” i “El Periódico”. L’estrena, el 1978, en temporada comercial al Teatre Villarroel, d’Antaviana, un muntatge de la companyia teatral Dagoll Dagom sobre contes de l’escriptor, serà un factor clau en la popularització de Calders. La companyia va portar el muntatge per tot l’Estat, a Itàlia i a França. El muntatge, que comptava amb la col·laboració del cantant Sisa, partia d’una lectura de l’obra de Calders que accentuava el seu caràcter imaginatiu i màgic i va connectar de ple amb algunes de les inquietuds de l’època, a més d’obrir noves perspectives al teatre català. Les noves perspectives polítiques contribueixen també a fer que Calders sigui, dia a dia, més reconegut. A més, l’autor intensifica la seva dedicació a la literatura a partir del moment en què s’ha jubilat. Les traduccions també augmenten. Edicions 62, que n’adquireix els drets en exclusiva, publica les incompletes Obres completes, de les quals, fins a l’actualitat, n’han sortit cinc volums. I el reconeixement arriba en forma de premi: la Lletra d’Or del 1979, el Premi de Literatura Catalana de la Generalitat l’any 1983, el Premi d’Honor de les Lletres Catalanes el 1986 i el Premi Nacional de periodisme el 1993, entre d’altres. Calders va morir a Barcelona el 21 de juliol de 1994. Tenia vuitanta-un anys. “He viscut –havia escrit uns quants anys abans– una monarquia que va caure, un parell o tres de dictadures, una transició democràtica (amb restauració monàrquica) i un espectacular triomf socialista”. L’exposició del CCCB, intencionadament fosca, situa aquest recorregut per la vida de Pere Calders en vuit escenaris que són, successivament la casa, el jardí, el teatre, el rellotge, les mans, els invents, els crims i els naufragis. A l’interior de cada escenari s’hi exposen objectes i s’hi reprodueixen textos de Calders. Com s’indica en el catàleg de l’exposició, abundant en informació i que es beneficia del disseny de Sonsoles Llorens, la casa és sempre, en l’univers literari de Calders, un símbol de seguretat, de placidesa i d’ordre quotidià. Moltes de les narracions de l’autor arrenquen d’una situació estable, en la qual els personatges se senten segurs dins els límits de la llar. En aquest ordre inicial, fins i tot els elements fantàstics, com ara els fantasmes, poden encabir-s’hi, amb un tractament equivalent al del servei domèstic. És el cas del que succeeix a L’esperit guia, del recull de contes Cròniques de la veritat oculta: “A casa meva, fora d’èpoques de veritable penúria econòmica, hi ha hagut sempre fantasma”. Però, gradualment o de sobte, aquesta situació es veu trasbal-sada per algun element estrany, imprevist, que posarà en qüestió l’harmonia inicial. Del jardí de Calders se’n recorda que és el paisatge que conjuga l’espontaneïtat de la naturalesa vegetal amb un determinat ordre humà. En el món literari caldersià el jardí esdevé, inevitablement, la representació d’un escenari ambigu, on pot passar qualsevol cosa. Que hi aparegui una mà tallada, per exemple, com en el conte El principi de la saviesa: “—És horrible, senyor! —digué—.El que m’ha passat avui no m’havia passat mai… Jo encara estava ensonyat i em va costar una mica de reco-brar el meu posat habitual.\nEl muntatge de l’exposició del CCCB, que ha estat dirigit i dissenyat per Joaquim Roy, amb la col·laboració de Xavier Torrent, recrea un tros de jardí on hi ha espai per a la referència a aquesta mà esquerra tallada. Un jardí on “comencen a passar coses rares”, segons Melcion, en què també es pot celebrar un duel o es pot descobrir un sarcòfag egipci. De nou, com a la casa, un fet imprevist esmicola l’equilibri inicial i projecta, da-munt la placidesa del paisatge, l’ombra de preguntes inquietants. El teatre és el lloc on els límits de la realitat i de la repre-sentació de la realitat estan més pròxims. Com el circ, el teatre és una finestra des d’on evadir-se de la realitat immediata, però també és una finestra que s’obra a una nova comprensió de la realitat. Amb aquesta, el teatre comparteix el llast de les convencions. Quan les formalitats es posen al descobert, només queda la certesa que tot plegat és una pura il·lusió. El rellotge és una maquinària de precisió que té com a finalitat acotar allò que és més fugisser i immaterial: el temps. Calders el converteix en el símbol de l’esforç humà més impossible i més necessari: donar forma abastable a allò que no es pot abastar. Per això el temps es materialitza en els rellotges. El seu tic-tac recorda que un és viu i, al mateix temps, que marca la pauta de la vida. Un rellotge parat és el recordatori d’una mort, el final d’un viatge circular, un vaixell encallat en un illot. Les mans intervenen en la litúrgia dels miracles i són, per tant, en els contes de Calders la representació d’un esdeveniment màgic, però reduït a un artifici. A Cròniques de la veritat oculta, unes mans poden crear la il·lusió de vida en unes nines de pasta, però no poden competir amb la fabricació industrial; poden retenir en un puny una vida que s’escapa, com en el cas del protagonista d’”El desert”, però només per ajornar el tràgic final: “Mira: a l’Enric, se li escapava la vida i va ésser a temps d’agafar-la amb la mà. Ara l’ha de dur sempre tancada, perquè no li fugi definitiv-ment”. Endebades. Li fugirà quan obri la mà en un gest mecànic de salutació a una artista atractiva. Els invents omplen l’univers literari caldersià. Científics, investigadors i inventors immersos en empreses impossibles, en investigacions desproporciona-des i en invents absurds són la caricatura de la fatuïtat humana, de l’esforç inútil per dominar la naturalesa, per emmotllar-la a necessitats sovint mesquines, per descobrir les lleis que regeixen la realitat, sense suficient dosi d’humilitat. L’esforç de la triada investigadora sol estar abocat al fracàs o a resultats imprevisibles, irònicament ridículs. El crim també s’apodera del món literari de Calders. Assassinats i delictes són comesos per personatges que desperten la simpatia del lector. En alguns casos, fins i tot sense ma-lícia. “Rera el Calders amable hi ha enormes catàstrofes i crims sanguinaris” indica Melcion, que matisa: “Sempre tractats amb humor, això sí”. Calders se serveix d’aquest tema per subvertir les convencions morals i socials i, amb l’ajut de la ironia, per girar com un mitjó els tòpics sobre la culpabilitat i la innocència. Es poden trobar adulteris resolts a trets o a cops d’ampolla: “Els trets no han tocat ningú, i la dona surt del replà esgrimint una ampolla de vi” (“L’imprevist a la casa número 10”, a El primer arlequí). Finalment, els naufragis són l’evidència del fatalisme que impregna bona part de la literatura de Calders, sota la capa d’amable d’ironia i de tracte bonhomiós. El desastre, la catàstrofe, solen ser el desenllaç provocat per l’Home amb hac majúscula. Aquest Home que, en paraules del mateix Calders, “amb el seu empatx de transcendència, vociferador, fent puntetes per imprecar, proclamant-se ell mateix prototipus i eix de tota cosa creada, deixa un marge important a la desconfiança”. Mentre s’avança cap a l’interior de l’exposició del CCCB, el reflex en miralls allargats col·locats al sostre un rere l’altre permet llegir una cita de Calders que recorda aquest fatalisme. “Sovint juguem amb l’absurd però és amb més freqüència que l’absurd ens mou a batzegades i ens domina, donant a la nostra vida un contingut que ens meravella principalment a nosaltres mateixos”.\nContemporània de Barcelona, resulta impecable. Els seus dos comissaris, els professors de l’Autònoma Jordi Castellanos i Joan Melcion, exerceixen de marmessors intel·lectuals de Calders i això els ha permès un accés directe, lliure i sense intermediaris filtradors, a tota la documentació –que és molta– que l’escriptor va donar a aquesta universitat; una documentació que, de fet, es troba sota la seva custòdia. Més enllà de l’acció divulgadora, l’exposició s’alça contra la visió diguem-ne escolar que ha circulat del personatge i de la literatura de Calders. “El personatge Calders –escriuen Castellanos i Melcion a la introducció als textos del catàleg de l’exposició– pot resultar, efectivament, accessible, afable, agradable, amable, amistós, atent, benèvol… però tota aquesta rastellera d’adjectius només ajudarà a perfilar-lo si es complementa amb una altra no menys caracteritzadora del mateix personatge: patidor, nerviós, mordaç, irreverent, inquiet, inconstant, inconformista, incisiu, distret, compromès, combatiu. I si en la seva literatura hi trobem fantasia, humor, irrealisme, somni, màgia, imaginació, contes i evasió és igualment lícit i necessari copsar-hi, i en bones dosis, desmitificació, absurd, transgressió, premeditació, distanciament, complexitat narrativa i, molt significativament, ironia. Tot plegat, gens innocu, doncs”. Per això, els comissaris subratllen deliberadament el caràcter desmitificador de l’obra de Calders i es detenen especialment en la novel·la Ronda naval sota la boira, “l’obra del més pur Calders –per dir-ho en expressió de Joan Triadú–, on l’escriptor fa de la dissecció inclement de l’artifici literari matèria literària de primer ordre”.\nSi preguntes a algú: “T’agrada Pere Calders?”, hi ha moltes possibilitats de comprovar com la cara de l’interlocutor s’eixampla amb un somriure relaxat, mentre se li escapa: “Oh, sí! Antaviana… Un humor tan deliciós… Un home tan afable…” Però l’exposició Pere Calders. Els miralls de la ficció, que estarà fins al gener al CCCB, s’ha proposat combatre el tòpic de l’escriptor discret i bonhomiós, per reivindicar una envergadura literària que sovint passa desapercebuda. El malentès ve de l’aparent simplicitat d’estil, d’un lèxic que s’entén a la primera, sense barroquismes, i del to humil que solen gastar els seus narradors, com si la realitat els trepitgés l’ull de poll i ells fossin massa educats per exclamar-se. La sensació es confirma amb les filmacions que ens mostren l’autor amb un embolcall d timidesa i fragilitat, i amb la gesticulació vehement de qui voldria expressar més del que expressa. Però el seu discurs de fons és el d’un home que se sabia posseïdor de la millor arma per defensar-se de les realitats impertinents: una escriptura afinada com un bisturí i contundent com una maça. A banda de delectar-se amb una exposició transparent (malgrat la foscor que ja es fa agobiant al CCCB), els aspirants a contistes tenen una cita obligada amb l’obra de Calders. Tot el que va escriure és un model de tensió d’estil, entesa com la virtut que respira un text quan no hi falta ni hi sobra res i diu tot el que vol dir. Però a més de dominar la forma, no li manquen atributs de fons: la ironia, l’honestedat moral, l’observació ben cisellada i una contínua capacitat de sorprendre el lector, tant a còpia de contrasentits com per la inesperada manera d’ajuntar paraules, que sol gratificar les consciències més endormiscades. No és exagerat afirmar que el seu estil és conseqüència directa d’una manera de ser i de relacionar-se amb el món. Tal com reflecteix l’exposició, Calders era un home molt aficionat a les màquines i als invents, a més de fascinar-se amb les històries de crims i de naufragis, que ell sabia dur a uns escenaris molt sintètics, de validesa universal. La casa –com a espai de seguretat i confort– i el jardí –l’espai que uneix l’espontaneïtat de la naturalesa vegetal amb l’ordre humà– van ser els escenaris predilectes d’un creador que va construir una obra coherent, al marge de les modes –o en contra, quan se’n va haver de defensar–, que ja estava perfilada en el seu primer recull de contes, El primer arlequí (1936). És una presa d’actitud literària –potser influïda per Pirandello, Bontempelli, Trabal i Oliver– que ell defineix com: “El reflex de la vida quotidiana, corrent, gairebé vulgar, que de sobte es veu trencada per un esdeveniment insòlit que els personatges accepten sense escarafalls, amb un fatalisme que és, precisament, el factor de contrast. El que compta és la reacció que provoquen unes situacions excepcionals en uns personatges normals”. D’altra banda, el seu humor connecta molt bé amb una certa tradició de l’Europa de l’Est, que té com a exponents Karel Capek i Slavomir Mrozek. Per a qui vulgui endinsar-se en la seva personalitat, no hi ha res millor que consultar la biografia escrita per Agustí Pons Pere Calders. Veritat oculta (Edicions 62, 1998), i qui s’interessi per la interpretació literària haurà de recórrer als estudis de Joan Melcion. Mentrestant, em permeto de recomanar la lectura indiscriminada de l’obra contística de qui va optar per la deformació intel·lectualitzada de la realitat com una manera de descobrir-ne angles de comprensió més ambiciosos. Amb aquesta dèria, propugnava la llibertat total per al somni com a mètode d’alliberament de les traves de la realitat i d’accés a lògiques alternatives que posin en evidència el desajustament entre l’home i la realitat que l’envolta. Val a dir que Calders no va esgotar la matèria.\nPertany a la web de l’AELC (Associació Escriptors en Llengua catalana), en el seu apartat d’AUTORS. Hi podreu trobar els següents continguts: Biografia. Publicacions. Informacions. Comentaris Obra. Premis. Teatre. Traduccions. E mail.\nPrevious PostPrev Post Puntí, Jordi\nNext PostNext Post Cirici, David