Fonaments teòrics de la comunicació | Una humanista a Twitter\nFonaments teòrics de la comunicació\nPublicat el Octubre 16, 2014 per martapallares\nAquest post és un recorregut per les principals escoles de comunicació, prenent com a punt de partida el vessant més teòric de la relació entre societat, cultura i llenguatge.\nL’itinerari s’inicia amb l’Escola de Chicago, pionera entre el 1915 i el 1940 en l’estudi sociològic de l’urbanisme occidental. L’escola va convertir la capital de l’estat d’Illinois en un autèntic laboratori social, un excel·lent impulsiu per poder, no només examinar la naturalesa de les relacions socials sinó també per copsar com la massificació, la immigració, la vida urbana, els estímuls i les pressions socials afecten i transformen l’individu. L’escola desplaça l’antropologia des del món rural a la ciutat per concloure que la metròpoli aliena i despersonalitza alhora que minva la identitat i la individualitat del subjecte que esdevé part d’una massa impersonal.\nAquest itinerari fa una primera parada en l’estudi de la recerca comunicativa (Communication Research). Harold Lasswell estudia l’efecte perniciós de la propaganda en la societat i de com aquesta esdevé una eina de persuasió per aconseguir fites polítiques. Lasswell atribueix un paper gairebé malèfic als mitjans de comunicació de masses (premsa, televisió, ràdio) i considera l’audiència un públic obedient i fàcil de manipular. És sobre aquesta audiència que actuen els mitjans de comunicació, instruments d’influència directa sobre el pensament de la població (model de l’agulla hipodèrmica). No podem però, descontextualitzar la recerca comunicativa. És més, considero indispensable entendre aquest model dins l’època de les dictadures totalitàries (feixisme i nazisme) on la propaganda política penetrava com una agulla dins la pell d’una població indefensa, amb por i altament influenciable.\nFaig una parada ara davant la teoria de la informació de Claude Shannon. Tot i trobar-la massa rígida i mancada d’una perspectiva social i cultural, considero que és la base de la comunicació actual. La informació esdevé per primer cop, un símbol calculable, és a dir, les dades es poden mesurar mitjançant una fórmula matemàtica. Dins el seu esquema de la comunicació, que inclou la font d’informació, el transmissor, el descodificador i la destinació, Shannon introdueix en el procés de transmissió del missatge el concepte de soroll, element que interfereix en el trànsit de la comunicació i eleva el seu cost. La comunicació és informació i alhora dades brutes. Si l’entenem com un conjunt de dades mesurables estarem oferint un missatge neutre entre emissor i receptor, la informació estarà ben organitzada i el missatge arribarà amb claredat. El problema apareix amb les dades brutes, extrapolable al concepte actual de Big Data, dades que no es poden mesurar amb metodologia tradicional. Aquestes dades que produïm constantment en la comunicació en cap cas asseguren una millor comprensió del missatge, ans al contrari, estem sobre informats, mig intoxicats i sovint saturats. Correm el risc que, davant tanta informació, ens sigui difícil arribar al coneixement pur de les coses. Ja ho deia Wiener el 1948 en parlar d’una societat futura basada en la informació. No podia haver estat més encertat. Però ull, aquesta informació desmesurada i desorganitzada (entropia) en cap cas porta a l’avenç de la societat, ans al contrari, el progrés de la societat retrocedeix.\nVa ser l’Escola de Frankfurt qui va donar veu a la visió més crítica dels mitjans de comunicació de masses utilitzant fonaments marxistes com el concepte d’alienació, que per Marx era una autèntica categoria sociològica, un producte de la societat, una mena de malaltia social que no permet el pensament crític i que crea falses expectatives. Pels teòrics alemanys, els mitjans de comunicació de masses envaeixen l’espai privat i deixen el receptor totalment indefens davant el missatge de l’emissor que és unidireccional, manipulador i dominant. Com a conseqüència d’això l’home es veu progressivament empobrit en aspectes humans i morals mentre el producte fabricat va adquirint valor. La denuncia constant a la comercialització de la cultura per part del sistema capitalista va dur Adorno a la publicació de La industria cultural al 1961. Aquesta esdevé un mer producte que aliena i controla perquè en les societats capitalistes de consum l’home es converteix en un ser apàtic i oprimit dirigit pels grans propietaris d’aquestes empreses culturals controladors de la societat capitalista. La indústria cultural és repetitiva, basada en estereotips mancats de significació. Els continguts que genera no fan pensar ni reflexionar, no cal cap esforç intel·lectual per entendre’l, tendeixen a l’absurd.\nAls anys seixanta, els estudis culturals van suggerir noves formes d’observar la cultura. Els principals autors d’aquest curs provenien de la classe treballadora i sovint veien l’impacte de la cultura en els grups socials més marginats i desfavorits. La cultura popular característica d’aquestes classes treballadores topava amb l’elitisme i l’hegemonia de les classes mitjanes i altes les quals dominaven l’esfera cultural des de ben bé el segle XIX. Aquests autors utilitzen eines sociològiques, antropològiques, psicològiques i filosòfiques per abordar aspectes de la cultura popular que inclouen la literatura, els mitjans de comunicació, els estudis de gènere, de raça i de nacionalitat, les cultures urbanes etc. Per tant, els estudis culturals s’endinsen en les subcultures urbanes, en la classe obrera.\nEl viatge finalitza en plena era de la globalització. L’adveniment de les tecnologies de la informació i la comunicació (TIC) ha revolucionat el sistema d’accés a la informació. Vivim, en paraules del sociòleg Manuel Castells, en una societat interconnectada que s’organitza mitjançant la tecnologia, la producció del coneixement, les TIC i la comunicació simbòlica. La tecnologia ha esdevingut el centre de tota comunicació i Internet ha posat els fonaments d’una nova estructura de les relacions social. No podria estar més d’acord quan Castells considera que les telecomunicacions reorganitzen la societat. Però, a més a més, Internet també ha modificat les estratègies comunicatives dels mitjans de comunicació tradicionals. Sense voler entrar en el debat sobre la supervivència del diari de paper davant la seva versió digital, sí és cert que els professionals del periodisme s’enfronten des de fa un temps considerable a un nou paradigma. L’escenari virtual requereix de noves competències i habilitats, una dedicació gairebé a temps complet. La urgència per publicar allò que està passant al moment esdevé en part una exigència d’un públic sobre informat que reclama immediatesa, innovació, creativitat i qualitat.\nEn aquest context sorgeix el New Media, concepte que abraça tot un conjunt de mitjans de comunicació i d’entreteniment que ofereixen infinites possibilitats per a difondre continguts digitals –gràcies a la web 2.0- i on s’inclouen des de versions electròniques de diaris i revistes fins a emissores de ràdio i televisió, portals web, xarxes socials, blogs i tots els avenços tecnològics derivats de la digitalització. La xarxa 2.0 es nodreix de les aportacions de cada usuari i fomenta la posada en comú del coneixement com a mètode d’enriquiment. Però el que més ha caracteritzat aquesta web 2.0 han estat , per una part, el fenomen de la retroalimentació; el contacte entre persones i el contacte entre persones, entitats i institucions. La informació flueix constantment, en temps real, i la comunicació ja no és unidireccional. Per altra banda, convivim ja amb el fenomen de la viralització on el contingut publicat mana d’un usuari a un altra a velocitat gairebé supersònica. Davant aquest panorama anomenat entorn digital, l’usuari de la xarxa disposa de tota una sèrie de plataformes per expressar-se, debatre, opinar, queixar-se i reivindicar-se. L’usuari té ara un doble paper: consumeix continguts alhora que els genera. I les xarxes socials han estat les grans protagonistes d’aquest canvi de paradigma comunicatiu tot i que sovint es criminalitzen, però això seria un altra debat.


El líder espera reconduir el projecte i que el seu partit s'erigeixi en «alternativa per salvar Espanya per tercera vegada»\nEls populars celebren la «moció bumerang» i que hagin obligat tant Vox com el PSOE a canviar d'estratègia\nMadrid 26 de d’octubre del 2020. 12:25\nPablo Casado tenia un pla per reconquistar els votants que l’havien abandonat per Vox. L’ha aplicat durant dos anys, li ha anat malament i ha rectificat. El president del PP va intentar que aquests electors tornessin a la, durant dècades, casa gran de la dreta amb paraules i actituds comprensives, però aquest dijous va decidir canviar d’estratègia. «Fins aquí hem arribat», va avisar al líder ultra, Santiago Abascal, en el debat de la moció de censura que es va debatre al Congrés. «No som com vostè, perquè no volem ser com vostè», va proclamar.\nCasado, diuen des del seu equip, ja s’ha convençut que no pot parlar, actuar i votar com Vox, perquè els seus votants seguiran anant-se’n a Vox. El president del PP, per fi sense eleccions de cap mena a l’horitzó, sent que té prou «temps per davant per elaborar un projecte» i poder ser «l’alternativa segura per salvar Espanya per tercera vegada» en les pròximes eleccions.\n«Deixarem de callar davant les barbaritats de Vox», afirma una assessora de Casado\nA la seu de Génova donen per fet que el PSOE i Podem aconseguiran tirar endavant els Pressupostos Generals de l’Estat del 2021 i Pedro Sánchez seguirà dos anys més a la Moncloa. En aquest temps, Casado vol recuperar un PP «reconeixible», lluny de les hipèrboles i l’histrionisme que ell li ha imprès durant els dos anys al capdavant del partit. Espera desbrossar la seva tasca d’oposició de les picades d’ullet a la ultradreta i agafar-se al programa tradicional d’una formació que ha governat Espanya 15 dels últims 30 anys. «Seguirem insistint en el nostre pla sanitari, batejat com a Pla Cajal, reclamarem baixades d’impostos, defensarem la Unió Europea. Això no canviarà. El que sí que deixarem de fer és callar davant les barbaritats que Vox proposa i que Abascal va enumerar una rere l’altra en el seu discurs al Congrés», diu una assessora.\nGARCÍA EGEA rebutja LES queixes\nEl PP desafia Vox a trencar els pactes a les autonomies\nEl discurs d’Espinosa de los Monteros\nA Génova admeten que l’al·locució d’Abascal, buida de propostes i plena de «disbarats i declaracions contra el virus xinès, la Unió Europea, les autonomies i fins i tot la roba dels polítics», l’hi va posar «fàcil» a Casado. Diferent hauria sigut, apunta un membre del seu gabinet, si el líder de Vox hagués fet el discurs que sí que va pronunciar Iván Espinosa de los Monteros en el debat com a portaveu del grup parlamentari. «Va ser propositiu, va denunciar la despesa pública elevada, va demanar la baixada d’impostos, va reclamar rastrejadors i va denunciar la falta de llits i la mala coordinació entre comunitats», recorda aquesta font, que estava al corrent del ‘no’ que Casado estava decidit a donar en la votació. Si aquest hagués sigut el to d’Abascal, admet, Casado hauria d’haver rebaixat la bel·ligerància de la seva intervenció.\nCasado pretén liderar una força moderada, de vocació europea, reformista i en què l’interès general s’imposi a la demagògia\nLa ruptura amb Vox que ha escenificat el líder dels populars a la tribuna del Congrés s’ha començat a visualitzar a les xarxes socials on algunes diputades han entrat a parar els peus als dirigents ultres. Casado vol representar ara una força moderada (com el seu rival intern, Alberto Núñez Feijóo), reformista, «de patriotisme integrador», vocació europea i en què l’interès general s’imposi a l’«oportunisme demagògic». Serà interessant veure si aquesta última observació, que el president del PP va pronunciar a la tribuna, es compleix a la Comunitat de Madrid, la presidenta de la qual, Isabel Díaz Ayuso (PP), ha convertit la provocació en senya d’identitat política.\nEl PSOE també va començar a reclamar dijous a Casado que trenqui per coherència amb Vox a les comunitats on va acceptar els seus vots per governar (Madrid, Andalusia i Múrcia). El PP s’escuda que són pactes d’investidura i no hi ha cap conseller ultra en aquests executius. L’enuig de la formació radical tampoc angoixa els populars, perquè l’alternativa seria «deixar pas a les esquerres» i donen per fet que no ho faran.\nLA BARALLA ENTRE LES DUES DRETES\nLa moció aïlla Vox i dona aire a Casado\nEls populars sospiten que el PSOE portarà al Congrés iniciatives que l’obliguin a retratar-se i mirar de tornar a «arraconar-lo amb Vox». Pocs minuts després que s’anunciés el divorci en el debat, Sánchez va reaccionar i va posar el primer repte: li va anunciar que aturava la reforma legal per poder renovar el Consell General del Poder Judicial sense el PP i el va convidar a asseure’s a la taula.\nEls populars sospiten que el PSOE portarà al Congrés iniciatives que els obliguin a retratar-se amb Vox\nIglesias avisa Casado que la seva ruptura amb Vox «arriba tard»\nFonts de la direcció reconeixen que la relació que Casado ha mantingut fins ara amb els ultres ha facilitat que els socialistes dibuixessin el cap de l’oposició com «un ogre» i que «Sánchez seguís en el seu ‘no és no’ al PP». Ara, tant Vox com el PSOE hauran de canviar d’estratègia, es vanten: «Casado ha creat la moció bumerang».\nPablo Casado PP PSOE Pedro Sánchez Santiago Abascal VOX Moció de censura


Apartments Mako Herceg Novi Montenegro - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nIgalo, Herceg Novi, Montenegro - Veure al mapa\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Apartments Mako és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Herceg Novi. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nApartments Mako també ofereix moltes instal.lacions per enriquir la seva estada a Herceg Novi. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix transport hotel/aeroport, habitació familiar.\nL'ambient de Apartments Mako es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Gaudeixi d'incomparable serveis i d'una localització de prestigi a Apartments Mako.


La Llei del Voluntariat, aprobada per unanimitat - Fundació Catalunya Voluntària\nFundació Catalunya Voluntària > Esdeveniments > La Llei del Voluntariat, aprobada per unanimitat\nPosted on 25/08/2015 Categories: Esdeveniments, Noticies i Experiències! No comments yet\nEl 23 de juliol de 2015 el Parlament de Catalunya va aprovar per unanimitat la Llei 25/2015, del voluntariat i de foment de l’associacionisme text amb 26 articles que és fruit d’un ampli acord entre les forces polítiques i el resultat de mesos de treball, debat i discussió entre els ponents del text.\nEl procés d’elaboració de la llei ha comptat amb les aportacions de les entitats de voluntariat, que han estat consultades i han realitzat compareixences davant de la comissió, fent palès les diferents concepcions del voluntariat que existeixen a Catalunya.\nEls ponents han hagut de superar la manca d’acord inicial en temes de major càrrega ideològica, com la realització de programes de voluntariat per part de l’administració pública (previst a la llei), el reconeixement de voluntariat com a mèrit per accés a l’administració pública (no inclòs a la llei). Els ponents van destacar el compromís i la capacitat d’arribar a acords i d’escoltar les diverses opinions i van reconèixer el paper de lideratge de la ponent relatora per donar llum a un text que pogués ser aprovat per tots els grups,sobre un tema que, per una altra banda, compta amb un molt ampli suport i reconeixement social.\nLa llei, publicada al DOG una setmana més tard estableix el model català de voluntariat i dona cabuda a modalitats de voluntariat que fins el moment no eren objecte de cap normativa específica, donant seguretat a les persones voluntàries, entitats i també (el que és quelcom innovador) a les persones destinatàries de les accions voluntàries. La llei crea un registre general i estableix el Consell de l’Associacionisme i el Voluntariat de Catalunya com a principal òrgan consultiu i d’assessorament en la matèria.\nPer accedir a l’articulat de la llei, podeu fer click aquí.


R5466. Gran casa a la venda amb vistes a la badia de Roses. A la zona residencial del "Puig Sec", tenim a la venda una impressionant propietat amb parcel·la de 934 m2 i piscina privada. La casa disposa en total de 4 dormitoris, 2 salons a diferents nivells, 2 cuines, 3 banys i diverses terrasses cobertes i porxos. Envoltada d'un gran jardí mediterrani, tenim una gran piscina, en la qual gaudirem de moments inoblidables. Gràcies al fet que la zona està sobre un petit turó, les vistes a la badia i el sol, van a ser els nostres companys durant les nostres estades en aquesta propietat. La casa disposa de sala de màquines, traster, garatge i zona de pàrquing per a 4 cotxes. Una impressionant propietat, que està en perfecte estat de manteniment i llista per gaudir-la.


Els alumnes de l’escola d’Encamp ja podran dinar al menjador la setmana vinent - Altaveu el diari digital d'Andorra\nEls alumnes de l’escola d’Encamp ja podran dinar al menjador la setmana vinent\nL’avenç de les obres de reforç del mur que havia quedat danyat permetrà que es torni a fer servir aquesta dependència, així com la cuina, i , per tant, els estudiants ja no hauran d’anar a menjar als hotels del poble\n17/11/2020 (19:30 CET)\nLes obres de reforç del mur de l’Escola Andorrana de Segona Ensenyança d’Encamp avancen a bon ritme i, de fet, part de les dependències que havien quedat inutilitzades pel risc que suposava el mur afectat i que cal reforçar ja es podran emprar a partir de dilluns. En concret, diverses aules, la cuina i el menjador. Per tant, els alumnes ja no hauran de desplaçar-se als dos hotels del poble, com havien fet des d’inici de curs.\nSegons s’ha informat des del Govern, els treballs segueixen el ritme previst i ja s’ha fet una de les actuacions claus: la instal·lació dels nous ancoratges a la infraestructura. Això permet que algunes zones que fins ara no s’havien pogut utilitzar es recuperin a partir de dilluns. Al llarg d’aquesta setmana es procedirà a la neteja dels espais i dilluns s’hi recol·locarà el material.\nAixò suposa una reducció dels terminis inicialment previstos. La resta de tasques a realitzar, com ara destensar els ancoratges anteriors o tornar a col·locar l’empedrat que recobria el mur entre altes, es reprendran la setmana vinent i continuaran fins al gener. Serà llavors quan es podrà recuperar l’itinerari habitual d’entrada i sortida al centre i l’ús del patí.\nLes obres tenen com a objectiu reforçar la seguretat estructural de la paret al costat de l’escola. La intervenció ha constat en la construcció- d’una nova filera d’ancoratges i bigues metàl·liques que s’adossen sobre el parament del mur. També s’ha instal·lat un sistema per drenar l’aigua que pugui acumular-se rere la paret.


Mollet serà una de les ciutats tecnològicament més avançades del món - Impulsa, la plataforma que connecta fabricants i administració local\nMollet serà una de les ciutats tecnològicament més avançades del món\nL'Ajuntament de Mollet i l'empresa Jazztel han signat un conveni per desplegar la fibra òptica a la ciutat. La signatura ha anat a càrrec de l'alcalde, Josep Monràs, i del conseller delegat de Jazztel, José Miguel Garcia. També hi ha assistit el regidor de Tecnologies de la Informació i les Comunicacions, Jordi Talarn, i el regidor coordinador de l'Àrea de Serveis Generals, Territori i Medi Ambient, Josep Garzón.\nL'empresa Jazztel ha escollit Mollet del Vallès ja que és un dels municipis de l'estat espanyol amb major concentració de llars connectades a internet (per damunt de la mitjana catalana, situada en el 80%). Gràcies a aquest conveni, la ciutat comptarà a finals d'aquest estiu amb més de 12.000 llars connectades a la fibra òptica, un sistema de transport de dades a la xarxa més ràpid, més segur i amb una major capacitat que la banda ampla.\nTal i com ha explicat el conseller delegat de Jazztel, José Miguel Garcia, "Mollet es convertirà en una de les ciutats tecnològicament més avançades del món, ja que tindrà més del 50% de penetració de la fibra òptica; de fet, intentarem que sigui superior al 75-80%". A més, el desplegament no suposarà grans obres a la via pública, ja que Jazztel treballa en acord amb Telefónica i s'aprofiten les infraestructures ja existents, cosa que permet fer avançar la fibra òptica molt ràpidament.\nLa implantació de la fibra òptica atreu activitat empresarial i inversió, sobretot en l'àmbit de les noves tecnologies. En aquest sentit, l'alcalde Josep Monràs, ha declarat que "Mollet comptarà amb un segell de qualitat a nivell mundial per atreure inversions de futur, ja que serà una de les ciutats amb millors infraestructures per desenvolupar activitats relacionades amb les noves tecnologies arreu del món".\nEl desplegament de la fibra òptica s'iniciarà, en aquesta primera fase, en la zona residencial de la ciutat. Segons Garcia, això facilitarà molt més fer-la arribar després als polígons industrials i a les empreses que encara no en disposin. A més, tal i com ha avançat l'alcalde "l'Ajuntament i Jazztel ens hem compromès a treballar perquè en una segona fase del projecte els centres educatius disposin també de la fibra òptica".\nLa tecnologia FTTH (Fiber To The Home), molt present en països tan avançats com els Estats Units o el Japó, és una infraestructura de futur que permetrà als ciutadans de Mollet accedir en les millors condicions de velocitat, qualitat i seguretat als serveis de telefonia, banda ampla i televisió, i farà possible les connexions multidipositiu dins d'una mateixa llar. A més, aquest desplegament no suposarà cap cost per a la ciutadania que, simplement, podrà decidir canviar el seu contracte amb la companyia subministradora per accedir als avantatges de la fibra òptica.


By the River Zimmer Beit Hillel Israel - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 9 allotjaments a Beit Hillel.\nKibbutz Hogosherim, Bet Hillel, Beit Hillel, Israel, 12225 - Veure al mapa\n"The apartment is comfortable and clean, exactly as at the pi..."\nApartament 2 Habitacions amb Balcó i Vista sobre el Riu (Two-Bedroom Apartment with Balcony and River View)\nDissenyat tant per oci com per negoci, By the River Zimmer està situat idealment a Bet Hillel; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nBy the River Zimmer ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, habitació familiar, instal.lacions de barbacoa, botigues a l'hotel.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, servei de despertador, balcó/terrassa, llits extrallargs (> 2 metres) a cada habitació. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen centre esportiu, sauna, piscina exterior, piscina coberta, esquí estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, By the River Zimmer no troba competidors en cap categoria.\nCal que informeu el By the River Zimmer de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.\nTots els tipus de viatgers (64) Parelles (10) Viatgers en solitari (3) Famílies amb infants petits (37) Famílies amb infants grans (12) Grups (2)\nAllotjaments a Beit Hillel


Reconeixement de la recuperació de la memòria històrica – Batalla de L'Ebre\nEts aquí: Inici / Notícies / Reconeixement de la recuperació de la memòria històrica\nAquest passat 21 de juliol, dins del marc de la celebració institucional dels 80 anys de l’inici de la Batalla de l’Ebre, L’Associació Amics i Amigues de l’Ebre, rep un reconeixement de la Generalitat de Catalunya per la seua tasca de recuperació de la memòria històrica que està duent a terme.\nL’acte es va celebrar a l’església vella de Corbera d’Ebre, un espai emblemàtic per la seva història dins de la Batalla, va ser presidit pel President de la Generalitat de Catalunya el Molt Hble. Sr. Joaquim Torra i Pla i la Consellera de Justícia la Hble. Sra. Ester Capella i Farré.\nL’acte es va combinar discursos amb música i es va lloar la lluita per la llibertat envers la dictadura de Franco i el sacrifici de la lleba del biberó alhora de participar en la tràgica batalla.\nEn l’acte també es van distingir diverses persones supervivents de la Batalla de l’Ebre, entitats i ajuntament que estan treballant sobre la recuperació de la memòria històrica.\n23/07/2018 /by demo\nTags: Batalla, Ebre, Guerra Civil, Hostòria, Memoria historica, Reconeixement\nCelebració de l'acte "Tortosa, memòria i pau"


José Raúl González | Esport Andreuenc | Page 2\nMikel Azparren: “Podríem haver marcat el 0-2 i hagués canviat la dinàmica”\nFutbolJosé Raúl González 05/02/2017\nEl Sant Andreu ha trencat la seva bona ratxa de partits a Granollers i ha caigut per 3-2. Per al tècnic Mikel Azparren, l’equip ha pagat car no haver sabut aprofitar les opcions que ha tingut per ampliar la diferència quan anava per davant en el marcador. “Podríem haver marcat el 0-2, que hagués canviat […]\tLlegir més...\nFutbolJosé Raúl González 13/11/2016\nDesplaçament a Cerdanyola i derbi amb la Muntanyesa per començar la lliga\nFutbolJosé Raúl González 20/07/2016\nEl Sant Andreu ha conegut aquest dimecres quina serà el seu full de ruta durant la temporada 2016-17. L’equipo de Mikel Azparren començarà la lliga amb una visita al camp del Cerdanyola i la finalitzarà, també a domicili, al Municipal de la Pobla de Mafumet. El 21 d’agost s’enceta la lliga amb el primer desplaçament […]\tLlegir més...\nFutbolJosé Raúl González 13/03/2016\nMatias Borsot: “Eren cinc minuts però hem intentat anar a pels tres punts”\nFutbolJosé Raúl González 24/02/2016\nDesprés dels cinc minuts pendents davant el Palamós, Matías Borsot ha sortit a roda de premsa i ha deixat clar que en cap moment, malgrat el poc temps, s’han volgut conformar amb l’empat que hi havia al marcador. “Hem intentat anar a pels tres punts”, ha afirmat amb contundència. La primera pregunta era quasi obligada, […]\tLlegir més...\nA porta tanca i sense sorpreses. El Sant Andreu-Palamós ha viscut aquest dimecres els seus darrers cinc minuts –vuit amb els tres de descompte- sense que hagi variat el resultat que manava al marcador el passat 17 de gener quan l’àrbitre va suspendre el partit. Joan Esteva ha donat entrada a alguns jugadors amb menys […]\tLlegir més...


Beijing Zheng Sister Inn Pequín Xina - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nSimatai minsu village, Districte de Miyun, Pequín, Xina, 101500 - Veure al mapa\nDistància des de l'aeroport 84,0 km\nMés informació sobre Beijing Zheng Sister Inn\nIdeal tant per a la diversió com per al relax, Beijing Zheng Sister Inn es troba a la zona de Districte de Miyun de la ciutat de Pequín. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Beijing Zheng Sister Inn, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Els clients de l'hotel poden gaudir de Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, servei de despertador, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable, articles de tocador per satisfer els clients més exigents. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Beijing Zheng Sister Inn és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Pequín.


Ordre del dia del Ple municipal telemàtic de desmbre de 2020 | La Garriga Digital\nOrdre del dia del Ple municipal telemàtic de desmbre de 2020\nEl proper dilluns dia 30 de desembre de 2020, a les 19 h, tindrà lloc un nou Ple municipal a la Garriga, de forma telemàtica, degut a les mesures de seguretat adoptades per l’estat d’alarma sanitària per la COVID-19. Els representants dels grups polítics del poble, doncs, es comunicaran per videoconferència, i qui ho desitgi ho podrà seguir en directe a través de l’emissora local, Ràdio Silenci (107.4 de la FM). Aquest n’és l’ordre del dia:\n1. Aprovació acta de la sessió anterior corresponent al Ple ordinari de data 30 de novembre de 2020.\n3. Aprovació del calendari sessions plenàries per l’any 2021.\n4. Aprovació de la rectificació anual de l’inventari municipal a 31 de desembre de 2019.\n5. Aprovació inicial de la modificació dels estatus de l’Organisme Autònom de Mitjans de Comunicació.\n6. Ratificació de l’acord del Consell d’administració de l’OAMC d’aprovació de la rectificació anual de l’inventari de béns, drets i obligacions corresponents a l’exercici 2019.\n7. Autorització de compatibilitat de personal municipal.\n8. Aprovació de la modificació de la Relació de Llocs de Treball de l’OAMC per modificar l’horari en la fitxa del lloc de treball de tècnic/a de mitjans de Comunicació.\n9. Aprovació de l’inici de l’expedient de licitació, l’autorització de la despesa, el plec de clàusules administratives particulars i de prescripcions tècniques per la contractació del servei de neteja de les dependències municipals.\n10. Aprovació del Conveni de Col·laboració entre els ajuntaments d’Aiguafreda, l’Ametlla del Vallès, Canovelles, les Franqueses del Vallès, Figaró-Montmany, la Garriga i Tagamanent per a la promoció i desenvolupament econòmic.\n11. Aprovació del Compte General corresponent a l’exercici econòmic del 2019.\n12. Desestimació al·legacions i aprovació definitiva de l’ordenança fiscal núm. I01, reguladora de l’impost sobre béns immobles.\n13. Desestimació al·legacions i aprovació definitiva de l’ordenança fiscal núm. I04, reguladora de l’Impost sobre construccions, instal·lacions i obres.\n14. Desestimació al·legacions i aprovació definitiva de l’ordenança fiscal núm. I05, reguladora de l’impost sobre l’increment del valor dels terrenys de naturalesa urbana.\n15. Desestimació al·legacions i aprovació definitiva de la modificació de l’ordenança fiscal I06, reguladora del recàrrec d’IBI dels immobles d’ús residència desocupats amb caràcter permanent.\n16. Moció conjunta dels grups municipals d’ERC-Acord-AM, JUNTS per la Garriga, CUP-AMUNT, PSC-CP, Ciutadans, i els regidors no adscrits, de suport a la inscripció de les catifes del Corpus en la llista representativa del patrimoni immaterial de la UNESCO.\n17. Precs i preguntes dels grups municipals.\nERC amb Acrod\nArticle anteriorDes de Junts, us desitgem un Bon Nadal i Bon 2021, la Garriga!\nArticle següentUn llibre recorda el foc i la rierada de 1994 a Figaró


Torra: “Exigim l’amnistia per a totes les persones represaliades” - À Punt\nTorra: “Exigim l’amnistia per a totes les persones represaliades”\nEl president català ha respost així a la sentència del Suprem que condemna entre 9 i 13 anys de presó als líders independentistes.\nEl president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, durant la compareixença / À Punt NTC\n14 d'octubre 2019 - 14:57\nEl president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, ha contestat a la sentència del Tribunal Suprem que condemna entre 9 i 13 anys de presó als líders del ‘procés’ independentista. “Exigim la fi de la repressió i la llibertat dels presos i preses polítiques, exiliats i exiliades, i l’amnistia com a punt final per a totes les persones represaliades”, ha expressat aquest migdia durant una roda de premsa al Palau de la Generalitat de Catalunya, a més de valorar que l’ús del codi penal “contra la voluntat popular és una herència de la dictadura, no un tret propi de la democràcia”.\nTorra ha denunciat que l’amenaça, la presó i el càstig “no són la solució de res”. “El dret d’autodeterminació no és cap delicte, és un dret de les nacions reconegut en tractats internacionals subscrits pel regne d’Espanya”, ha manifestat, a més d’afegir que el juí del procés ha construït “un relat fals per a cometre un acte de venjança i no de justícia”. El president català ha emfatitzat que les dotze persones condemnades són “demòcrates i pacífiques”, totes elles líders socials o persones que han actuat “avalades pel programa electoral amb què es van presentar a les eleccions”.\nSegons Torra, el govern català ha treballat “fins al darrer minut” per a realitzar el referèndum de 2017 de manera acordada amb l’executiu espanyol, però que aquest ha reaccionat “amb un procés de recentralització i una progressiva dilució de les autonomies”. “La negativa de l’Estat a iniciar un diàleg per a una solució del conflicte polític, no ens detindrà en la determinació de construir un estat independent. Avancem cap al camí de la república catalana sense excuses”, ha afegit.\nDurant la compareixença –que ha fet en català, castellà i anglés–, Torra ha avançat que aquesta vesprada enviarà cartes al rei Felip VI i el president en funcions, Pedro Sánchez, per a demanar una reunió urgent que tracte “la crisi que s’obri amb la sentència”.


Sortida per Arenys de Mar\nDago el Dc 24 Nov 2010, 21:25\nBe.. doncs aquest sera el meu primer relat sobre una sortida, li vaig otorga l'honor a l'amic aberdalet pero suposu que per temes X no ha pogut ejeje.\nUeno.. al que anaven, un servidor i aberdalet van decidir fer una petita sortida per el Maresme despres de "discutir" el lloc (Masnou, Mataro, Arenys de Mar...) ens van decantar per Arenys. Jo amb el meu car i ell amb tren van quedar a l'estacio, recollida, salutacions, presentacio... i cap l'espigo del port.\nUna vegada alla, primer decidi on posar-se (l'espigo te migues perque mira que has de caminar i perillos es bastant aixo de fer salt de roques...)\nFinalment ens vam aposentar en un lloc. El mar es veia be, tranquilet, molta gavina surfejant i esperant els vaixells que tornaven per posar-se les botes o el peix gran.\nEl company es va decantar per l'spinning, jo fondeig i de tant en tant spinning tambe, en aquest primer lloc res de res, si ueno.. la perdua d'un artificial per les roques i una aranya que torna al aigua.\nCambien de lloc ens posem mes a la punta junt el farolet on hi havia algun altre pescador. Ahi mes de lo mateix res de res, arberdalet fins i tot va probar algun "jibionero" per probar el calamar pero res tampoc. Jo mentre deixava la meva canya a fondeig i anava d'un lloc a altre probant l'spinning pero res, vaig veure aprop de les roques una banda de peixos que es veien grandots (crec que eran oblades o sards o jo que se... llisses no perque tenien mes be forma arrodonida) be doncs llenço i llenço l'artificial i res no s'engantxa res (mentres les canyes de fondeig alla soletes) Res torno al lloc, agafu la de fondeig i un altre aranya... grgrgrgrrrrrr esque no hi ha altres peixos que s'ha de enganyar una merda d'aquestes uf!! vinga cap al aigua un altre cop. Pasa el temps i ja es fa fosc potser ara si, es la hora bona... doncs mes del mateix, tots els pescadors s'en van i nomes quedem nosaltres dos, vinga va que tindrem sort.\nFinalment jo en quedo a fondeig, pasa el temps hi recullu, ostres ja enrocat, doncs no, trec un peixet, corrent cap arberdalet per ensenyar-li habera si sap que era agafu una roca mullada i pata pam al terra ajaja el peixet volant amb l'ham i casi s'estampa contra l'arberdalet ajajaja (el vam fotografia, suposu que ja posara la fotu l'arberdalet, jo en decanto per un petit pagre o pagell per el rosat de la cua) res masa petit a l'aigua.\nTornem-hi, posem els cucs i llencem a vera que succeeix... arberdalet desapareix de la meva vista i quan el torn-ho a veure uf! casi en matu jo tambe ara, i a mes a mes he perdut altre artificial... vingaaaaaaa a sobre ens sortira car el dia ejeje.\nDoncs res decidim desistir per l'hora, el fred que començava a calar i per el exit. Recullu i un altre peixet com el de abans mencionat, masa petit cap al aiguaaaaaaaa.\nRecollim tot, cap el cotxe el deixo a la estacio de Mataro i cap a casa.\nConclusio, mal dia de pesca, bon dia per coneixer un company del foro, intercambia experiencies i amb ganes de tornar a tenir una sortida (si potser mes amunt) pero aquesta vegada amb mes exit no?, alguna cerveseta ejejeje i els companys que es vulguin apuntar.\nRe: Sortida per Arenys de Mar\nDani el Dc 24 Nov 2010, 21:32\nUs vau conèixer, ja es molt jajajaja\nJo encara no conec a cap forero personalment, almenys que sapiga !!\nSi les birres i la conversa compenses els 2 artificials perduts, doncs ja està, i sobre el lloc.... mai he pescat al maresme, però jo com la costa brava, res de res ;-) (sense menospreciar el delta, que no el conec però en parlen be)\nkruskis el Dj 25 Nov 2010, 02:26\nJo l'últim cop que vaig anar a les roques a fer spinning, bé... a intentar fer-ne... doncs mira que sóc negat... també em vaig fotre un llescot. Flasss! La bamba dintre l'aigua, el turmell regirat i un fart de riure!\naberdalet el Dj 25 Nov 2010, 10:47\nEi, si ja se que vaig dir que escriuria jo, pero ahir vaig anar de volit, entre els clients i que estic canviant de hosting pels meus clients va ser un dia complicat.\nGracies per explicarho , pero no has explicat com vaig perdre el primer artificial, arribem monto la meva nova canya, vaig a posar el meu artificial i zass, em rellisca, rebota en una pedra i cap a dins dels forats de l'espigo, el pobre ni es va mullar. La proxima vegada portare el cordil amb iman que te el meu pare per jugar a petanca i aixi el podre recuperar.\nI com ha dit el Dago vem continuar i jo sense cap picada, moltes gavines, potser li faltava una mica de mar, pero be, l'important es que vem sortir, ens vem coneixer i va estar be.\nLa proxima vegada a veure si podem ana per la costa brava, que com s'ha dit fe no fer hi ha res igual, tinc pendent anar algun dia a Palamos, ja que sempre estic per aiguablava, pero com que no em conec la zona de palamos em fa mandra (sempre he anat a menjar, passejar,etc pero a pescar mai).\nDespres posare la foto del superpeix del dago, ara escric desde la blackberry.\nResumin una jornada interesant, a nivell de pesca millor no dir res, a nivell personal molt be.\nllampugaire el Dj 25 Nov 2010, 14:13\naberdalet escrigué: tinc pendent anar algun dia a Palamos, ja que sempre estic per aiguablava, pero com que no em conec la zona de palamos em fa mandra\ndoncs mira que és fàcil, eh: l'espigó (banda blocs i extrem de ponent), el moll comercial i la platja són còmodes i ràpids de trobar. Hi ha més zones, però aquestes tres estan bé per a començar i hi he vist treure peixarros ben grossos: orades de 4kg, roms de 5kg, congres, sards, llobarros de 4kg, calamar i sípia... No és el meu cas, que només n'he tret castanyoles, salpes i boguetes\nDago el Dj 25 Nov 2010, 14:31\nAjajaja si hi ha detalls que no els record-ho vem be aberdalet, pero si tot va anar com has dit respecte l'artificial i que potser li faltava mes canya al mar\nLo de sortir per Palamos (gracies per la info llampugaire) o qualsevol lloc de la Costa Brava em sembla de perlas, alla hi ha mes cales, penyasegats, etc. per tant mes roca, mes vegetacio, mes peixet, etc. per tant mes posibilitats de peix gran i exit ejeje (tot i que despres potser tant dona, cero patatero igual ejejeje)\nEn Dani i jo estem mirant la posibilitat d'anar a Blanes la proxima semana, estem estudiant una Cala que sembla interesant per alla Ell estara unes horetes per tema laboral, jo potser en quedare per aprofitar el dia En parlem cracks. Salutacions!\naberdalet el Dv 26 Nov 2010, 02:02\nJa explicaras que tal per Blanes, jo el cap de setmana del pont potser haig de pujar per feina a Begur i podria escaparme a Palamós.


Una parella d’informadors apropa els venedors ambulants irregulars a l’Ajuntament — Drets Socials, Ciutadania i Igualtat\nUna parella d’informadors apropa els venedors ambulants irregulars a l’Ajuntament L’objectiu és donar a conèixer els serveis municipals i oferir un servei d’atenció directe al col·lectiu en la cerca d’alternatives sociolaborals. El servei funcionarà tres dies a la setmana fins a mitjans d’octubre. https://www.sitges.cat/serveis/drets-socials-ciutadania-igualtat/actualitat/noticies/una-parella-d2019informadors-apropa-els-venedors-ambulants-irregulars-a-l2019ajuntament https://www.sitges.cat/serveis/drets-socials-ciutadania-igualtat/actualitat/noticies/una-parella-d2019informadors-apropa-els-venedors-ambulants-irregulars-a-l2019ajuntament/@@download/image/Informadors Top Manta.jpeg\nDues persones, com a interlocutors municipals, han iniciat la tasca informativa que ha de servir per donar a conèixer els serveis municipals a les persones que es dediquen a la venda ambulant irregular. Tres dies a la setmana, i fins a meitats del mes d’octubre, coincidint amb el final del Sitges – Festival Internacional de Cinema Fantàstic de Catalunya, la parella es convertirà en un contacte directe entre les persones ateses i el Servei d’Atenció a Persones Nouvingudes de la regidoria de Drets Socials. La seva responsable, Júlia Vigo, ha destacat “la necessitat d’oferir un servei adaptat a les persones que troben al carrer el seu àmbit, de la mateixa forma que es fa amb altres col·lectius amb necessitats específiques com les persones sense llar”.\nEls informadors es convertiran en el pont que els connectarà amb l’administració pública. Entre les funcions de la parella, donar a conèixer els diferents serveis municipals, difondre la importància de disposar d’una situació administrativa regular, i dirigir els beneficiaris a Serveis Socials o a l’Oficina d’Atenció Ciutadana (OAC), segons la seva situació i necessitats. L’objectiu és vehicular un circuit que els permeti iniciar els tràmits per a la seva regularització, al mateix temps que es coneix en profunditat la situació del col·lectiu per establir vies d’inclusió sociolaboral amb programes d’ocupació per a col·lectius vulnerables.\nJúlia Vigó ha incidit en què es tracta “d’un àmbit d’intervenció, no únic ni excloent, que ens permet treballar aquesta realitat des de la vessant social”. L’Ajuntament treballa el fenomen del Top Manta en una doble direcció. A banda de les iniciatives socials, continua l’actuació policial per evitar la sobreocupació de l’espai públic, evitar les aglomeracions, minimitzar la presència de venedors ambulants irregulars i per garantir el compliment de les mesures sanitàries requerides en l’actual situació de pandèmia.


Santa Eulària i Sporting es juguen el tercer lloc\nCollera i Campos disputen un duel transcendental\nP.V. | 23 abril 2005\nLa 33a jornada de Tercera Divisió presenta partits transcendentals, tant per definir els equips que disputaran els play off d'ascens com per saber definitivament els conjunts que jugaran la temporada pròxima a Regional Preferent. A la zona alta de la classificació, la Penya Esportiva Santa Eulària rep la visita de l'Sporting Maonès a dos punts dels menorquins a la classificació. L'equip que guanyi haurà fet una important passa endavant. El Vilafranca serà, en tot cas, el gran beneficiat del duel entre Santa Eulària i Sporting, sempre que guanyi al Portmany en el seu partit.\nA la zona baixa, Collera i Campos, empatats ara a 26 punts, disputen un atractiu duel. A la conclusió del partit, els dos equips continuaran en zona de descens, malgrat que el derrotat tindrà ja peu i mig a Regional Preferent i el guanyador continuarà amb opcions de permanència. S'ha de pensar en un triomf del Collera, en millor forma que el Campos.


El pas de Filomena deixa una catàstrofe important – Badalonès Report\nLa nevada “Filomena” a Madrid ha generat una situació de malestar. Estan havent-hi molts problemes amb les seves conseqüències i els residents estan passant un dolent i arriscat moment. Les conseqüències d’última hora han sigut les següents:\nEn la primera quinzena de gener, marcada pel temporal de fred i neu, l’import ha augmentat un 5%. En concret, la factura mitjana per a un consumidor domèstic ha ascendit a 63 euros al gener, davant dels 59,86 euros de l’últim mes de l’any 2019.\nCentenars de carreteres tallades\nLa borrasca Filomena manté a tota Espanya, excepte Melilla, en alerta per fred intens, vent, pluja i neu, cosa que està afectant a 406 carreteres a tot el país, 42 d’elles de la xarxa principal. A més, a la xarxa de carreteres secundàries 41 es troba en nivell negre, és a dir, intransitables i més de 200 en nivell vermell, amb el trànsit de vehicles pesants interromput i l’obligació de portar cadenes.\nmés de 8.000 operaris s’afanyen a retirar la neu\nEls 8.000 operaris s’afanyen a retirar la neu i el gel acumulats en cobertes, teulades i voladissos, arbres caiguts i altres objectes arrossegats pel temporal, així com en analitzar l’estat de l’arbrat per evitar riscos.\nRetornar la recollida de brossa\nMadrid espera recuperar la normalitat en la recollida de brossa, servei que es va suspendre temporalment per culpa del temporal. Es van arribar a acumular 9.000 tones de residus.\nHumitat per capil·laritat i filtracions\nel desglaç i la quantitat d’aigua generada, fa que apareguin les temudes humitats per capil·laritat en plantes baixes i filtracions laterals en soterranis, garatges, o pàrquings.\nNo poder sortir de casa durant els dies del temporal\nEls 60cm de neu acumulats al carrer han causat que moltes persones no puguin sortir de casa a causa de l’encallament de les portes d’alguns habitatges.\nEs reparteixen 7.000 pales als veïns\nTorrejón d’Ardoz reparteix 7.000 pales als veïns per netejar els carrers després del temporal. L’ajuntament ha demanat la col·laboració ciutadana per restablir la normalitat com més aviat possible repartint 2.500 pales diàries.\nNora González i Mónica Hidalgo


Capítol 1: Vestit groc llimona\nEl record d’una nena de tan sols sis mesos plorant en un bressol i tapada amb uns llençols teixits per l’amor més tendre d’una mare va inundar tota aquella part de no se sap on en la qual s’acumulen totes les memòries d’una persona. El plor que acabava d’escoltar en el parc Steglitz devia pertànyer a alguna nena d’uns ja tres anys d’edat, tot i això el sentiment de nostàlgia es va apoderar per complet del seu ésser, com si una espassa de doble fil travessés el seu pit es va sumir altra vegada en el dolor més gran de tots: va sentir que deixava de bufar el càlid vent de l’estiu, cap brisa li acariciava ja les galtes, com si de sobte totes les onades d’un mar decidissin parar de topar contra cap roca i aquestes haguessin d’aprendre a viure sense elles, també van deixar de ballar les fulles dels arbres i els núvols fan una pausa del seu viatge cap al món dels somnis. Llavors sols eren el plor d’una nena i en Franz Kafka els qui hi havia allà. La remembrança del que ja sols semblava ser una reminiscència el va fer posar un punt de llibre a l’obra de la seva vida per deixar d'escriure durant uns instants i dedicar-se a fullejar els capítols anteriors que llavors només semblaven ser cosa del passat.\nLa seva dona, la seva filla i ell vivien en un petit pis en un dels barris més humils d’aquella ciutat. Aquest estava format per una senzilla cuina on també hi havia la menuda taula on realitzaven els àpats, un minúscul lavabo i una habitació la qual emplenaven un llit de matrimoni cobert per un nòrdic en forma de “patchwork”, un escriptori, un bressol, el cavallet de fusta on ell treballava i el balancí on ho feia ella. El que ell i la seva parella guanyaven no donava per molt més que aquelles quatre parets: una petita xemeneia que hi havia també a l’habitació cremant fusta i l’amor incondicional de dos pares que estimaven la seva filla com el més gran de tots els tresors era el que els omplia d’escalfor durant els freds i llargs hiverns que tenien lloc allà. Ella es dedicava a teixir peces de roba les quals després intentava vendre. La càlida llum que desprenia la llar de foc construïa un vals d’ombres entre una dona que filava asseguda en un balancí i un bressol on descansava un nadó abraçat a una nina de porcellana inspirava en Kafka a retratar aquella escena en un quadern amb un carbonet, després també ho venia i amb això intentaven tirar endavant. Si en aquell moment l’haguessin fet parlar dels seus objectes més apreciats únicament caldria anomenar uns carbonets i el quadern de dibuix en el qual quedava palpada tota l’estima cap a la seva dona i la seva filla en forma de retrats.\nQuantes havien estat les hores on, mentre la fusta de la llar de foc s’anava consumint i les vistes de la finestra s’anaven fent cada vegada més confoses degut a les volves de neu que uns grans núvols deixaven caure assenyalant qui governava durant els hiverns, ell es dedicava a observar per, després, delicadament, dibuixar cada mil·límetre dels detalls que construïen els cossos tapats per mantes d’una nena descansant en un bressol amb aquella nina i una mare teixint blanca llana mentre es gronxa lleument en un balancí de fusta buscant l’escalfor d’un foc que els transforma els colors en quelcom que sembla una gamma ataronjada. Ja no era sols el materialisme qui quedava palpat en el quadern de dibuix, estudiant belles arts a la universitat el van ensenyar a això, però els anys de pràctica havien estat els qui l’havien mostrat com aconseguir que, el que comença essent un esbós, acabi transmetent-te el més esplèndid o el més atroç que s’amaga dins d’algú que coneix el vals dels pinzells. Moltes havien estat les nits descobrint la felicitat en allò més humil.\nPodien anar fent, de fet estaven absolutament satisfets amb allò que tenien. Però de sobte la seva existència va decidir donar un gir de 180 graus per passar a convertir-se en la més amarga de totes, com uns núvols que comencen a apoderar-se del cel per avisar a unes dones, mentre estenen la roba, esperant com cada dia els seus esposos, que s’acaben d’encendre els canons del bàndol contrari i el nom de viudes els quedarà ja per sempre gravat a la pell. La seva sogra va emmalaltir i la seva dona, acompanyada també de la seva filla, es va veure obligada a creuar les ferocitats que amaga l’Atlàntic per anar a cuidar la seva mare. Amb aquestes que l’oceà va decidir quedar-se les seves dona i filla per no tornar-les mai més. El vaixell va naufragar, havien agafat classe baixa i les seves habitacions van ser de les primeres en quedar inundades d’aigua. La noticia va arribar com el més gran de tots els dolors.\nI el plor de la nena continuava sonant, i llavors el record sols era el d’uns llençols de color rosa pal que abrigaven un nadó abraçat a una nina de porcellana. La seva dona adorava aquelles nines, quan sortien a passejar per carrers paraven a cada aparador de totes les botigues de joguines perquè ella pogués admirar la delicadesa amb la qual estaven fetes aquestes. Quan van saber que estava embarassada van decidir estalviar per a poder comprar-ne una per a la que seria la seva filla, van triar la que els semblava més bonica de totes. La nina era de porcellana, estava feta pensada al mil·límetre i dedicant-hi tot l’amor del món: la seva pell blanquíssima contrastava amb unes galtes rosades, unes cascades pèl-roges plenes dels rínxols més fins del món feien de cabell, els llavis gruixuts, els ulls estaven clucs i tenien unes pestanyes ben llargues perquè, quan en caigués una i demanessis un desig, aquest arribés a la lluna per a poder pregar-li a cau d’orella que es complís i el vestit que portava era d’una sedosa tela verda. Van decidir al moment que aquella era la que regalarien al nadó. Amb l’amor més gran del món aquest va acceptar la nina entre els seus braços, i des d’aquell moment fins al dia de la seva mort li va fer companyia en el bressol que el seu pare havia construït i pintat omplint-de les més dolces floretes amb un pinzell. Era l’honor més gran del món per als dos pares veure com la seva filla descansava abraçada a aquella nina de porcellana.\nD’aquí que, després de la tragèdia, ell decidís vendre el pis on vivien per, amb el que aconseguís, comprar un petit taller amb un minúscul apartament a dalt. Estudiant belles arts havia tocat algun tema relacionat amb les manualitats i el treball de materials per a construir objectes, fins llavors mai s’hi havia dedicat, però, a partir d’aquell moment, descobriria com es feien les nines de porcellana i, en el seu taller, construiria les més maques mai vistes i després les vendria. Va dedicar tot l’esforç del món en aprendre a modular la porcellana per donar-li forma de nina, llavors les pintava amb pintures acríliques i tints per porcellana vigilant tots i cadascun dels detalls que necessitaven aquestes, finalment les acabava de completar amb el cabell i vestits de seda. Podien passar dies i dies fins que no n’acabava una. Nens i nenes petits entraven al taller per admirar aquelles obres d’art que prenien forma de joguines i després suplicaven als seus pares que els en compressin una. Sovint sortien de la botiga amb una nina a coll. Ell imaginava la seva filla entrant-hi agafada de la mà de la seva dona, la porta feia moure una campaneta que hi ha penjada del sostre i sonava un “clinc”, aleshores ell els ensenyava totes i cadascuna de les nines que hi havia a la botiga, fins que la nena s’aturava i fixava la mirada en una decidint que era aquella la que volia, ell la baixava de l’estanteria i l’hi acostava, era igual que la que li havia fet companyia en el bressol, la nena l’adoptava entre els seus braços i marxava de la botiga amb un somriure de galta a galta de la cara. Però sols era un somni.\nEl negoci funcionava força bé: les nines es venien i amb elles anava tirant endavant, tot i això una tristesa molt gran continuava present en els ulls d’aquell home, abandonant els dies de felicitat, com un llop solitari que s’ha quedat sense manada i ara es dedica a córrer pel bosc buscant alguna presa per sobreviure. A l’apartament de dalt també hi estava bé, s’havia acostumat a viure sol i a únicament escoltar el soroll d’alguns coberts dignant o el córrer de l’aigua d’una aixeta obrint-se de tant en tant. Tot i això havia conegut a una dona: un dia havia entrat a la botiga amb un nen petit, estava cansada de portar aguantant durant anys una vida de pesat matrimoni, d’alguna manera devien congeniar, no tenien massa coses en comú, per això el parell de vegades que havien quedat per anar a fer un cafè els havia costat trobar temes de conversa, però això no importava gaire, d’alguna manera més física s’atreien l’un a l’altre, així doncs un parell de vegades a la setmana ella venia al seu apartament i passaven la tarda resseguint a petons el cos de l’altre, es podia resumir en una relació de desig sexual que ambdós necessitaven, no hi havia res sentimental pel mig i semblava que els dos se sentien a gust amb això. Ella recuperava la joventut perduda en aquell matrimoni i ell tenia algú amb qui compartir part de la seva intimitat de tant en tant.\nEl que tenia llavors no l’havia tret ni molt menys del mal que havia suposat la pèrdua de les qui eren la seva única família, però si més no havia après a viure-hi, o en certa manera a controlar-ho. Tenia una vida diferent a la de fins aleshores, intentava que tot quedés en el record, el seu dia a dia d’alguna manera girava entorn al que havia passat, però era inevitable deixar un llaç lligat a allò que t’ha marcat, i el taller de nines de porcellana era aquell llaç que el lligava al record d’una dona i una filla difuntes. Tenia una rutina força marcada, era un home que vivia sol aferrat a algun record del passat que tirava endavant com podia. A més del taller –tot i ser on més hores del dia dedicava- tenia l’apartament amb olor a infusions i tabac, la seva amant, el bar de davant de casa on anava a fer un cafè i llegir el diari mentre el cambrer li explicava la seva vida des de la barra cada dematí abans de posar-se a treballar, i el tranquil parc Steglitz, on passejava les tardes de bon temps observant detalladament les històries de les persones que donaven vida a aquell racó verd perdut per la ciutat.\nDevien haver passat uns trenta segons des de que la nena havia començat a plorar, sobtadament va deixar de banda els seus pensaments i va retornar al lloc on estava: una tarda d’estiu, al parc Steglitz, ple de gent passejant. I la nena que plorava. La nena que va aconseguir fer-lo tornar al passat com algú que obre aquella caixa plena de cartes d’anys enrere.\nNo sap ben bé què va ser, però alguna cosa dins seu li deia que s’acostés a ella. Com bé abans havia suposat pel soroll del plor, aquella nena devia tenir uns tres o quatre anys d’edat. Anava vestida amb un vestit groc llimona que li arribava fins als genolls i estava adornat amb un llaç al darrera, també portava uns mitjons blancs fins a mitja cama i unes sabatetes negres de xarol, algú havia decidit recollir-li els cabells amb dues trenes rosses, la pell era ben blanca, però el plor desconsolat li havia fet envermellir la cara en aquell moment plena de llàgrimes. Tenia els punys tancats i mirava no se sap ben bé a on. Una lamentació carregada també d’alguna mena d’ira devia ser el que la sumia en el plor desconsolat. Va decidir fer cas a aquella cosa d’algun lloc de dintre seu i se li va acostar. De cop i volta la nena va deixar de plorar, va alçar la vista per mirar-lo i es va dedicar a observar-lo atentament amb un posat curiós, el lament i la ira continuaven presents en ella, però una estranya sensació d’interès pel Franz Kafka la va fer desconnectar uns segons. Mirava aquell home com si fos la primera persona que hagués vist en molt de temps. De sobte va deixar anar:\n-He... He perdut la meva nina.\nEn Franz va quedar força sorprès. Va ajupir-se una mica per quedar a l’altura de la nena i poder parlar amb ella.\n-Has perdut la teva nina?\n-Sí, he perdut la meva nina. Era la meva preferida i no sé on està.\n-I tens mínima idea d’on la pots haver deixat?\n-Crec... Crec que se l’ha endut ell- i va assenyalar un gos que corria per allà.\n-Creus que aquell gos t’ha tret la teva nina?\n-Sí. No... No n’estic segura, però és possible...\n-Saps que jo tinc un taller de nines?\nUna dona de mitjana edat es va acostar corrent a la nena per preguntar-li on s’havia posat. Va demanar disculpes a Franz Kafka per qualsevulla molèstia que hagués pogut causar i va amonestar la nena per haver-se separat del grup de nens. Amb això va descobrir que la nena de vestit groc llimona i galtes plenes de llàgrimes desgraciadament residia en un orfenat, havia vist aquell grup de nens alguna altra vegada també pel parc, l’edifici on vivien no estava massa lluny del seu taller. Va pensar mil maneres de com hi podia haver arribat, allà, aquella nena. Era realment trist veure-la així.Va entendre que el seu plor venia d’alguna cosa molt més profunda que el fet de perdre una nina. Havia vist un dolor que naixia molt al fons, segurament en les seves entranyes. Potser els seus pares l’havien abandonada just néixer, per suposat va ser quan era molt més petita i en aquell moment no recordava res d’ells; s’havia criat a l’orfenat, tot i això un sentiment d’una gran soledat l’acompanyava incansablement des de que tenia consciència; com que era petita no tenia mínim coneixement sobre el que hi havia guardat molt endins seu i el fet de perdre una nina que havia estat la seva única companyia durant els seus aproximadament tres anys de vida era el que li feia treure en forma del més profund dels plors aquell turment que portava dins. També podia ser que aquella nena hagués viscut els seus dos primers anys o dos anys i mig de vida amb els seus pares, un nadal li havien regalat una nina de drap, poc després d’això van morir en un accident en una fàbrica tèxtil que es va incendiar i en la qual hi treballaven els dos, no tenia més família, així que la van internar a l’orfenat. Quan se sentia sola i necessitava sentir l’escalfor dels pares que ja no hi eren abraçava molt fort la nina imaginant-se a ella arraulida entre ells dos. Ara havia perdut l’únic que li quedava que la fes recordar-los, era com sentir de nou el dolor de perdre els dos pares, això la tornava a fer-se sentir tot el petita i indefensa que amb la nina aconseguia no sentir-se. Podien ser mil les històries que intentessin explicar el plor d’aquella nena de vestit groc llimona, potser fins i tot se n’hagués pogut escriure una a cada estrella. I aquell plor. Aquell plor havia remogut alguna cosa molt endins a en Kafka. I d’alguna manera, no se sap com, quelcom el va cridar a aturar la nena abans que aquella dona se l’emportés amb la resta de nens del grup. Es va ajupir altre cop i amb un xiuxiueig que tant sols poguessin escoltar ella i el vent va dir:\n-Prometo que dedicaré tot el temps i l’amor del món a fer la nina de porcellana més bonica que mai s’hagi pogut veure; necessitaré temps però la faré i quan estigui acabada serà teva. Tindràs la nina de porcellana més bonica del món. Ho prometo.\nUn tímid somriure va néixer entre la cara encara plena de llàgrimes de la nena. Com una escletxa de llum que, modesta, es deixa veure entre els negres núvols d’un dia carregat de tempesta. Va ser llavors quan Kafka va veure que ho havia fet bé. La dona es va tornar a disculpar a la vegada que s’acomiadava i aquest cop va agafar la nena en braços; mentre s’allunyava pel camí cap a la resta de nens els ulls de la nena agafada en braços van quedar clavats als d’en Kafka, mostrant en ells la més gran de les simpaties i agraint de tot cor el gest que aquell home havia tingut amb ella. Kafka es va aixecar lleument el barret en senyal de comiat i va fer mitja volta per continuar amb el seu passeig.\nGent tant diferent entre ella continuava passejant pel parc, aquest continuava igual a feia deu minuts enrere, però en Kafka notava que alguna cosa havia canviat en algun lloc del seu ésser. El passeig havia començat de la forma més tranquil·la possible, un dia normal passejant pel parc com sempre que feia bon temps, després la remor del plor d’una nena l’havia fet remoure aquells records que semblaven ja cosa del passat, portant-lo, després d’un moment de reflexió i de manera totalment imprevista, a tenir de nou un motiu de felicitat. I és que és cert que s’havia acostumat a viure amb el que la rutina del taller li oferia, però sentia que alguna cosa faltava, i aquesta cosa era un motiu de viure, el motiu que et fa aixecar cada dia, mirar per la finestra i decidir quina roba et poses depenent del fred que fa. Fa uns anys el seu motiu havien estat una dona i una filla a qui havia estimat com a mai ningú estimarà. Després d’haver perdut això no quedava cap motiu, però ara semblava que en tornava a haver-hi un: i aquest tenia forma de nina de porcellana. Una nina de porcellana que d’aquí poc seria la qui tornaria a acompanyar tot el dia a aquella nena de pell clara i vestit groc llimona.\nI és aquí on comença la història de com Kafka va decidir posar-se a fer la nina de porcellana més bonica del món.\nCapítol 2: La nina\nFranz Kafka banyava la punta del pinzell en un petit pot farcit de groga pintura. La llum emergent d’una lampareta col·locada sobre la taula del menjador en la qual treballava li il·luminava la meitat del rostre, deixant així l’altra meitat summida en una fosca ombra. Va acostar l’aparell de dibuixar a la tela marcant-la amb un fi traç que anava més enllà d’unes ratlles amb colors, doncs aquestes estaven farcides de sentiments clarament visibles a l’observar l’obra en procés.\nI continuava sonant la tornada d’un disc bastant antic en un tocadiscs que reposava sobre l’estanteria de la cuina. Mentre ell, sol, assegut en una cadira de fusta, pintava i anava desviant la mirada per observar com bullia una tetera. La copa de vi que havia pensat beure’s abans de decidir millor optar pel te que llavors s’estava fent, seguia feta mil bocins sobre les rajoles del terra i una gran taca vermella encara reposava en un llibre de poesia.\nEls trens havien deixat de funcionar; s’havien encès els llums de les faroles que intentaven imitar unes estrelles, algunes passaven l’estona fent pampallugues; en un parc on durant el dia hi jugaven nens llavors sols hi havia uns gronxadors amb cadenes rovellades; el tímid soroll del cascavell d’un gat era l’únic remor que semblava deixar escoltar aquella negra nit. O això és el que li sembla veure des de la finestra per on, amb uns ulls plens de records des d’aquell passeig pel parc, intentava dibuixar l’escena encara llavors present en la seva ment. Se sentia a gust allà, la soledat el portava temps acompanyant i havien construït una mena de lligam l’un amb l’altre, poc a poc havia après que estar sol no té perquè significar estar malament, senzillament és una manera d’estar i ell sabia estar-hi. Unes llumetes penjades en estanteries plenes de llibres i el soroll del vapor d’una tetera que llavors semblava començar a bullir no substitueixen a cap persona, però també pots aprendre a conviure amb elles.\nVa aixecar la vista del seu quadern per tornar-la a fixar en la panoràmica que s’apreciava a través de la finestra. Segurament, encara que ell no estigués allà, els trens haurien continuat no funcionant, les llums haurien seguit fent pampallugues, el parc oloraria a solitud i el gat hauria continuat passejant pels carrerons d’aquell barri lluny del centre de la ciutat. Independentment del que movia tot allò, en una finestra encara s’hi veia una llum encesa, i allà estava en Franz Kafka: ofegant-se en records i pensant que l’endemà ja recollirà els bocins de vidre i la taca vermella de la copa de vi trencada abans de baixar al taller a començar a elaborar la nina. Va servir-se una tassa de te i, mentre una suau brisa que entrava per la finestra feia moure lleugerament les cortines, va continuar dibuixant fins la matinada.\nLa porta de la cafeteria situada sota casa seva feia sonar una campaneta penjada al sostre cada vegada que algú l’obria per entrar-hi. Kafka era una persona que creia que els sorolls com aquest també són importants en la nostra vida i ens ajuden a construir-nos com a persones, com quan guardes una nova fotografia a l’àlbum de fotos. Des de que es va traslladar a aquell apartament hi baixava cada dia a esmorzar, així doncs, el so fiblant d’aquella campaneta havia estat dels primers que escoltava cada dia després de llevar-se.\nUna intensa olor a cafè barrejada amb la de pastes recent sortides del forn va embriagar-li l’olfacte. Com cada matí va saludar en Gabi, el propietari de la cafeteria. Tenia cinquanta anys i des dels quinze es dedicava a servir cafè des de darrera la barra d’aquell local. Els pocs anys que Kafka portava vivint en aquell apartament havien servit per construir una mena de vincle ple d’afecte entre els dos homes, que es dedicaven a comentar diversos temes relacionats amb la senzilla vida que portava en Gabi mentre en Kafka banyava un crocant al cafè amb llet. Sovint Kafka també deixava anar algun aspecte relacionat amb el seu dia a dia al taller. Mai havia parlat a en Gabi sobre la seva verdadera vida abans de traslladar-se al apartament on llavors vivia, havia inventat una història completament diferent per explicar el perquè ho havia fet, no sabia res en referència a les seves difuntes dona i filla; no considerava haver dit cap mentida, senzillament preferia que no se sabes res, sentia que quan ho explicava la gent el mirava diferent, com amb uns ulls plens de tristor, així doncs havia optat per intentar amagar tot el tema relacionat amb el seu passat.\nCom cada dia, Kafka entrava a la cafeteria amb un diari sota el braç. Aprofitava el moment de cafè amb els comentaris entre ell i en Gabi per fullejar-ne algunes pàgines i mirar com reprenien les seves vides les mateixes persones de sempre. Es va dirigir, com de costum, a una taula amb dues cadires que donava a una gran finestra per on podia observar com la gent passejava el gos o algun treballador corria cap a la parada del bus perquè aquell dia s’havia adormit.\n-Un cafè amb llet i un crocant com cada matí?- Va preguntar-li en Gabi amb el seu habitual agradable posat.\n-Un cafè amb llet i un crocant com cada matí- va respondre en Kafka amb un somriure.\nVa obrir el diari i es va posar a intentar llegir un article, però per alguna estranya raó els seus ulls únicament resseguien línies, sense arribar a captar cap mena d’informació. L’únic en el que pensava llavors el seu cap era en que aquell matí, quan entrés al taller, començaria a donar forma a una nina bastant diferent a les quals havia fet fins llavors. En Gabi va ser qui el va dissoldre d'aquell moment per deixar-li el que havia demanat sobre la taula.\n-Tu també has quedat parat amb la noticia que acaba de sortir?- Va comentar-li en Gabi.\n-De fet estava bastant perdut en el meu món, el cert és que encara no he llegit res del que hagi passat en les últimes hores- va contestar en Kafka.\n-Des del diari local ha sortit una noticia on expliquen que en l’orfenat aquest d’aquí a prop hi ha hagut bastant caos: Es veu que han aparegut documents falsos on es constata l’adopció de molts nens d’edats en l’interval de dos mesos a cincs anys en els últims deu anys. Quan alguns pares al cap d’un temps separats d’ells anaven a sol·licitar el retorn dels seus fills es trobaven amb infinitat de noms falsos, és a dir que no corresponien a cap família però s’assegurava que els seus fills eren amb aquestes. Els pares anaven posant denúncies per la desaparició dels menors, però al ser persones bastant desafortunades i sovint amb problemes aquestes sols quedaven arxivades. Després de sospites per part d’un agent que va trobar les denúncies s’ha acabat obrint un cas i es veu que està generant bastant polèmica.\nL’expressió de Kafka va passar a l’absolut desconcert. Va obrir lleugerament la boca per deixar anar alguna paraula un parell de vegades, però el màxim que va aconseguir sols va ser un balbuceig. Decidí fregar-se la cara i, fent veure que la seva sorpresa no havia estat en absolut per la noticia, va aixecar-se agafant les seves coses i traient la cartera per pagar l’esmorzar.\n-Gabi, em sap moltíssim greu; mentre parlaves se m’ha passat pel cap que no recordo si he tancat la porta del meu apartament, i bé, ja saps com és aquest barri; he de marxar corrent per assegurar-me que queda tancada abans d’obrir el taller. Respecte a la notícia, realment és tristíssim que passin coses així. El canvi te’l pots quedar. Ens veiem demà i m’expliques com estan els nens i la Clara. Disculpa’m de nou- va anar dient en Kafka mentre s’aixecava de la cadira i marxava per la porta de la cafeteria.\nLa brisa d’un matí on encara quedava una mica de fresca pul·lulant per l’aire li va acariciar tendrament les galtes, tot i que a ell va semblar-li més aviat com si algú li acabés de clavar una bufetada de manera descarada. Va treure una de les cigarretes de dins la caixa d’aquestes i, després d’encendre-la amb un encenedor, l’inspirà ben fort per omplir-se els pulmons d’aquella substància. Llavors, a pas ràpid pels nervis, començà a caminar cap al taller.\nFins feia un moment havia experimentat una sensació de buidor molt gran; el simple fet d’arribar a pensar en uns papers falsos on hi apareixia una fotografia d’aquella nena de vestit groc llimona amb el seu nom (que ell desconeixia) l’aterrava completament; podia arribar a imaginar escenes horribles plenes de dolor i patiment. Tot i això, alguna cosa de dins seu l’havia obligat a calmar-se després de sortir de la cafeteria. Tan sols feia un dia que l’havia vist, era impossible idear cap tràmit fals sense que aquest aixequés cap mena de sospita en tan poc temps, i menys si el que havia dit en Gabi era cert i realment el tema de les adopcions falses havia generat tanta polèmica per allà a prop.\nA mesura que raonava amb més serenitat que en un principi, va anar alentint el pas i tornava a dedicar-se a observar el seu voltant detalladament, amb absoluta atenció, com acostumava a fer en tots i cadascun dels seus passejos, així com també ho fan des del cel els ocells al llarg del seu vol. No hi havia res que indiqués que la nena hagués patit cap mena de mal, per tant havia de tranquil·litzar-se i posar-se mans a l’obra amb la feina.\nVa entrar al seu taller. Ja abans d’obrir la porta s’intuïa una olor a pintures que despertava la curiositat de la majoria de persones que passaven per davant l’aparador. L’olor de les pintures mesclat amb la calma de l’espai inspirava absoluta confiança a qualsevol que creués aquella porta. Com cada matí va dirigir-se cap al tocadiscs: aquell dia va escollir “La Traviata” de Giuseppe Verdi, va pensar que transmetia la dolçor que necessitava l’elaboració de la nina.\nEra dret davant la seva taula de treball després de col·locar-se el davantal. El primer pas va ser el de modelar la porcellana que ell mateix havia preparat: tan sols les formes més senzilles que després deixarien desenvolupar una silueta en forma de nina ja l’ocuparien ben bé tot el matí. Deixava que els seus dits entressin en contacte amb el de la pasta llavors color beix mentre la melodia de l’òpera li inundava tendrament l’oïda. En aquell moment l’única persona capaç de veure en el que s’acabarien convertint aquelles senzilles modulacions de porcellana era ell. Dins el seu cap tenia clara quina havia de ser la forma que prengués la nina, de fet, des del principi d’aquella decisió va tenir-la clara. Si quelcom no l’acabava de convèncer afegia una mica d’aigua a la porcellana amb un pinzell per poder variar lleument la forma que havia agafat abans que aquesta s’assequés. A mig matí ja tenia acabada el que seria l’estructura bàsica de la nina, les formes bàsiques. Després d’això va continuar amb aquesta però afegint porcellana amb màxima delicadesa per donar més la forma que la nina necessitava a allò que llavors sols era un estructura. Al figurar una nena no podia tenir massa corbes, de fet el seu cos més aviat havia de ser pla. Les cames dibuixaven una petita inflexió que es feia més ampla a l’altura dels malucs, sense massa exageració, aquest tornava a estrènyer-se lleument quan s’arribava al ventre, el tronc dibuixava una forma plana fins als braços, doncs llavors les extremitats sobresortien. El coll era bastant curt i volia agafar-se al que era una bola que acabaria convertint-se en un cap.\nSense gairebé adonar-se’n ja havia passat tot el matí. Va mirar l’hora i eren les dues. Es va fixar en el que fins aleshores havia fet. L’estructura era molt senzilla, però el cert és que es podia intuir el seu propòsit de convertir-se en una nina. Sentint-se orgullós de la seva obra dedicà quasi trenta minuts a admirar-la, essent inconscient del temps que anava passant. Va recollir tot el material que havia utilitzat al llarg del matí i va deixar la nina sobre un paper de diari a la taula per tal que s’assequés i l’endemà poder continuar amb ella. Va parar els llums i tancar la porta, tornant a casa seva i deixant altre cop el taller buit de la seva presència. Tot i això aquest no continuava idèntic a abans d’entrar-hi. La serenitat de l’ambient era la mateixa, però alguna cosa havia canviat. I la cosa que l’havia fet canviar reposava damunt una taula assecant el que era la seva silueta.\nEra assegut a la butaca de cuir de la sala d’estar del seu apartament. Estava força cansat després d’haver passat tota la setmana treballant en la nina. Tenia una copa de vi blanc a la mà i es limitava a mirar per la finestra. Aquell dia plovia: unes gotes de pluja corrien pel vidre com quan arriba la primavera i cauen els pètals de les flors dels ametllers en forma de llàgrimes. De sobte va escoltar el soroll agut que feia el timbre de casa. Esperava una visita i sabia que no tardaria massa en arribar.\nVa aixecar-se de la butaca i es va espolsar la camisa amb les mans amb la intenció que no semblés que era la que ja havia estat utilitzant durant dos dies. Va mirar-se a un mirall amb un marc de fusta de roure que tenia penjat a la paret del rebedor d’aquell apartament i va prosseguir a obrir la porta.\nUna dona de quaranta anys d’edat l’esperava allà dreta. Aquell dia portava una faldilla d’un color cirera que s’allargava fins als genolls, la brusa blanca que cobria la part del seu tors ajudava a ressaltar aquell intens color; un llarg abric de pana la protegia del poc fred que feia i uns talons negres la feien cinc centímetres més alta del que sense ells era. Quan el va veure va deixar anar un provocador somriure amb uns llavis pintats de vermell. Va donar un pas endavant i va saludar-lo amb un petó a la boca. Amb pas segur va dirigir-se cap a dins l’apartament mentre ell tornava a tancar la porta. Després la va seguir. Quan va arribar a la sala-menjador ella ja s’havia tret tant l’abric com els talons i descordat els tres primers botons de la brusa, deixant, d’aquesta manera, part del seu escot al descobert; s’havia ajupit a l’armari de fusta que ocupava gran part de la paret de la sala-menjador buscant una ampolla de licor.\n-Espero que no t’importi que hagi decidit agafar una copa d’això,- va dir ella assenyalant l’ampolla que acabava d’agafar i que ara es disposava a destapar- he vist que n’estaves prenent una de vi i, encara que siguin les deu del matí, no m’ha semblat pas mala idea prendre una mica d’alguna cosa.\nKafka va respondre que clarament no li sabia greu. Ella es va asseure a la taula de fusta del menjador mentre feia un glop al seu got de licor. Després va mirar a Kafka amb una mirada provocadora mentre amb una mà es deixava anar els cabells recollits en una cua. Kafka es va acostar poc a poc cap a ella. Es va posar entre les seves cames i van començar a jugar amb la llengua de l’altre, passant-se l’escalfor de l’un a l’altre. Les cames d’ella van abraçar els malucs d’ell, notant d’aquesta manera la seva erecció ben a prop. El seu marit feia anys que l’havia fet deixar de gaudir d’aquella manera, així que des de feia un temps cada setmana passava un parell de matins per casa d’en Kafka, a qui havia conegut un dia quan per casualitat havia entrat al seu taller de nines amb el seu fill. No era un home massa atractiu, però se sabia defensar prou bé dins el llit, i això era el que ella necessitava d’ell.\nVa mirar com llavors aquella dona descansava estirada en el sofà. Tenia uns trets distintius, no es podia dir que fos especialment bonica, però hi havia alguna cosa que feia que el seu aspecte cridés l’atenció a qui la mirava. Ja eren les dues del migdia, havien passat gairebé tot el matí fent l’amor i havien acabat força cansats. Els dies que ella venia pel matí acostumaven a dinar junts, doncs el seu marit no arribava a casa fins a mitja tarda i el seu fill era a l’escola. Així que ell s’havia aixecat feia poc més de deu minuts per començar a preparar alguna cosa per dinar. Mentre bullia una mica de verdura en una cassola, continuava pensant en com havia anat avançant poc a poc la nina que estava elaborant; pràcticament ja la tenia acabada, sols li faltaven uns pocs retocs i la vestimenta. Va imaginar-se a ell mateix entrant a l’orfenat per donar la nina a aquella nena, el vestit de la nina també seria groc llimona, la nena l’agafaria entre els braços i l’ompliria de tendresa. Mentre imaginava l’escena, la dona amb qui havia compartit tot el matí s’havia despertat i llavors entrava a la cuina per acostar-se a en Kafka amb aquella mirada tan distintiva seva. Va dirigir-se a ell:\n-Estàs pensant en alguna cosa que et fa feliç, t’ho veig a la cara.\nSense intentar amagar ni el somriure ni la brillantor del fons dels ulls va respondre:\n-Sí, el cert és que estic pensant en una cosa que em fa molt feliç.\nCapítol 3: El vaixell de paper\nSempre havia pensat que devia ser realment agradable llevar-se escoltant el so d’una cafetera bullint. No era el seu cas. Kafka es llevava amb un (una mica molest) soroll de despertador. Aquell dilluns no va ser cap excepció: a dos quarts de set va tornar a sonar com cada dia el seu despertador de desagradable soroll. No creia que aquest el fes estar més malhumorat al llarg del dia o començar-lo de pitjor manera, senzillament era una manera menys poètica de despertar-se. Tot i ser un soroll desagradable de metall topant contra metall mai havia considerat arribar a odiar-lo. I aquell dilluns semblava que fins i tot el despertador feia un esforç per intentar que el soroll semblés més tendre.\nDurant el cap de setmana havia anat al taller com si fossin dies laborables. Tenia moltes ganes d’acabar la nina per poder-la portar a la nena, així que diumenge havia estat despert fins les quatre de la matinada intentant acabar els últims detalls que quedaven. Després de tenir la forma acabada va poder fer el que creia que era la seva part preferida: pintar-la. Segurament l’era perquè pintar sempre havia estat el que més havia gaudit fent. Des de petit li havia encantat donar color a les coses, el fet de jugar a omplir amb pintura uns espais que en un principi eren blancs li causava una sensació d’assossec interior molt gran: així com depenent de quins són els sentiments d’algú, aquesta persona dibuixarà d’alguna manera o d’una altra, també cal entendre que els colors seran uns o uns altres, el seu traç variarà i la manera de quedar marcats sobre la tela o el paper serà diferent.\nAixí doncs una barreja de sentiments passats i presents havien estat els que havien donat un color carn molt claret al cos de la delicada nina. Els que, sobre la fina punta d’un pinzell, primer havien dibuixat el contorn negre d’uns ulls, als quals s’hi havia anat afegint colors, fins arribar al marró intens que tenyia els iris. Els que també havien dibuixat unes celles pèl roges i uns llavis rosats que acabaven en dues galtes envermellides sobre un rostre. I després d’hores jugant a aquell joc de colors contrastant-se entre ells, Franz Kafka pogué dir que ja havia donat color a aquella silueta de porcellana.\nQuan l’havia tingut pintada utilitzà un fil sintètic especial per simular una ondulada melena pèl roja, com si fos una cascada de foc aquesta començava sobre el seu cap i s’acabava a l’altura dels malucs. Havia procurat utilitzar el fil més fi que havia pogut trobar i abans de posar-lo l’havia trenat per tal d’arribar a aconseguir aquell ball d’ondulacions.\nPel vestit havia buscat una tela sedosa del el mateix color groc llimona que portava la nena del parc, l’havia cosit tal i com era el seu i li havia posat un llaç del mateix color a la part de darrera. Amb llana havia cosit uns mitjons de blancs que arribaven fins la meitat de la cama de la nina i llavors li havia buscat unes sabatetes de xarol negre.\nQuan va tenir acabada la nina amb tots els seus delicats detalls, va sentir que podia parlar del goig i il·lusió que naixeren de les entranyes i començaren a recórrer les venes d’un home que durant molt temps havia considerat impossible sentir que realment caminava per la vida essent feliç. De l’alegria d’un home que durant uns quants dies , després de molt temps sense fer-ho, havia escoltat el desagradable soroll d’un despertador al llevar-se i, tot i així, s’havia aixecat del llit pensant en tots els motius que tenia per somriure.\nI llavors, el diumenge, a les quatre de la matinada, dins el seu taller, després d’acabar la nina, s’havia mirat les mans: unes mans que havien estat escrivint una història durant molts anys. Estaven arrugades i la pell era molt dura, el tacte ni molt menys era fi. No eren unes mans les quals miraves i pensaves en com de boniques eren, però això no treia que sí que poguessis veure la tendresa que hi havia quedat marcada amb la història que portaven escrita. I aquelles mans eren les d’en Franz Kafka. Les mateixes que havien fet una nina de porcellana per una nena que un dia plorava en un parc.\nI per això, després d’aquell cap de setmana acabant la nina, el soroll que feia el despertador aquell dilluns pel matí semblava no ser el mateix del de cada dia.\nAquell dilluns havia d’anar a un lloc important.\nQuan es va haver vestit va posar-se la seva gavardina de color beix i va cordar-se’n tots els botons mentre es mirava al mirall del rebedor del seu apartament. Tenia bastants ulleres sota els ulls degut als dies que feia que dormia poc, aquella nit passada tant sols havia descansat tres hores i aquest fet clarament era visible en el seu rostre. Després de dies descuidant-se bastant de si mateix li havia crescut una mica la barba. Aquell matí abans de dutxar-se havia estat dubtant en si afaitar-se-la, però el cert és que no li acabava de desagradar com li quedava, així que havia optat per deixar-se-la: li donava un aire bastant més seriós i força elegant. Quan va tenir tots els botons cordats va agafar el barret penjat al penjador i amb delicadesa se’l va col·locar sobre el cap.\nQuan va sortir de l’apartament va mirar enlaire per veure com s’havia aixecat el dia: uns núvols negres tapaven completament el cel, semblava que en algun moment es posaria a ploure. Una mena d’ambient misteriós corria pels carrerons d’aquell barri. Passejant per ells devies sentir-te com el protagonista d’una novel·la policíaca.\nFranz Kafka va posar-se a caminar en direcció a la parada d’autobús. No passava gaire gent pel carrer. Era cert que tant sols eren dos quarts de vuit del matí, però tot i això es feia estrany veure-ho tot tan solitari. Com si fossin molt llunyanes es podien escoltar les piuladisses d’algun ocell, el cascavell d’un gat que corria, les rodes d’un cotxe que passaven amb força inhabilitat per sobre un bassal d’una carretera mal asfaltada i, llavors, encara més a la llunyania, alguns trons es dedicaven a trencar la quietud d’aquests discrets sorolls.\nLa parada de bus era a pocs minuts caminant de casa seva, així que al cap de poc ja hi va haver arribat. No va veure a ningú esperant. Va seure al banc que hi havia sota la coberta de la parada i es va treure una cigarreta d’un paquet de tabac mentre esperava a que l’autobús arribés.\nEsperant se’n va adonar de que al cel, semblava que havien marxat gairebé tots els núvols i, ben allunyada del Sol que tot just acabava de sortir, hi havia una lluna plena que resplendia com si en comptes d’un cel blau hi hagués un cel negre nit.\nLi va semblar realment curiós, de fet mai abans havia vist res així. El Sol i la lluna visibles a la vegada sobre el mateix cel?\nVa arribar el bus i Kafka hi va pujar.\nDesprés d’haver baixat a la parada corresponent es va posar a caminar cap a l’orfenat. Una amarga sorpresa estava esperant a Franz Kafka, però ell no ho sabia i, per això, continuava avançant amb absoluta felicitat cap al lloc on havia de trobar a la nena. Havia embolicat la nina amb paper de seda i li havia lligat un llaç al voltant per tal de que aquest no es desplegués.\nA dos carrers més enllà de la parada de bus, va començar a escoltar bastant soroll. Semblava que era degut a l’acumulació de força gent alterada. També se sentien uns cotxes que estaven aturats tot i continuar amb el motor encès. Kafka se’n va adonar que els sorolls s’anaven fent més intensos a mesura que s’apropava a l’orfenat. I llavors va ser quan la por es començà a apoderar d’ell. La remor que s’escoltava anava carregada d’angoixa i això sumia l’ambient en un malestar general que aconseguia penetrar a tot aquell que provés d’acostar-s’hi.\nLes sospites que voltaven dins el cap de Kafka es van confirmar quan, en arribar al seu destí, va trobar-lo transformat en l’escena de després d’un crim, amb tot ple de periodistes corrent amunt i avall, quatre cotxes de policia aparcats davant l’orfenat, una cinta que envoltava tot l’edifici buit de nens i dos inspectors interrogant a la mateixa senyora que s’havia endut a la nena el dia que la va trobar plorant al parc.\nKafka, sense encara haver reaccionat davant d’allò, va dedicar-se a observar el que l’envoltava en aquell moment. Únicament ho mirava, li resultava impossible poder processar cap mena d’informació ni pensar què havia pogut o deixat de passar.\nVa parar l’orella al que un periodista estava explicant a un dels seus companys de feina i va poder escoltar el que havia passat: “...Quan es van posar a investigar el cas que portava anys arxivat van descobrir que ja era massa tard, un grup pertanyent a una màfia tenia un pla perfectament organitzat per endur-se a tots els nens sense deixar cap mena de rastre. Per molt que investiguin sembla ser que no aconseguiran massa cosa, porten anys segrestant a nens que mai tornen amb les seves famílies i, tot i que aquesta vegada han volgut anar molt més enllà fent-los desaparèixer a tots sabent que el cas s’havia començat a investigar, sembla ser que està tot planejat al mil·límetre i serà complicat trobar a uns nens dels quals ja ni se sap quina és la seva documentació real, ara estan interrogant les cuidadores de l’orfenat, que sembla ser que eren les úniques que no estaven al cas dels tractes que hi havia entre direcció i la màfia. També sembla ser que aquesta màfia venia les nenes a proxenetes que les enviaven a països del tercer món per negoci sexual i els nens a organitzacions que els revenien com a esclaus o eren assassinats per tràfic d’òrgans de menors...”.\nAquell va ser el moment en el qual Franz Kafka va descobrir que realment mai et pots acostumar a la pèrdua d’una persona. I encara menys a la pèrdua d’una persona en una circumstància com aquella. Llavors va plorar. Decidí agafar un taxi i va demanar que el portés cap a la costa. Eren unes quantes hores de viatge, però realment en aquell moment ni això ni el preu importaven.\nPer què de petit no et parlen de la buidor tan gran que et queda a dins després de veure que no tornaràs a mirar els ulls d’aquell algú? Per què no et parlen de l’amargura que l’enyor porta amb ell? Per què no t’expliquen que realment mai deixes d’estimar ni de necessitar a algú? És amb els anys quan descobreixes que el sentiment de mancança va més enllà de qualsevol definició. I la por de pensar què en serà d’aquella persona consumeix alguna cosa d’allà dins teu que et fa sentir com si t’arrenquessin part de tu. I llavors també apareixen els records i te n’adones que aquests són els que queden, que ja no en construireu de nous, però tot i això vols fer-te creure a tu mateix que ni molt menys això és veritat i aquí és on comences a imaginar que en veritat res ha passat i el teu cap imagina nous moments amb ella. Però només els imagines. Perquè la realitat és que els seus ulls miren la lluna des d’algun lloc molt diferent al teu. O potser aquells ulls ja ni gaudeixen de la llibertat de mirar la lluna.\nMentre pensava en això Franz Kafka va quedar-se adormit amb el cap recolzat a la finestreta del seient del taxi. Amb unes galtes encara plenes de llàgrimes havia caigut en un son profund després de dies sense dormir. Entre les mans tenia la nina agafada ben fort. També havia agafat un diari. Per la finestreta on tenia el cap recolzat es veia com el paisatge anava passant d’acord amb el moure’s del vehicle on anaven. Kafka somiava que en veritat ara no era en aquell taxi dirigint-se a la costa, sinó que era en un autobús tornant a casa sense la nina a les mans metre una nena somreia d’orella a orella en un orfenat.\nEl taxista el va avisar quan van haver arribat a la costa. Li va cobrar el viatge i va allunyar-se de nou amb el cotxe, desapareixent a poc a poc enmig d’un passeig marítim d’alguna ciutat alemanya.\nKafka va anar baixant pel passeig fins arribar a la platja. En aquell moment sentia que la seva ment estava absolutament nuvolada de nou. Senzillament es dedicava a caminar amb les sabates en una mà i la nina amb el vaixell de paper que havia fet amb el diari en l’altra.\nPle de sorra mullada va començar-se a posar entre els seus dits dels peus. Un mar que havia agafat un to grisós s’expandia davant seu i semblava acabar-se en xocar amb l’horitzó. El vent del nord bufava irat i semblava que el bon temps encara no havia arribat mai i aquell any havia quedat estancat en un etern hivern.\nIgnorant el fred que feia va asseure’s davant el mar. Les onades començaren a xocar descaradament contra els seus peus, omplint a Kafka de la fredor que portaven amb elles.\nI mirà de nou la nina que havia col·locat dins el vaixell de paper.\nI els va deixar anar a tots dos.\nI un vaixell de paper amb la nina de porcellana més bonica del món a dins va començar a allunyar-se per sobre la superfície del mar.\nFranz Kafka se’l va mirar mentre desapareixia. Lentament.\nUna setmana més tard, el mateix blau d’un mar que havia recollit des d’una altra platja un vaixell de paper de diari amb la nina de porcellana més bonica del món a dins, el feia arribar a l’altra banda d’aquesta. En aquell lloc el vent bufava cap a una altra direcció, acaronant diferent les fulles dels arbres tropicals que llavors es movien cap a un altre costat. Les veus de la gent sonaven diferent. Les formes dels núvols no eren les mateixes. Els colors pintaven els dibuixos dels paisatges amb tonalitats més vives. I allà, els peus descalços d’una nena jugaven a enfonsar-se dins la sorra mullada, mentre ella, amb els cabells xops caient-li per sobre les espatlles, asseguda en aquella platja, es dedicava a mirar l’horitzó del mar que es desplegava davant seu. Observava aquella gamma de blaus fruit d’una fusió entre mal i cel, cel i mar, imaginant què devien pensar-ne uns ocells que s’allunyaven d’aquella illa volant pel cel.\nCom si el mar volgués fer-li un regal, una onada va acariciar-li suaument els peus enfonsats en la sorra, deixant al seu costat un vaixell de paper on a dins hi havia el que semblava una nina. L’aigua de l’onada va marxar ràpidament, però el vaixell de paper es va quedar allà.\nLa nena el va mirar amb curiositat i amb molta delicadesa el va agafar. Després d’això va pensar que potser devia de ser d’algú que hi havia per allà, però va mirar cap a tots costats i no va veure a ningú preocupat ni que semblés buscar un vaixell de paper perdut. Era certament curiós pensar en com no s’havia desfet amb l’aigua del mar. Des d’on devia venir? Va agafar amb molta delicadesa la nina de dins d’aquest, se la va quedar mirant amb atenció i va pensar que era realment bonica.\nUna vegada ella n’havia tingut una de molt semblant: també era de porcellana i semblava feta amb molta tendresa, però una tarda que havia sortit a passejar pel parc Steglitz l’havia perdut. Recorda que es va posar molt trista; doncs aquella nina era molt important per a ella, però després va venir un home que va prometre fer-li’n una de nova i portar-l’hi i això la va fer feliç. El va estar esperant amb candeletes a l’orfenat durant uns dies, però llavors, de sobte, un dia, li van dir que havia de marxar amb uns homes, i és clar, aquell senyor no devia saber on era ella llavors. Devia, ell, recordar que va prometre fer-li una nina i portar-l’hi? La que llavors estava agafant era diferent a la que havia tingut ella, però també tenia alguna cosa molt especial. Va fixar-se sobretot en el vestit groc llimona que portava i va pensar que pràcticament era idèntic a un que portava ella quan vivia a Berlín i la feien sortir a passejar pel parc Steglitz. Segura de que ningú la veia, es va guardar la nina amb el vaixell de paper sota el sac amb forats que intentava ser la seva roba i va córrer cap a dins el seu barracó per guardar-la en algun lloc on aquells senyors grans tan dolents no la poguessin trobar. Semblava que era massa especial com perquè algú pogués arribar a fer-li mal.\nI és aquí on acaba la història de com la nina de porcellana més bonica del món va arribar a les mans d’una nena que havia sortit algunes tardes a passejar pel parc Steglitz amb un vestit groc llimona.


TAC12 TV - Mobilitat comarcal i noves restriccions a l’hostaleria\nMobilitat comarcal i noves restriccions a l’hostaleria\nDivendres, 18 Desembre 2020 14:25\nEl pas enrere en la desescalada serà a partir de dilluns amb algunes variacions respecte a les restriccions actuals. Les ha anunciat el govern a primera hora d'aquest divendres. Les qualifiquen de mesures quirúrgiques, per aturar el que ja és una situació crítica i determinant per l'inici de la tercera onada.\nEls canvis afecten sobretot els bars i restaurants que veuran a partir de la setmana vinent més limitada la seva activitat. Només podran servir esmorzars i dinars entre les 7.30h i les 9.30h i de les 13.00h a 15.30h. Això sí els establiments que fan menjar per emportar podran obrir de 19h a 22h i es podrà repartir la comanda a domicili fins a les 23h.\nAquests espais podran tenir obertes les terrasses i els interiors ho podran fer amb un 30% de l’aforament. Les taules hauran de ser de quatre persones ampliades a sis si és bombolla de convivència. Tot i això, els bars i restaurants que estiguin ubicats en un centre comercial hauran de restar tancats. El mateix que els gimnasos. En tot cas, la resta de comerços que es trobin als centres comercials podran seguir oberts.\nLes restriccions de les activitats esportives es mantindran com fins ara. L’excepció és que les activitats que no es puguin fer amb mascareta ara només es podran fer a l’aire lliure.\nPel que fa a les restriccions socials queden limitades a 6 persones com a màxim, excepte el 24 a la nit, el dia de Nadal, Sant Esteve, Cap d’Any, l'1 de gener i el dia de Reis que es podran ampliar a 10 persones com a màxim de dues bombolles de convivència. La mobilitat quedarà restringida a la comarca durant tota la setmana i fins a l'11 de gener a excepció de les visites familiars, segones residències o a una destinació fixa com ara per anar a un hotel.\nI què passa amb les activitats culturals? Es mantindran les condicions actuals en què l’aforament ha de ser del 50% i amb un màxim de 1.000 persones. La Generalitat recomana als centres de culte que no es sobrepassin les 1.000 persones però en aquest cas amb un aforament del 30%.\nMés en aquesta secció: « 18 ingressats més que ahir Un cop dur per a la restauració »


Sembla increïble, però aquests dos esports tenen una gran tradició al nostre país, encara que continuen sent minoritaris. A València destaquen equips com els Astros de beisbol masculí, recents subcampions d'Espanya, i el Fénix de softbol femení, tots dos amb figures a les seues files de renom internacional i estudiants de la nostra universitat.\nJuntament amb el plaer que produeix jugar a qualsevol esport d'equip, ací hi hem d’afegir tècniques tan divertides com batre i recollir la pilota amb el guant. El bat i el guant de beisbol són un gran atractiu per a gent de totes les edats i mai no és tard per començar. Tothom que ho prova no desitja més que repetir.\nLa Universitat de València compta en l'actualitat amb grups d'iniciació que només entrenen i grups de perfeccionament que, a més, competeixen. Les pràctiques es fan al nou i impecable camp de beisbol i softbol del vell llit del riu Túria.\nEntrenador: Alberto Ortí Roig\nHorari: dilluns i dijous, de 19,30 a 21,00 h.