Poesia i poetes sadurninencs de l’etapa republicana (1931 – 1936) | A contracorrent\nEl blog personal de Carles Querol\nDossier Henry Buckley\nPoesia i poetes sadurninencs de l’etapa republicana (1931 – 1936)\nPublicat el 31 Juliol 2017 per carlesquerol\nPer raons d’espai ha calgut reduir significativament el text del capítol dedicat a la poesia i els poetes sadurninencs del període 1931 – 1936 que es pretenia publicar a la meva propera obra Relats republicans. M’ha semblat que una vegada fet ja l’esforç d’escriure-ho, i per tal que els lectors d’aquest blog en puguin gaudir (i també tot sigui dit, perquè no es perdi el treball realitzat), seria una bona idea reproduir-lo sencer en el post d’avui. Aquí va.\nEl poeta Adjutori Varias i Gabarró ( Sant Sadurní d’Anoia, 1911 – Torrelameu, 1938) va morir víctima de la Guerra Civil al bàndol nacional. Ell i Jaume Rosell i Roig poden sen considerats els dos millors poetes locals del període republicà. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FOTO DEL FONS DE L’AUTOR. ARXIU COMARCAL DE L’ALT PENEDÈS.\nEl poeta Jaume Rosell i Roig ( Sant Sadurní d’Anoia 1891 – 1964), assegut a la porta del seu establiment de cal Ticus al Raval, amb el seu fill Joan. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FOTO DEL FONS DE L’AUTOR. ARXIU COMARCAL DE L’ALT PENEDÈS.\nEl poeta Josep Maria Raventós i Altés ( Sant Sadurní d’Anoia, 1918 – 1939) va morir de tuberculosi durant la Guerra Civil. Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FOTO DEL FONS DE L’AUTOR, CEDIDA PER IGNÀSIA PASCUAL I AMPOSTA. ARXIU COMARCAL DE L’ALT PENEDÈS.\nEl poeta sadurninenc Gabriel Raspall i Culell (1906 – 1963). Cliqueu a sobre i s’ampliarà. FOTO DEL FONS DE L’AUTOR, CEDIDA PER LA SEVA FAMÍLIA . ARXIU COMARCAL DE L’ALT PENEDÈS.\nEn l’àmbit de la poesia, l’etapa republicana en pau a Sant Sadurní d’Anoia va ser molt fructífera. Un grup de poetes entre els quals destacaven Adjutori Varias i Gabarró (1911 – 1938) i Jaume Rosell i Roig (1891 – 1964) com els més importants, acompanyats de Pere Uyà i Morera (1908 – 1938), Gabriel Raspall i Culell ( 1906 – 1963), Lluís Forns i Ventura ( nascut el 1914), Antoni Pardas i Amat (1907 – 1977) , Josep Maria Raventós i Altés (1918 – 1939) i Jaume Marigó i Vendrel ( 1905 – 1998), de menor entitat, van expressar poèticament tot un món de vivències i sentiments.\nAdjutori Varias i Gabarró tenia vint anys quan es va proclamar la Segona República i ja era un militant convençut de la Federació de Joves Cristians de Catalunya (FJC). Treballava de secretari de Manuel Raventós Fatjó de can Codorníu, vivia a l’actual número 84 del carrer Sant Antoni i va ser el poeta més prolífic d’aquest període. El setembre de 1931 va publicar un poema a la revista local El Noya, coincidint amb les Fires. El seu títol era La perla del Noia:\n” El pit em batega de ritmes\nserens; ja, no em calen els ecos que dicta\nla rima. Que vingui tan sols la paraula més justa,\nl’imatge més clara.\nFiltrada pels ulls i pels llavis,\nens plou la més alta cançó de ma vida\ndels núvols abstractes\nque em crea l’amor que jo sento a la perla\ndel Noia; la vila de Sant Sadurní. (Quina pluja\nmés dolça si sento breçada\npel cant maternal la pretèrita joia innocent del meu viure\nd’infant, i els records puerils em desvetllen\nels cops als cantells les portes,\nles piles de terra, les meves joguines\ni el llit de baranes!).\nEl temps, i la vila i ei cor ens han fet el caràcter.\nNosaltres, engrunes de pàtria,\ncamins de nosaltres mateixos,\nobrim més camins a la vila nostrada.\nL’amor ens hi porta.\nPetites enveges i vells comaratges declinen\nla llum melindrosa en sospirs de crepuscle\ni aparten les punxes més aspres;\nl’amor ens ajunta,\ni el cor té una veu que agermana,\ni el front una llum constructiva,\ni eis braços treballen:\nles vinyes segueixen amb ritme vital les anyades\n(l’aixada i la i la rella n’esqueixen la crosta\ni arrenquen les herbes);\nles caves degoten damunt les ampolles\n(si algunes exploten en randes d’escumes,\nles altres s’adormen amb ànsia i vigilen\namb una pupil·la allargada\ni son de vellut i de verd, d’humitat i de cendra. El celatge\nque vol entelar sa puresa\nse’ls posa a la gola i el líquid\ndaurat el rebutja amb enuig i recull una nova\nles màquines roden amb ritmes mecànics, monòtons\nimpuls de motors i corretges,\ncançó d’engranatges i rodes dentades,\ni drings de martells al damunt les encluses,\nzum-zum de fornals i de serres,\npolsina de llimes\ni cintes de fusta brollant de ribots i garlopes;\nles plomes escriuen;\nles rutes es gasten al pes del neumàtics massissos,\ni el tren, trepidant, se’ns enduu, triomfal, els productes\ndel nostre treball , del comerç, de la indústria!\nLa Perla del Noia, camina i avença!\nLa Perla del Noia :\nles boires que passen li fan un somriure\nde llum blavissenca,\ni a voltes, un tàlem de porpra\nla rosa dels vents i el platí de les puntes\nde dalt les torratges\nlluents, com un llom de cantàrida policromada,\nque assoten els vents que renten les pluges.\nEi solc de les teules\nté espurnes de flors camperoles\ni taques de liquen\ngrogós. Els terrats s’embanderen\namb ales humides que escampen\nsentors de bugada i de mans femenines.\nDamunt les teulades\naranyes absents han filat les antenes\n(paranys a les ales lleugeres de l’onda).\nSi el cel de la tarda té blau de turquesa,\nfantasmes fumoses (alè de les cuines)\nel tornen de plom i tenebres.\nHi ha golfes que tenen pupiles de fosca.\nLes llengües dels monstres de pedra\nde dalt el cloquer, insensibles\nrient del vertigen,\nescupen pedretes que el temps els arrenca.\nLes línies elèctriques tallen\n(gargots i capdells en desordre);\nl’atzur dels carrers i les places.\nDel fons d’una eixida\ns’aixequen tres arbres,\ncolumnes de verd i de mort i de malenconia.\nI a sota del marge d’argila\nsagnant, l’Avernó, la clivella resseca, sorrenca,\n( ni un pèlag humit per mullar la retina\ndels ulls sense parpres del pont que deliren\nen va per les gotes de pluja).\nLes hores barrinen en l’ull del rellotge\ni emprenen volada\nfugint de la gàbia.\nLa pols de Raval té una llum de jornades\nde feina. Els til·lers de la plaça el repòs de les festes.\nLa soca retorta dels ceps la tortura\nde viure esperant la collita amb temença\nde perdre la lluita.\nPro els càntics dels galls ens pregonen\nsobrant de les cases,\nque hi ha en les eixides.\nOh Perla del Noia, camina i avença!\nsi ets bella en tes formes concretes\ni tu les guarneixes,\nno cal exhornar el teu viure amb garlandes abstractes.\nQue hi fa que el passat i el present i el futur t’entrellacin\nsanglots i rialles?\nTu, Perla l Noia, camina i avença\ni ofrena la Pàtria\nramells de treball i cultura !”.\nÉs certament original aquest elegia de Sant Sadurní amb motiu de les seves Fires. Varias no cau en els tòpics habituals i crea unes metàfores singulars i suggestives. El 28 de desembre de 1934 va compondre Esperança :\n” Tremolor dels estels. Soledat\nen la nit reposada i obscura\ndins l’ànima purificat.\nTinc l’abraç del neguit\nque aniquila l’oblit\ni em tortura.\nSe me’n va del pensament\ndins la mar de records que n’inunda,\nuna barca de vela talment,\nque tingués sols per nord\nel camí que assenyala el meu cor\nimantat de nostàlgia profunda.\nPensament, si no et puc retenir\nen el port d’unes aigües tranquil·les\nvola enllà per sentir\ncom esfumes en clau\nen sua plomissol una randa d’escumes\nde la meva tendresa en desfiles.\nPensament, no te’n vagis tant lluny,\nque si al port ja ningú no t’espera\nmar endins la tempesta s’esmuny,\nja ressona en el corn,\ngira prest el timó pel retorn,\nai! la barca que va poc lleugera!.\nPensament, saps on és el repòs?\nJo no ho sé si al passat no li trobes…\nSi ens bastíssim un clos\namb el nostre neguit\ni guarnís l’esperit\nd’esperances ben noves\nno seria més dolç el futur,\nara incert i amb ferides de dubtes?\nL’optimisme ben pur !\nPensament, vina amb mi,\ntu, com jo, peregrí\nsota el cel ple d’estels incorruptes !\nPel passat que se’n va,\npel futur que s’atansa, estrenyem-nos la ma,\nofeguen la foscor de l’oblit,\nmira quin esvoranc lluminós al neguit:\nUn altre poema d’Adjutori Varias escrit a Sarrià el 7 de novembre de 1935 no portava títol:\n” Íntima joia que degotes\nd’un pensament alat i pur;\ndins del meu cor titil·len totes\nles estrelletes de l’atzur.\nPel que avui quan s’estenia\ndins la penombra nocturnal\nla soledat, guarda la via\nel pecat i contra el mal\nel meu neguit : el telescopi\nque tinc de cara a l’infinit\nper que la gràcia se m’apropi\ni els estels caiguin al meu pit.”\nLa Cançó marinera la va compondre Varias el 20 de maig de 1936 :\n” Jo sé d’una vela blanca\ninflada per tots els vents,\nel vent l’amor no li manca;\nés la dels meus pensaments.\nQuan l’amor infla la vela\nla barca fuig mar endins;\nun núvol la cobricel.la\ntots els esguards mesquins.\nLa barca deixa una randa\nd’escumes que es va fonent;\nl’amor encara comanda\ni fa més suau el vent.\nEl somni atura el navil.li\nque es gronxa, sol, a l’atzar,\nencén els bes d’un idil·li\ni calma els laments del mar…”\nD’entre els seus poemes de data indeterminada i de caràcter místic, en el qual es mostra molt preocupat per la castedat, destaca el que porta per títol Instantànies de lluita i de victòria:\n“Avui he jugat sol amb la pilota\ncom aquell temps que era un petit infant\nque cada ruta impura m’era ignota…\nJugo com aquell temps, estic plorant.\nDins la penombra passa la pel·lícula\nde les caigudes i dels vells pecats.\nRecords, sou dolorosos i pesats\ni el cap cerca puntal en la clavícula.\nSabeu, Senyor, que el llavi no se’m cansa.\nDeu-me si a Vos us plau, la ruta estreta,\npro feu l’ànima meva com l’estança:\nblanca i senzilla i endreçada i neta.\nNo caiguis esperit, tot et vigila:\nsi caus, no sols Déu és present:\nen cada objecte hi ha un cantó lluent\nun parpre obert i encesa una pupil·la.\nSi l’esperit els ametllers em vetlla,\nno temis castedat: vindrà la blanca\nflorida d’ales en la seca branca,\nvindran les fulles i vindrà l’ametlla.\nO serenor, corona amb el teu hàlit\ni amb la claror dels triomfals epílegs\nles lluites que sostinc ja feble i pàl·lid,\nl’esperit m’ esdevindrà de sílex.\nAra els silencis m’han ungit amb l’oli\nde la serenitat en cada pols:\nmartell de sang, si tens el dring més dolç\nres privarà que l’esperit em voli.\nEl cor palpita reposadament.\nDesig, no desordenaràs l’eurítmia\nja més: l’alta serenitat al pit m’hi ha\nposat l’alba puresa dolçament.\nDesig, ni em faràs pàl·lida la galta\nni em privaràs de respirar l’oxigen,\nencara no tinc la força prou malalta\nper sucumbí a l’imant del teu vertigen.\nJo sóc al centre de l’arcada volta.\nL’oració té radis, i l’aguanta:\nsi el cor no exhala la fermesa santa\nla voluntat és sols feblesa mòlta.\nEn els moments que a dintre de cambra\ntinc la puresa en cercles al meu vol\nentra pel finestral un raig de sol,\nratlla tangent de llum de color d’ambre.\nSi per l’esforç no em cal martell ni escarpra\ni l’esperit és de puresa gràvid\nla serenor ja pot obrir-me el parpre\nla humilitat vestir-me l’hàbit.\nSi l’ànima vols fer de pedra dura\nper fer la fortitud més gran encara,\ntorna’t de fang i en sang de Crist amara\nels porus les plagues de sutzura.\nQuan la feblesa a la victòria insulta\ni vol trencar-me el vidre del propòsit\ndel pensament llanço el tartrà el pòsit\namb la fermesa d’una catapulta.\nTinc de les regnes la veloç quadriga\nde passions, enceses de les venes\nlluiten per desfermar la ma que els lliga,\nperò impotent, diuen: ets tu que ens menes.\nAbans que lluita fou sols controvèrsia.\nEl foc, torba després el meu repòs,\npro l’esperit al flam extern s’ha clos\nha proclamat victòria de la inèrcia.\nVictòria, lliberació suprema,\nsi he superat, ardit, l’instant maligne,\nvulgues cedir-me a aquest contracte, signa:\nsigues tu la llum, jo seré la gemma.\nO castedat! honors et tinc de retre:\narcs triomfals per tu! amb una franja els\nexornaré de cants, amb una lletra\nblanca i alada, com si fossin àngels!\nAra que amb tantes lluites tu m’arribes\nfes que el meu cor ple de la llum excelsa\nno sigui de les paradoxes vives:\narbre humanal i feble que l’arrel se\nn’arrenca fàcilment quan es decanta\npel pes absurd d’una brancada buida.\nO castedat que la puresa cuida\nfes que camini per la ruta santa\nque s’acosta l’esbarzer maligne\n[el darrer o els darrers versos s’han extraviat]”.\nMés enllà de l’obsessiva dèria de la castedat ─pròpia dels joves cristians de l’època en contraposició a l’amor lliure predicat més que practicat pels cadets anarquistes de la CNT─ , del tot incomprensible a aquestes alçades del segle XXI , destaca la qualitat de la construcció del poema , el domini del llenguatge i del vocabulari i l’ús de figures poètiques originals.\nEl poema Present de nuviatge és d’un altre registre. Imagina el millor present per la seva estimada impossible de bastir amb els elements que proposa:\n“ ─Deu vos guard mestre argenter\nel millor de l’encontrada.\nQue’m faríeu en bon or\nels joiells de nuviatge?\nPer damunt dels espillets\ni posant celles arcades\nl’argenter el mira i li don\ncadira per assentar-se.\nJa li’n treu un bé de Deu\nd’ arracades i tumbagues\nuns montats amb diamants\nperles, safirs i esmeragdes\namb topacis i robins\ni amatistes i aigües clares.\nAl poeta no l’hi plau\ntota aquella enjoiellada.\nL’argenter el mira i somriu\ni l’altre se’l l mira i calla.\n─No vull res del que’m mostreu\nper les joies de nuviatge,\nmassa pobre tot això\ni es mereix més ma estimada.\nTenen d’ésser com en cap\npart del mon pugan trobar-se.\n─Com enlloc? diu l’argenter.\n─Com enlloc, contesta l’altre.\nD’ivori feu-me l’anell\ni per brillants claror d’auba\nper robí un troç del meu cor,\ni per perles dues llàgrimes.\nEls filets no de platí\nhi vull cabells de la mare\nqu’eren blancs com flocs d’argent\ni brunyits com un fil d’aigua.\nEm fareu per al seu coll\nmolçudet i d’alabastre\nde petons un collaret\namb cants de la meva pàtria.\nEl brassalet feu-me’l d’or\namb enfilalls d’esperances,\nque no’s puguin trencar mai,\ni que siguin ben soldades.\nDesprés vull per el seu front\nuna diadema blanca\norlada de nuvolets\ni música de rialles.\nI al bell mitg aquell estel\nque’s el primer de la tarda,\nI… escolteu, poseu-hi l’or\nde la posta, que m’encanta!\nAra anem per lo demés.\nVoldria unes arrecades,\nben florides d’il·lusions:\nque mai puguin apagar-se.\nI per penjolls, els sospirs\nque’m surten de dintre l’ànima\nquan no la veuen mos ulls\nque l’enyoren i demanen.\nM’heu entès, mestre argenter\nlo que vull pel nuviatge?\nSi algun dubte acàs teniu\nvos ho dir altre vegada.\n─Molt bé quedareu servit,\nli diu el mestre assentant-se\nPorteu-me aquells nuvolets\ni el grapat de la llum d’auba,\nun bon tro del vostre cor\ni després les dues llàgrimes.\nEm portareu els petons\ni els cabells blancs de la mare,\ni els cants de la vostra pàtria.\nNo us descuideu els sospirs\nni la música de rialles\ni després aquell estel\nque’s el primer de la tarda\ni del Cel tot aquell or\nde la posta qu’us encanta.\nI una volta això lograt\ncap al Cel preneu volada\na parlar amb Nostre Senyor\ni Ell us pot servir l’encàrrec…\nque jo sóc mestre argenter\ni no’n se fer de miracles”.\nAltra vegada trobem els mateixos atributs que s’han destacat en el poema anterior, però en aquest cas tot és més tangible, malgrat la impossibilitat de bastir unes joies tant extraordinàries amb els integrant que selecciona. Amb l’Amistat Varias s’interroga i es respon sobre aquest atribut humà i en fa una apologia :\n” Són, dins la fosca, les coses, difuntes;\ncalla el silenci en l’estança tranquil·la\ni les frisances imantes les puntes\nde l’esperit que en la nit em vigila.\nBlanc pensament que en el front i mans juntes,\ncom una aranya que fila, feinera,\nfas teranyines i caces preguntes:\nfines libèl·lules d’ala lleugera.\nCada pregunta a la pensa li costa\nun raig de llum de l’estel més abstracte\nperquè il·lumini la vaga resposta\nmassa impalpable pels nervis del tacte.\nQuè és l’amistat? Oh, la víctima nova!\nPassa volant pel camí més aeri,\nve cap a mi que altra petja no troba,\ncau al parany entelat del misteri.\nÉs la ma ferma que té les ocultes\nregnes subtils de l’alada quadriga\nde l’esperit cercador de consultes\ni de consells en altra ànima amiga.\nÉs la música que trena el silenci\nencobridor de frisances secretes\ni és la que priva que el llavi les llenci\ndins l’altaveu de les veus indiscretes.\nÉs la ma blanca que al front ens eixuga\ntanta suor com hi posa la febre\ni omple d’oblit la buidor fredeluga\ndels desenganys, blancs de neu i de gebre.\nÉs un lligam de tranquil·les converses\ni un degotall de paraules sinceres,\nés un consol de les penes adverses\nque fa petites, suaus i lleugeres.\nI és la que ens dóna delit i ens fa viure\ni un optimisme serè ens encomana\ni ho dóna tot amb la flor d’un somriure\ni amb la dolcesa d’un mot de germana,\ni és la que riu amb la nostra alegria\ni si plorem en el plor ens acompanya,\ntots els amics ens els tria i destria\ni ens fa allunyar del company que ens enganya,\ni aconsellant, en diu: ─Cal que vigilis,\ncerca l’amor que en silenci t’espera,\nfuig del reclam lluminós dels idil·lis\nque només viuen una primavera,\nfuig de l’amor que comenci ni acabi,\ncerca la flama que cremi i perduri;\nun dit menut al damunt del teu llavi\ni amb un esguard de promesa i auguri─.\nClara amistat, espurneig de conversa,\nbresca de mel de paraula sincera,\nentra’m al cor i al cervell i dispersa\ntots els neguits de les ungles de fera,!\nVina amistat, que en les lluites internes\nno em sentiré l’esperit solitari\ni sabré viure amb les coses externes\nsense pecat, ni neguit, ni desvari.\nVina amistat, que no saps com m’exalta\nla soledat dels camins i les rutes\nsi el cant de l’ànima feble i malalta\ndiu que les forces tinc obertes i eixutes.\nClara amistat que les mans ens conlligues\nfent la petxina que es clou i s’esberla,\ndins de les mans, llum d’amics i d’amigues\ncristal·litzada esdevens una perla.”\nUn dels darrers poemes de Varias que s’ha recuperat el va escriure el Dia de Tots Sants de 1936 i no porta títol :\n” Dues dàlies, roig de flama,\ni tres roses tardorals,\ni quatre branques frescals\nde sàlvia. Si ara reclama\nl’humil pomell dels meus versos\nun pomell que ja és marcit,\ntambé d’un acolorit\npomell amb esclats diversos\nde llum i de confidències\nus faig ofrena, fervents\nmirant els que son presents\ni pensant en les absències.\nUn pomell en una taula\nun diumenge de tardor\nrecull l’altra tremolor\nde la càlida paraula\nnostra , com si la columna\non l’amistat es sosté\nfos els transparent pitxer,\ni aquests flors d l’autumne\nnosaltres , amics i amigues…\nAmistat , aigua frescal,\nque ens deixes el cor tendral\ni que la vida ens conlligues,\nfes que el neguit es desgeli\ni que vinguin altres jorns\ni amb els enyorats retorns\nl’alegria ens cobriceli”.\nAdjutori Varias pot ser considerat com el poeta més notable de l’etapa republicana que malauradament va ser víctima mortal de la Guerra Civil.\nJaume Rosell i Roig és el poeta local de més recorregut del segle XX, ja que des del 1915 fins el 1964, de forma ininterrompuda, encara que amb alts i baixos, va escriure i publicar els seus versos. El primer va aparèixer a la revista local L’Àpat el 14 d’agost de 1915, portava per títol Tendra flor i era una declaració d’amor a la jove Eulàlia Mata i Gabarró, amb qui es casaria quatre anys després. Del període republicà destaquen quatre poesies que porten per títols Fires (setembre de 1931), El barret vell ( gener de 1932), La Guerra dels Set Anys (agost de 1932) i Vandalisme (desembre de 1932). Durant tot aquest temps regentava una botiga de roba al Raval, coneguda com cal Ticus.\nEl primer dels quatre poemes republicans seleccionats de Rosell ens permet recuperar la seva emoció amb motiu de les Fires de Sant Sadurní :\n“Sento l’enyor d’altres fires passades;\nd’aquelles fires de quan era infant\ni eren per mi com un conte de fades\npolicromat d’un nou goig cada instant.\nQuin enrenou més bonic la vigília,\nquan arribaven els muls i els cavalls\nl els gitanets de nombrosa família,\nmig mal tapats d’uns vestits de retalls…\nAquelles quadres de mules ventrudes,\nque per l’escletxa ens plaïa admirar…\nAquells cavalls de les anques molsudes,\nque un gitanet els portava abeurar…\nDesprés a veure el tragí dels firaires\naixecant tendes, palaus encantats\nenrestellats de joguines cridaires\nque contemplàvem amb ulls admirats.\nEncar eixien dels munts en desordre,\nveles i caixes i dolls de juguets,\nquan un vailet pregonava un mot d’ordre:\n— A l’altra plaça, que hi lla cavallets! —\nEls cavallets de crinera pintada,\nfolls es diria del ritme banal\nd’aquell piano de veu esquerdada,\nestri simfònic d’un geni infernal.\nPerò que hi fa? Si aquell antre rodaire\nsembla als infants, corn un nou paradís\ni aquell piano de mena xisclaire\nper ells, és musica plena d’encís.\nBon parió la barraca veïna\ntota olorosa del fum d’uns perols\nd’on els artífexs , amb oli i farina\nfeien castells de gustosos bunyols.\nAltra barraca al costat és alçada,\ntot un misteri que pren embalum…\nus ha mirat per la vela esquinçada\ni ha descobert que serà un Pim, pam, pum.\nEncara al vespre sabem que ens espera\nl’alt espectacle de coure el rostit;\nsempre benèvol, ens fa la cuinera\nla lleu primícia d’un xic de farcit.\nO, quin preludi de joia i gatzara!\nTres jorns que arriben, de festa curulls…\nQui no ha sentit eixa joia tan clara,\njoia d’infant que traspua pels ulls?\nJo la recordo i en sento enyorança;\nsento enyorança del goig que finí\ni m’envaeix l’esperit de recança\nquan veig espines, les roses d’ahir.\nAvui, però, jo he tornat a reviure\ntota la joia emotiva d’infant;\nbell esperó que és claror de mon viure,\ngràcia del cor l’emoció de l’instant\nquan he copsat, que a mos fills la retina\ns’ha dilatat un moment, d’il·lusió,\nclavant els rulls voleiants d’una nina\ni els colors vius d’un cavall de cartró! “.\nL’estil de Jaume Rosell és força diferent del d’Adjutori Varias , els temes són més recurrents amb imatges força emotives i també domina el llenguatge i la tècnica poètica . La segona composició El barret vell ( gener de 1932) , és una elegia breu dedicada al seu barret :\n“Oh!, pobre barret meu, vell estimat!\nen dols i en goig amic inseparable.\nTres voltes t’he desat per jubilat;\ntres voltes restaurat, ja ets venerable!.\nTres voltes el petit paper de banc\nl ‘he dut als dits per dur-lo al barretaire.\nMés ai!, que cada cop un entrebanc\nha enderrocat els meus castells en l’aire.\nPrô, què hi farem? No és cosa d’afligir\nno jubilar-te a temps com hom voldria;\nni tu, ni jo, no ens hem d’avergonyir\nd’anar pels móns de Déu, fent nostra via.\nAra un burleta s’ha mofat de tu\nperquè ja vas amb l’ala mig caiguda;\nt’estimo més encara, ben segur,\ndesprés d’aquesta mofa immerescuda.\nT’estimo perquè has fet acatament\ndavant de l’art i la cultura humana,\net lleves pel Santíssim Sagrament\ni honores la senyera catalana.\nVal més dur el cap alt i el barret vell\ni no com molts, que semblen de la jungla,\nque adoren el bou Apis i el vedell\ni lluen barret nou, fent córrer l’ungla.\nQui sap, si aquell mofaire impertinent,\nquan siguis ja no més que una rampoina,\ntrobant-se vell i pobre i penitent/\nt’aguantarà per pidolar una almoina.”\nAquesta personificació del barret i el diàleg que hi estableix són realment curiosos. Si se’m permet un comentari personal, sempre que el llegeixo em venen al cap aquelles famoses seqüències de les pel·lícules de Charles Chaplin ( Xarlot) en les que es treu el seu barret, l’espolsa i l’acarona abans de tornar-se’l a posar. La Guerra dels Set Anys el va publicar al Calendari del Pagès. Explica en vers una incidència inventada del món agrícola i n’extreu una lliçó:\n“En Jan, un traficant d’aquells tan vius,\ntot hora a punt de treure-us les cabòries\ncontant un cas de llebres i perdius\no relatant els fets de cent històries,\nés home llest, astut i fí de nas,\ni quan ell troba algun hereu pavana,\nprepara el cop i quan arriba el cas\ns’enduu, d’aquell que hi tracta, pèl o llana.\nEn Jan va pactar un dia amb En Marti,\ncomprant-li tot el blat de la collita,\n—Venut i mesurat demà el mati,\nque el blat si no és lligat…ja ho diu la dita…\nEl blat el mesuraren dalt de tot,\nque essent prop dels cassals s’escurça feina;\nEn Jan, com qui ho enceta de rebot\ni aprofitant l’haver trobat una eina,\ncomença a explicar fets del temps passat,\nde vells pronunciaments i carlinades\ni ensenya un fusellot tot rovellat\ni conta d’ell facècies realitzades.\nVeient que a tots els planen fets estranys,\ncar, hi ha En Martí, la dona i la mainada,\nen tant que va durar la mesurada\nva anar contant la guerra dels set anys.\nEn Jan ho explica tan gràficament,\nque sembla que hom es trobi en la batalla,\nell salta i maniobra destrament\ni a cops de peu engega la metralla.\nQue surt un general amb tres canons,\ndoncs, vinga cops de peu per canonades,\nque ara entra un capità cerca-raons,\namb cops de pep simulla escopetades.\nEn Jan no es cansa i va parlant per vint;\ntrontolla, als cops de peu, tota la casa…\ni el blat a la mesura atapeint…\ni alguna mesurada no és prou rasa…/\nUn cop s’hagué acabat el tiroteig,\nel blat a dalt dels carros, que partien,\ncomptat i recomptat i fet l’arqueig,\nl’hereu trobà que els comptes no sortien.\nNo sap ben bé En Martí, qui haurà passat:\nUn blat ben mesurat de quatre dies,\nque en Jan bon tros del compte ha rebaixat,\nqui sap si amb males arts i bruixeries !\nHi ha l’avi que tremola prop del foc\ni té molta experiència i molt senderi,\nfa estona que ha llucat d’en Jan, el joc\ni sap tota la clau d’aquell misteri,\nexplica el que el cas a En Martí,\ni diu:—No cal que et cansis del magí,\ncar, quan en Jan treu sabres i canons,\nsap qui ha de pagar les municions;\nja has vist que mesurant, la guerra hi sobra\ni aprèn, del cas d’avui, la lliçó, hereu;\nsi un jorn tot fent comèdia algú et distreu,\nsi no passa el platet, és que s’ho cobra.\nVa aprendre la lliçó molt bé, En Martí\ni quan trobava en Jan, dissimulava\ni un dia es proposà endossar-li un vi\nde baixos i premsat que ja es picava.\nEl tracte va venir tot berenant,\nallò que s’acostuma a les masies,\nque menges quatre nous tot xerricant\ni parles de si naps i xirivies.\nI passa que si es treu tard el porró\ni un hom es va atipant de fruita seca,\naquell que beu, menjant d’aquesta teca,\ns’empassa un mal vinagre, per vi bo.\nAixí passà a en Jan, que en va menjar\nde nous i figues seques i aquell dia\ncomprava el vi dolent, que el paladar\nli feia molt més bo del que calia.\nEn Jan, quan s’adonà del que passava\napostrofà En Martí amb crits i reganys;\nl’hereu, però, fresquet li contestava;\n—Recorda’t de la guerra dels set anys !”\nFinalment, el poema Vandalisme el va escriure arran la mutilació de les creus de terme el 1932:\n“ Dolor que esqueixa el cor, curull d’agravis,\nen veure mutilada la creu tosca\npel bàrbar, protegit d’un del de fosca\nun amargor de dol ens munta als llavis.\nInconegut, qui amb sàdica rialla\nhas destrossat la Creu acollidora;\nl’arbre sagrat de l’ombra protectora\nque ens guia del bressol a la mortalla;\nt’ha trasbalsat el vent de la discòrdia\ni ara ton ésser febrosenc delira;\nni ho saps per què s’han clos tos punys amb ira\ncontra d’un Déu, que és tot misericòrdia.\nMira la Creu, que és signe de puresa,\nde caritat i amor i és font de vida,\nque et crida i et perdona amorosida\nsi hi tornes penedit de la vilesa.\nPobre ignorant, que foll que escups enlaire\ni torna al teu damunt la pròpia ronya;\nper tu s’ha fet l’estigma i la vergonya;\nla Creu no ha devallat ni gens, ni gaire!” .\nRosell jutge i condemna aquella acció iconoclasta, preludi en certa manera dels tràgics esdeveniments de 1936.\nDe Pere Uyà i Morera seleccionem un breu poema publicat amb motiu de les Fires de 1931 amb el títol Alícia al ball. Durant la guerra Uyà treballava a la direcció de les caves Freixenet i el 1938 va morir al front:\n“Hi ha al fons dels ulls aquella flama viva\nnodrida d’impaciència i de neguit\ni el cor amaga una captiva\npunt d’alliberar-se de l’oblit.\nLa veu té un pic de vibració expressiva\ni el verb és subratllat pel gest ardit\ni s’endevina una frisança activa\ndessota els plecs sumptuosos del vestit.\nEn mig la jovenalla renouera\nella pressent l’amat i s’enquimera\nde veure que ell l’hi regateja el goig…\nTot just l’orquestra iniciarà uns compassos\nl’imberb galana vindrà a oferir-li els braços\ni aquell clavell del trau flairós i roig”.\nAquest poema té força qualitat i caldria disposar-ne d’altres per valorar l’obra del personatge.\nEls primers poemes de Gabriel Raspall i Culell són de caire estrictament familiar i els corresponents al període republicà estan dedicats a la seva dona i a la seva primera filla. El 7 d’octubre de 1932 va escriure Impressions inoblidables:\n“La meva esposa ha infantat\nun esqueix del nostre amor,\nla meva esposa llum ha donat\na una filla del meu cor.\nEls dolors d’ésser mare\nmés fort en mi han arrelat\nla meva Mercè estimada,\nla que sofrint per mi ha gosat.\nHe estimat més la terra,\nla família i la llar,\nun amor que a mi s’aferra,\nque vol viure sols per estimar.\nHe gaudit del dolç encís\nde veure la meva esposa Mare!\nI he gosat de l’innocent somrís\nd’una filla que em dirà Pare.\nQuin goig he sentit, quina alegria,\nveient dins el llit de noces\nuna esposa i una filla\nque em somriuen carinyoses.\nRecordo que avui fa quatre anys\nque et vaig prometre estimar-te ,\ni complint els meus afanys\nsols desitjo que per molts anys\npugui estimar-vos a tots, i a tu abraçar-te”.\nDos anys després, el 5 d’octubre de 1934 va escriure Per a tu, Eulàlia, la meva filleta:\n“Neix rialler un nou dia\nofrenant-me un goig immens.\nSento una inefable alegria:\nté ja dos anys la meva filla,\nrialla fresca dels meus pensaments.\nAvui un goig sublim dintre meu frueix,\nfent-lo més intens la teva formosor\ni en veure’t créixer a tu, satisfet el meu cor creix,\nlluint amb orgull la llum del teu amor.\nAvui fa dos anys, el món tot riu i canta,\ns’esborra tot dolor, la vida té més vida…\nUn pare que mirant-te joiós avui s’encanta…\nL’amor que per tu sent, satisfet, s’ageganta\namarat per la dolçor d’una tendra veu que el crida.\nL’amor pur d’uns ulls que em miren fit a fit\ni l’innocent esclat d’uns llavis plens de puresa.\nAi!, quin goig més sublim omple el meu pit\nfent-lo bategar amb més fermesa!\nAmb quin neguit et beso, oh dolça filla meva!,\ndona d’un demà, donzella avui gemada,\norgull d’una llar que d’amor se sent amarada\nseguint el teu esclat, vivint l’alegria teva.\nAccepta com a ofrena i guarda com a record,\nnuada amb amor aquesta senzilla poesia,\ni una innocent rialla i un petó ple d’amor:\nsols et demano això, filla meva, en aquest dia.”\nAmbdós poemes intimistes trasllueixen una estimació infinita, però l’obra de Raspall cal situar-la en un àmbit diferent al dels dos primers poetes ressenyats. El 1931 va morir el seu pare i es va haver de fer càrrec del negoci familiar d’una fàbrica de pastes per a sopa. El 1938 va ser mobilitzat i va acabar la Guerra Civil en un camp de concentració a Cervera.\nEl 15 de novembre de 1935 el jove de 21 anys Lluís Forns i Ventura, que fins a la seva incorporació al servei militar obligatori amb destinació a Mallorca treballava a can Codorníu, va escriure el seu poema De lluny estant. Camí de Mallorca:\ni el navil.li es balanceja\nsota un cel, tant transparent,\nque m’ha encès la sang d’enveja\ni m’ha pres del pensament\nla il·lusió de les llums fines\ni el neguit dels mocadors\nque imitaven les gavines\namb llurs albes tremolors.\nMiro el cel\nomplo el pit amb alenades\ni m’endinso en la foscor\ndels camins sense remor\ncavalcant visions alades,\ntot desfent i fent camins\nperseguint formes aimades\ni les noves il·lusions\nde les illes encantades.\nl’arribada del xaloc,\nl’amargor de la deriva,\ni la llum que a poc a poc\nem captiva de tan viva\ndesllueix el somni alat\nde desvaris, me l’allunya\ni em presenta immaculat\nel record de Catalunya.\nI el record\nsi el gustar-lo llargament\nllença fel en l’expremuda,\ntambé deixa al pensament\nla frescor de la veu muda\nque t’arriba d’allà al lluny\nen el fris de cada onada,\ni en la sang endins s’esmuny\nencenent com sol de juny\nla meva ànima enyorada” .\nLes Fires, com hem vist, ha estat una font d’inspiració poètica. Antoni Pardas va escriure el 1931 el poema Fires:\n“Fires… campaneta dels caballets,\nfum rosat de xurreries,\ninsistència dels klàxons,\ncrits i pluja de rialles…\nFires… parpelleig grogós de llum de les parades,\nsang que brolla de les ferides de la fruita,\nxiscles i veus dels venedors ambulants…!\ntrot ritmat dels cavalls\nbruses fumades i llustroses,\nesquelets de fusta que sostenen una vela apedaçada,\nmalediccions i dances nòmades…\nFires… cassoles colorides de viandes,\npots de confitura encetats,\ntabac i dolços…\nFires… trajos nous\ncafè, rebaixat i insuficient,\nFires… celles de carbó\nllavis de cel·luloide tenyida\nballs d’obsequi/ ramells,\nFires…cançons de moda,\ncançons tristes de dels guardadors de bestiar,\nhomes dormits per les voreres, barraques tencades…\nabim de l’oblit,\ncaixa de sons,\nFires… cançó d’amor i d’hostatgia.”\nJosep Maria Raventós i Altés de cal Matamussols del Raval i empleat a les caves del xampany Rigol va publicar el 1932 a Joventut Cristiana un poema que va titular L’amor al camp, una delicada proclama bucòlica rural :\n” De bon matí quan moren les estrelles\ndamunt els núvols esquinçats pel vent\nal temps que el viu esclat de les roselles\nencén les llenques del sembrat lluent,\nsurto del mas i emprenc la meva ruta\npel viarany que mena fins la vall,\nque la força del pit no tinc eixuta\ni m’abriva el delit del cant del gall.\nFendeix l’espai el so d’una campana\ni rodolant es perd llunyanament,\nplàcidament el cor se m’encomana\nla blava serenor d’aquest moment.\nBrodada de ginesta és la muntanya\nai si amb el braç no puc collir la flor,\nl’oreig em duu el perfum, i m’acompanya\nla flauta màgica del cant i el plor.\nPerlejo l’aigua per la fulla tendra\ni un bocí d’horitzó que es va encenent.\nEl llençol matinal clapat de cendra\nesdevé enlluernat pel sol ixent.\nJo sóc a dins la vall; l’herbei fulgura\ni serva la llum misteri de la nit.\nMon pensament teixeix una figura\nmentre m’endinso pel camí florit.\nTeixeix un rostre clar que m’embolcalla\ni m’allunya del pit tots els abrulls,\nun rostre que em somriu i s’emmiralla\namb el vernís d’argent que tinc als ulls.\nI ara, després que els anys han esfumada\nla subtil clariana del record,\nvull remembrar la vall auriolada\non s’abrandà la flama del meu cor.\nEra una tarda lluminosa i clara\nque vaig trobar-la que cercava flors\ncollia roses tendres com sa cara.\nSemblava la deesa d’aquell cloc.\nI al demanar-li , feble, l’esperança\nl’amor que jo anhelava, sens recel\nem respongué, allunyant-me la recança\nfitant serenament els ulls al cel.\n─Vos sou de ciutat, jo de muntanya,\ni coneixeu les roses i els clavells,\nsaben flairà el delit de la companya\ni el vibràtil ressò dels cants novells.\nSabeu l’encant que té la rosa fresca\ncollida del roser més jovençà.\nEndevineu la mel de cada bresca\ni la dolçor que el vostre cor durà.\nCar si l’amor en lloc d’haver florida\nus ha donat les punxes del neguit,\nsi la flor del jardí esdevé marcida\ni el seu perfum no us embriaga el pit,\nmai més voldreu la gràcia d’olorar-la\ni el sentiment allunyà el seu record.\nMés… si és l’amor que en vostres llavis parla\nja tinc la lluny que nodrirà el meu cos─.\nSento glatir la tèbia recordança.\nAra que els anys m’han allunyat els cants,\ncamino pel llençol de l’enyorança\ni el sembro lentament de diamants”.\nDe Josep Maria Raventós i Altés, que va morir de tuberculosi el 1939 als 21 anys, disposem de tres poemes més Juny, Sant Jordi i Mon pensament. Juny és un cant al blat:\n” Tenyeix el temps la pàtina del blat\nja som el temps que el sol feixuc devalla\nla falç rosega l’or que lluu el sembrat\ni pel camí ressec hi ha un cop de tralla.\nÉs aspre aquest neguit. Dins l’hora càlida\nl’oreig —ventall lleuger i remoladís—\ndavant el blat li dona la llum pàl·lida\nd’un mon llunyà. Quiet i enyoradís.\nOh! mes de juny, cada anys ets l’esperança\ndel segador que anhela el teu glatir,\ni el seu retorn abriva la gaubança\ndamunt la terra que et veurà llarguir.\nEl juny marceix la llum del roserà\nperò és més viva la sentor del pa.\nSant Jordi estava dedicat al patró de Catalunya:\n” Sant Jordi deixa un núvol de cançons\nsota el finíssim vel de les estrelles,\nque ara un perfum rebleix els horitzons\ni la nit va mostrant-li meravelles.\nLes ombres del neguit són esfumades\nSant Jordi, ja es ben vostre aquest camí\nque el corçer esbandeix amb ses petjades\nles rutes entollades del verí.”\nEn el poema seleccionat Mon pensament de Josep Maria Raventós, l’autor —probablement quan ja estava afectat per la malaltia que finalment li provocaria la mort— va prescindir de la rima i va deixar volar el seu esperit:\n” Mon pensament no es detura ni calla\nvola als espais de les ombres abstractes\nque les frisances desperten els nervis\nsota la fina cremor de les ales.\nAra el mirall entelat per les ombres\ncerca amb delit una llum que l’aclari\nque de l’espai han vingut mica en mica\ntotes les punxes vibrants i sonores.\nEntre la pau que n’esfuma les volves\ni van marxant a pleret, sense treva\ntots els neguits i el turments de la pensa\nque ara fa poc entelaven llurs conques.\nQuè és nostre cos? És un cau de misèries;\nsempre animat d’una llum invisible\nmentre hi dansen al vol de llurs passos\nplors i alegries, barreja de l’aigua\nque plora en el temps i l’atzar de la vida.\nVola esperit i rabejat les ales\ndintre del llac de la pau i l’ensomni\nres no et deturi quan cerquis la Gràcia.\nSi quan retornes dus ales de bronze\ni al mig del pati una creu que enlluerni,\nm’endinsaré dins les ombres pregones\nsense remor de volves i punxes.”\nFinalment el cisteller Jaume Marigó va escriure durant l’etapa republicana un poema dedicat Als vímets:\n“M’agrada de tallar els vímets de l’Anoia,\nveient i sentit l’aigua que passa i parrupeja\nal peu dels vímets verds, que són com una joia\nde plaer i el seu brancam m’ombreja.\nDe l’Avernó els vímets també em plau collir-los\nen un bell lloc ple d’arbres i esbarzers\ni després gronxar-los, i tot seguit portar-los,\npassant per la passera que salta d’allò més.\nMés, ningú no copsarà la dolça poesia\nque tenen aquests vímets, del riu enamorats,\nque mai més no fruiran de la meva companyia\ni moriran ben sols del món abandonats.\nI encara brotaran algunes primaveres,\ntambé aniran creixent amb l’escalfor del sol.\nEn ells cantaran, al migjorn, caderneres,\ni a les nits, el mussol, i al matí, el rossinyol…”.\nL'entrada va ser publicada el Altres per carlesquerol. Guarda l'enllaç permanent.


Reconciliats amb Montilivi - Diari de Girona\nGirona FC 4 0 Ponferradina\nReconciliats amb Montilivi\nEl Girona recupera sensacions amb una golejada al Ponferradina en un partit molt complet, marcat per l'encert dels gironins de cara a porteria · Mata, Kiko Olivas (2) i Jairo Morillas certifiquen una victòria clara dels blanc-i-vermells davant un equip del Bierzo desbordat que, malgrat tot, estavella dues pilotes als pal en moments decisius del duel\nmarc brugués | girona 19.01.2016 | 07:20\nEls fantasmes han desaparegut de Montilivi aquest 2016. El Girona va confirmar ahir que ha eradicat la malastrugança que el perseguia a l'estadi des del juny passat amb una solvent victòria contra el Ponferradina. Tres punts llaurats a base no només de bon futbol, que també, sinó sobretot d'un ingredient que ha costat molt de trobar aquesta temporada: l'efectivitat. En un notable partit, els de Pablo Machín van retrobar-se amb la seva versió més solvent recuperant algunes de les armes imprescindibles per a la categoria, com l'encert en les accions a pilota aturada, gràcies a les quals van aconseguir dos gols. Si bé el Girona va ser molt superior al Ponferradina, l'encert dels gironins de cara a porteria va marcar la diferència. L'efectivitat del Girona va ser molt alta; tot al contrari que la dels visitants, que van estavellar al pal les dues ocasions que van tenir. El triomf permet al Girona tancar una discreta primera volta amb 25 punts. Números de permanència, sí, però massa justos i que ?obliguen l'equip a millorar amb escreix durant la segona part de curs.\nEl bon triomf contra el Valladolid havia quedat estroncat a Alcorcón i per això, la plantilla s'havia mentalitzat per assegurar els tres punts i tancar la primera volta amb bon regust de boca. Intensos i decidits van sortir els de Machín. Un xut d'Eloi Amagat desviat per un defensa, possiblement amb les mans, va ser el primer avís. El Girona interpretava bé la pressió ofensiva i recuperava amb facilitat la pilota. Tot i això, mancava posar a prova Santamaría. Mentrestant els del Bierzo anaven guanyant temps, veient com el Girona no els feia mal malgrat el domini total dels blanc-i-vermells. L'escenari era perillós perquè el Girona ha demostrat massa cops la seva fragilitat moral i qualsevol ensurt dels visitants seria d'allò més complicat de remuntar.\nFeia falta un cop d'efecte que despertés els gironins i animés una mica la graderia. Jairo el va tenir amb un cop de cap precís i col·locat que va treure Santamaría, amb una estirada espectacular a la seva dreta. Aquest intent va engrescar els gironins, que dos minuts després sí que trobarien el camí del gol. Seria Mata l'encarregat d'obrir el marcador en finalitzar una excel·lent jugada d'Aday per la dreta en què, amb un cop de cintura, va deixar enrere dos rivals.\nEl gol feia justícia al que s'estava veient al terreny de joc. Tanmateix, en comptes de tranquil·litzar els gironins, l'avantatge va fer que el Ponferradina estirés línies. Tant és així, que en l'acció següent al gol de Mata, Acorán va treure's un xut del no-res que es va estavellar a la base del pal dret d'un superat Becerra. No s'hi valia a badar. Havia costat massa fer el primer per enviar a terra tan aviat la feina feta. Abans del descans, el travesser va evitar que el partit s'encarés d'allò més per al Girona en escopir una plàstica rematada d'Eloi Amagat després d'una deixada de Mata.\nEl partit era del Girona i tan sols Santamaría i el travesser havien impedit un avantatge més ampli abans de la mitja part. Només començar la represa, els blanc-i-vermells afinarien la punteria, en la primera ocasió de què disposarien. Seria Kiko Olivas qui ampliaria l'avantatge després de rematar de cap una pilota penjada, també de cap, al segon pal després d'un servei de falta. Amb 2-0, el partit estava encarrilat sí però no pas tancat. El central andalús havia aconseguit el gol de la tranquil·litat però mancava el de la sentència. A més a més, qualsevol encert del Ponferradina els tornava de nou al partit i posava emoció als molts minuts que encara restaven per jugar. De fet, Yuri va clavar un bon ensurt a la parròquia local amb una gardela rasa que va refusar el pal.\nEls del Bierzo, que a la mitja part havien canviat de sistema passant de jugar amb el 5-3-2 a un 4-4-2, buscaven reduir distàncies i havien intensificat el setge a la porteria de Becerra. Al mateix temps però, el Girona trobava espais al contracop, on podia trobar el camí de la sentència. No seria a la contra sinó en una acció d'estratègia quan el Girona tancaria el partit. Seria després d'un servei des de la cantonada, que acabaria amb Kiko Olivas novament empenyent la pilota al fons de la xarxa.\nAmb el 3-0 el partit estava dat i beneït. Ja només quedava temps per lluir-se i per veure l'estrena de Dejan Lekic. Abans però, Borja García va assistir Jairo en la primera pilota que tocava perquè l'andalús fes el quart gol de la tarda. Ni els més optimistes havien apostat per un resultat tan ampli. Per fer-ho tot rodó, potser faltava el gol de Lekic. El serbi gaudiria d'una doble ocasió només entrar però Santamaría li aturaria la rematada i el refús l'enviaria, per poc, per sobre del travesser. La victòria va deixar la sensació que l'equip ha fet un pas endavant que dissabte contra el Bilbao Athletic pot confirmar.\nPrimers minuts per a un Lekic que es queda a un pas d´estrenar-se. Girona FC


El cant a la València de Noruega – (…) a cau de lletra\nA principis de febrer, es publicava en este cau un article de Magda Simó que parlava del fenomen de Noruega, el llibre de moda. En eixos moments, el llibre havia exhaurit els 1.000 exemplars de la primera edició, i ara, tres mesos després, ja va camí dels 6.500 exemplars venuts. Noruega ha sigut una d’eixes tempestes que venen del sud i que porten aigua als horts valencians de la literatura en la nostra llengua. Fa uns dies, vaig acabar de llegir el llibre després de dos passejades de lectura per les muntanyes de Múrcia, on ara visc i on practique l’esport de risc de llegir mentres camine, heretat de ma mare.\nEl llibre, encara que tinga vora 400 pàgines, es llig ràpid. Capítols de 3 a 4 pàgines, frases curtes i contundents i una història dramàtica creen eixa típica addicció desbocada que ofereixen els best sellers i que obliga el lector a llegir capítols quasi sense parar. Esta avidesa lectora el fa un llibre popular, on el de boca a orella i un bon màrqueting ha fet que es convertisca en un èxit. Això el fa una obra mestra? No, simplement li agrada al públic general, com ja ha passat amb altres llibres i continuarà passant. Però què té de diferent Noruega respecte a la resta de llibres d’èxit? Sense dubte, l’escenari! Noruega relata la història d’un escriptor -o, millor dit, la d’un projecte d’escriptor- que viu a la València dels huitanta als dos mil, una València amagada a què els valencians li tenien vergonya i a què abandonaren cap a la València que començava a destruir l’horta. Això fa que la lectura de Noruega s’esdevinga un viatge espai-temps en què el lector es converteix en un turista del temps. Este viatger pot ser un veí de València, de la seua àrea d’influència, un coneixedor de la ciutat o, fins i tot, un viatger d’una València per descobrir juntament amb Albert, el seu protagonista.\nNoruega és també una mena de Cuéntame en clau Cap i Casal per a la generació dels nascuts als 70. El lector reviu, paral·lelament i acompanyat del protagonista, la seua pròpia història pels carrers de València. Una amiga em contava que, si bé havia gaudit molt d’eixe viatge per la València de la seua infantesa, no li havia agradat eixa visió tan trista que aporta, que no coincidia amb els seus records. I és que Noruega, en molts casos, permet també açò, comparar històries: la del protagonista i la del lector. Personalment, conforme llegia el llibre, la cançó que em venia al cap sovint era «La vida sense tu» d’Obrint Pas, un cant a València basat en un poema de Vicent Andrés Estellés, Cant a Vicent. I és que Rafa Lahuerta ha aconseguit fer un llibre que és un cant trist a València, una València que s’enfonsa, reviscola i cau al mateix temps que el seu protagonista. En este cant també apareixen els protagonistes de la València d’eixos anys, i ho fan com a actors secundaris no protagonistes. Noruega és un llibre de reflexions sobre la ciutat, la seua gent i la vida, reflexions que inviten a pensar i a concloure coses que potser contradiguen els nostres propis dogmes. No ho negue, jo he plorat amb Noruega, sobre tot amb el remat final que no crec que deixe indiferent ningú i que toca el cor a qui hem comés un i mil errors per amor i a qui vivim amb la por que, quan tot comence a acabar, no hi haja ningú amb qui compartir les històries que hem viscut.\nÉs evident que el llibre ha agradat -i molt-, ha despertat moltes reaccions i -entre estes- algunes enveges. Des de certa posició del món literari i intel·lectual valencià, no s’entén molt bé com un escriptor amb només dos novel·les publicades haja tingut tant d’èxit. És evident que el bon treball de Vicent Baydal i Drassana hi són al darrere, però s’ha d’entendre també qui és Rafa Lahuerta. A Rafa el vaig conèixer en la celebració-recordatori del gol de Forment en 2019, un acte de cultura de club promocionat per ell, i em va semblar una persona humil i propera. Rafa pertany a una generació d’intel·lectuals valencianistes i del València CF, la majoria d’ells agrupats en el col·lectiu Últimes Vesprades a Mestalla. Són una generació que no casa amb la imatge estereotipada dels valencianistes que tant ha treballat la generació d’intel·lectuals que va crear el fusterianisme i que neguen de forma dogmàtica tot allò que contradiga l’estereotip creat. Però encara que se li negue l’existència, existir existeixen, estan en les universitats, són periodistes, escriuen llibres, són del València i tenen influència en la nostra societat. Els aficionats del València hem convertit Rafa Lahuerta en una mena de filòsof del valencianisme futbolístic. Salvant les distàncies, hem fet de Rafa el Blasco Ibáñez del València CF i del lahuertisme un corrent ideològic dins del València CF, basat en el dogma que al València venim a servir i no a servir-nos-en. Com ja vaig explicar fa un temps en este cau, el València CF és un equip amb una gran massa social, menyspreada per alguns, però amb una gran importància en la societat valenciana. Esta intel·lectualitat que gira al voltant del València CF, en certa manera influeix en el doble valencianisme -futbolístic i polític- de moltes persones, i açò hauria de ser celebrat -o, com a mínim, entendre’s-.\nDeixant a banda el meu lahuertisme ja confessat, s’ha de dir que Rafa és un àvid lector. Igual que l’Albert del seu llibre, Rafa llegeix molta literatura i observa tot el que passa al seu entorn. Els pubs, clubs i carrers que apareixen en la novel·la els ha recorregut el protagonista, però també l’escriptor, i això es nota en les descripcions. A banda de les seues dues novel·les, la seua creativitat també apareix en el blog d’Últimes Vesprades a Mestalla i als dos llibres publicats per este col·lectiu, amb històries prou curioses de personatges relacionats amb el club de Mestalla. Però Lahuerta també va ser un artista de la pancarta, en el seu temps de pertinença a la penya Gol Gran del València CF: va ser l’autor de pancartes mítiques, com una resposta a Ferran Torrent, que deia «Gràcies per la propina, però València 5 – Llevant 3», en referència a una xicoteta manipulació en el llibre o un «folleu, folleu que el món s’acaba, habitació…» per a rebre els jugadors del FC Barcelona que havien sigut sorpresos en una orgia en un hotel. Agradarà més o menys, però Rafa Lahuerta és un personatge i a la vegada un cronista més de la ciutat de València.\nLes crítiques negatives a Noruega són fonamentalment ideològiques: qui n’ha opinat negativament, no s’ha llegit el llibre (en tinc zero dubtes); com a molt han arribat a la pàgina 47. Pàgina on es critica cert tipus de fusterianisme i que estic segur que va provocar la ira de qui, de sobte, es veu reflectit davant d’un espill. Si no és així, no s’expliquen la quantitat de llocs comuns -que habitualment s’utilitzaven per definir adversaris polítics als 80- emprats ara per definir un llibre i un escriptor. Al llibre se li ha criticat també l’ús de certes formes valencianes i algunes paraules locals, argumentant que podrien no tindre bona rebuda en el lector de Barcelona. Les editorials catalanes farien bé d’expandir el seu marc d’acció a la resta de varietats lingüístiques i començar a donar visibilitat a altres varietats; som 10 milions de potencials lectors i els mots han de córrer com traques en totes les direccions. Sincerament, no imagine una crítica similar a Camilleri o Sciascia per utilitzar formes i paraules sicilianes. No sóc ni lingüista ni filòleg, només el parlant d’una llengua i, com a parlant, he llegit molts llibres catalans amb formes orientals i localismes barcelonins i no m’han provocat cap rebuig. Crec que estes crítiques han servit també de campanya publicitària del llibre i han creat curiositat en el potencial lector. Ja vorem l’efecte de la polèmica en l’aparador de Sant Jordi d’enguany, potser ens trobem sorpreses i la novel·la entusiasma els catalans, com ja ho han fet abans altres novel·les d’autors valencians. Siga com siga, crec que els parlants d’esta nostra llengua hem de saber vore en estos èxits literaris oportunitats de reintroducció del valencià en certs fragments de la societat que s’havien allunyat de la literatura catalana i a la que poden tornar si es fomenta l’aparició de més novel·les. De llegir a escriure hi ha un pas, i parlar és el remat de la novel·la de la nostra llengua.\nEtiquetes\t#Drassana\t#Rafa Lahuerta\nL'espurna d'Afers Narrativa


Societat Archives - Pàgina 863 de 997 - Olot TelevisióOlot Televisió\nDurant la vetllada, els consumidors que ho vulguin podran omplir un passaport en què justificaran que han comprat en un mínim de tres botigues. Els compradors podran dipositar el passaport cumplimentat en una bústia que es trobarà a les escales de l'església Sant Esteve d'Olot, a la plaça Rector Ferrer. El sorteig se celebrarà de forma pública a les 12 de la nit a la plaça Major, coincidint amb la fi del Shopping Nit.\nTot preparat pel torneig de tennis adaptat Open Memorial Santi Silvas\nÚltima actualització 12 juny 2014\nAvui a les 10 del matí ha començat l’Open Memorial Santi Silvas. Per tal de començar el torneig, i com és tradicional, ahir va celebrar-se el sorteig dels quadres a l’Ajuntament d’Olot, en un acte on van mostrar-se els vehicles adaptats que transportaran els tennistes fins a les instal·lacions del Club Natació Olot.\nTotes les persones que són contractades aquestes setmanes s’estan incorporant a botigues ja operatives que Mercadona té a la costa de les comarques de Girona per completar el procés de formació i estar preparats per a la incorporació a la botiga d’Olot.\nEls estudiants de la Garrotxa i el Ripollès que van començar ahir a examinar-se en la Selectivitat han fet avui les proves d'Història, Filosofia, Llengua estrangera i Matemàtiques.\nAvui han començat els partits de l'Open Memorial Santi Silvas, amb l’argentí Gustavo Fernández, campió de l’Open l’any passat, com a favorit del torneig d’enguany.\nL’Oficina de Consum de la Garrotxa ha iniciat un seguit de xerrades als municipis de la comarca, coincidint amb els canvis i les novetats en la normativa de consum que entren en vigor demà 13 de juny.\n« Primer‹ Anterior859860861862863864865866867Següent ›Últim »


La transpirinenca amb 4 amics i una Kymco.\n17 Sep La Transpirenaica amb 4 amics i una Kymco K-XCT 300\nPosted at 10:38h in Sin categoría\tby\tMotos Trafach\nEns hem endut una Kymco a fer la Transpirenaica 2015. Durant 4 dies en Miquel Trafach ha marxat en ruta amb una Kymco K-XCT 300 i tres amics més a fer una ruta per als pirineus. Durant aquests 4 dies s’ha passat per diferent punts com Eth Portillon, El Peyresourde, Aspin, Tourmalet, entre altres. També varen passar per diferent ciutats com Lleida, Sant Sebastia, Jaca o Lleida. En total han sigut un 1500 kms, i no cal dir que la nostra Kymco ha estat en tot moment a la alçada de la ocasió. Us deixem alguna foto.


El gran mercat de l'atenció | Opinió | Indicador d'Economia }\nSi d'alguna cosa anem sobrats en aquests temps que ens ha tocat viure és d'informació. Mai n'havíem disposat de tanta ni de tants canals per consumir-la. Informació rellevant i transcendental i muntanyes i muntanyes d'informació banal i fins i tot tòxica. Ens hem convertit tots en periodistes, en corresponsals i fins i tot en tertulians i això, sovint, ens fa treure el pitjor de nosaltres mateixos. Davant de tants i tants gigues d'informació se'ns fa pràcticament impossible acreditar-ne la veracitat. Ens configurem el nostre relat en base a les informacions que ens arriben d'aquells canals que a nosaltres ens donen certa garantia i amb això anem fent.\nEl perill de tot plegat és que la infoxicació està a l'ordre del dia i ha arribat un moment que ens costa donar veracitat a tots els inputs que ens assetgen.\nÉs evident que ens trobem en un moment històric. L'era de la multicanalitat fa que tinguem accés a fonts d'informació a través d'una quantitat ingent de canals que estan constantment disposats a atacar-nos per tal que consumim i comprem els seus continguts. Els mitjans tradicionals, les xarxes socials, els creadors de contingut, els nostres grups de watshapp, etc., gent que busca captar la nostra atenció per tal de poder mercadejar amb nosaltres. Quantes vegades no hem dit o pensat que la xarxa ens escolta? que la xarxa ens segueix? com pot ser que ens mostrin publicitat d'una cosa que hem parlat amb una persona o que hem cercat en alguna web? quina por que fa tot plegat.\nUn dels factors que té importància i que marca la diferència d'allò que considerem rellevant o irrellevant és l'atenció. Avui s'ha convertit en la clau, en un bé escàs que genera una gran competència per tal de poder disposar-ne. Aquells que tenen la capacitat de captar la nostra atenció tenen major probabilitat d'obtenir els seus objectius.\nExisteix i preocupa el debat sobre les mermes cognitives provocades per la quantitat d'estímuls que rebem constantment i com aquests poden arribar a afectar-nos de forma important. Davant d'aquesta amenaça, necessitem espais lliures d'estímuls i poder viure tranquils d'aquest mercadeig que existeix en voler captar la nostra atenció mitjançant distraccions constants que ens interpel·len de forma cada vegada més invasiva.\nJa ha aparegut el que es coneix com a ecologia de l'atenció. L'entenem com el compromís que les empreses i les marques tenen amb els seus consumidors, que consisteix en respectar el seu benestar i no assetjar-los constantment pels quatre costats per tal de treure'n profit. Serem els propis consumidors qui jutjarem aquestes marques i els direm si respecten per un costat o infringeixen per l'altre. Les empreses seran puntuades per la percepció que tindran els seus consumidors respecte el seu procés invasiu.\nAquest fet obligarà a replantejar tota l'estratègia que les empreses segueixen per comunicar amb els seus consumidors i veurem com el màrqueting i la publicitat s'adapten a aquesta nova era. Formarà part de la seva responsabilitat vetllar pel benestar dels seus consumidors i deixar de perseguir-los com a veritables voltors.\nEn aquest gran mercat de l'atenció, volem viure tranquils i no sentir-nos constantment assetjats.


Això és cosa meva: Punta Alta de Comalesbienes\nTu em fas salvatge. Estàs feta de vigor, poder i fortalesa. Sobirana d’aquells que gosen trepar en el teu imperi. M’aterres i m’il·lusiones. Cales foc a les meves emocions. En cendres converteixes el meu propòsit que diminut s’acosta. Tu ets capaç d’incendiar-me. Tu em podries fer exhalar. Sobre teu, esgarrapant-te la pell oblido qui sóc. Arranques en mi una força inhòspita. Encara més, tu em fas salvatge.\nLa Punta Alta de Comalesbienes viu a la Vall de Boí dins el Parc Nacional d’Aigüestortes. Una muntanya que s’alça a 3.024 metres. Una muntanya d’ascensió llarga i feixuga. Des del pantà a 1680 metres fins al cim, ens esperen 1.745 metres de desnivell positiu en 20 kilòmetres.\nPel costat del pantà de Cavallers trenem els primers passos. Els primers quilòmetres es desfan al costat d’una aigua blava, verda, transparent. Deixem rere nostra un rastre, el del desig d’un dia acabat d’encetar. Una gran allau de pedres entrellacen el camí inicial. Pedres de totes mides, pedres i més pedres. Pedres que van a caure dins l’aigua que s’acaba de despertar i en sent arribar. El sol comença a escalfar-me les cames darrere meu. Sobre nostre un cel blau, sense núvols. Un cel net, pur, clar. Ens acompanya un riu embogit que es fa pas per entre una gran mola de blocs massissos. Anem seguint els pals de fusta pintats de groc. Regalimen les primeres gotes de suor que ja baixen, de bon matí, i s’aturen al coll de la samarreta. Avui vinc a tocar-te. Avui sóc aquí per sentir-te sota meu.\nArribem al refugi Joan Ventosa i Calvell. Quina preciositat, aquí enmig de puntes afilades. El Pirineu Occidental és feréstec, no té res a veure amb l’oriental que és molt més tractable. Aquí, elles són més altes i menys sociables.\nEl paisatge m’ha paralitzat. Respiro profundament. És tan bell que m’ofega. Tots els racons, cada pam d’aquesta terra és un esclat de vida, un brogit de vitalitat oculta. Quan es fosc, quan el sol s’envà i el refugi està en silenci són les petites vides que desperten i viuen aquest món, el de saltar, córrer i trepar tantes vegades com minuts té la nit. Aquí es sent tanta força que et tornes petit. No res, només un visitant més.\nTots cinc: en Nil, l’Edu, la Cristina, la Ligia i jo arribem al peu de la tartera. És ara quan comença el tros més dur. Les pedres que havia vist a l’inici eren només pols fina al costat del que s’està formant ara. Entrem al vestíbul de la tartera, encara és prou acollidor, la pujada va resseguint una vegetació escassa però acolorida. Sento l’olor de les flors d’alta muntanya, sento l’essència de les seves arrels. Les gotes de suor cauen tan ràpid sobre les roques que no tinc temps d’eixugar-les. Em giro i veig els meus companys. Fan esses sobre el camí. Veig la Cristina. Veig en Nil. Mai he conegut un nen tan valent. El seu pare n’està molt orgullós.\nLa veig. Es just al meu davant. Una llarga tartera que acaba en l’oblit arriba fins on és ella. La tenim cara a cara. Queda molt. Són 700 metres de desnivell en un quilòmetre més o menys. El temps a la muntanya és com un sorteig, una barreja de números, ignores quina és la combinació. No sabem quan serà, no sabem quan serem a dalt ni si hi arribarem.\nLa boca se m’obra. L’aire entra directe als pulmons. Sento el cor com va pujant, ja està aquí. Ara és quan millor em sento. Escalo aquest grapat de roques que cauen amuntegades, una sobre l’altre. Deixo caure enrere el pes del cap. Veig pedra i més pedra. Pedres grans, petites, pedres de totes les formes, unes sobre les altres, unes al costat de les altres. Algunes pedres són molt grans, tan grans que no les podria abraçar, fan forats sota terra tan grans que no ens podrien trobar si ens hi amaguéssim. Pedra i pedra...pedra calenta, pedra. Gris i més gris sota els peus fins que arribem a un pas de neu. La muntanya tan inclinada com està et proposa un temps per reflexionar. Al cap d’uns minuts inicio un pas cap a l’altre costat, vaig clavant les meves Mizuno per obrir forat. Sóc gairebé a tres mil metres amb unes bambes mig rebentades, amb els tacos desenganxats. No sé què coi em passa. Em sento tan valenta que he perdut el nord i sé que això no pot ser. Em va seguint el grup. Darrere meu en Nil i la Cristina, després la Ligia i l’Edu. Ja sóc a l’altra banda i ara veig el que he fet. Veig la pendent de la neu i sento aquell gust de l’adrenalina. Les mans m’han quedat glaçades, no les sento, he quedat de quatre grapes mentre passava. Encarem el tram final. Estic nerviosa. Sento que el cos m’acompanya i tinc moltes ganes de fer cim, l’ànsia de pujar-li al damunt em fa perdre de vista qui sóc. Ja queda poc. Estic a tres-cents metres de tu i avui vinc a coronar-te. Fem el tram de xemeneia que és un espectacle. Quan poso les mans sobre les primeres roques noto l’escalfor. La fred s’apaga i un plaer infinit m’envaeix. Em diverteixo. Em diverteixo tan que no sóc capaç de dir quant. Aviat seré al damunt.\nQuan a vegades perdem l’esperança el sentiment de decepció cala fort.\nDe cinc persones que havíem de fer cim, ens trobem la Cristina i jo encarant el tram final. El meu inexpert atreviment i la seva experiència fan de nosaltres un bon equip. Em sento respirar, em sento valenta. Inicio un camí que em duu cap un bloc de gel, no puc passar, hem de recular. Sé que ets aprop. Miro enlaire i allà estàs, et veig. Em tens aquí, perduda i jo que et vull tocar. La Cristina no es dona per vençuda, busca i busca per on passar. Ara sí, ara no, donem voltes i gairebé quan ho donem per perdut, quan ja volem deixar-ho córrer, troba un pas. Amb el cap fem que sí totes dues.\nEncens en mi una força que només sento aquí. Em tornes salvatge. El cor se m’ha esverat. És la il·lusió, és l’emoció de ser a punt, a punt d’aconseguir-ho. Estem tan enfilades que algunes passes ens fan recular, la pedra llisca avall. M’agafo. La sento sota les meves mans. No està ben marcat, fa estona que hem perdut les fites i això ho fa complicat. Sento por, ganes de ser al cim, sento...La muntanya s’ajup. Arronsa l’espatlla. No arribem mai i no parem de grimpar i grimpar però...de mica en mica començo a veure el cel blau, pur i clar. De mica en mica s’acaba la pedra i de sobte s’obra un cel immens, aquell que veia quan era a baix i em feia somiar. Veig la cara d’una dona que és al cim. Ploro. Ploro com una nena petita i ric com si no ho hagués fet mai. La Cristina m’abraça. Ens coneixem de fa dos dies i sento com si la conegués de tota la vida. No saps que feliç he sigut aquí al damunt amb tu. Recupero el batec. Sóc a 3.014 metres, el meu primer tres mil. Sé que no és una muntanya molt alta però ara és la meva, la que hem fet nosaltres, i no ha sigut fàcil.\nJa sóc aquí. Avui vinc a coronar-te. Avui sóc per sobre de tres mil metres. Ara vull arribar a baix, tancar els ulls i imaginar-me el pròxim cim. La muntanya uneix, la muntanya ens fa tornar salvatges, a mi, a tu, a tots.\nPublicat per Núria Roqueta a dimarts, de juliol 12, 2016


admin – ERC Vacarisses\nAl ple de juny, es va donar compte del decret d’Alcaldia pel qual s’aprova la liquidació del pressupost de l’exercici 2016. En aquest decret, es visualitza la bona gestió econòmica d’aquest govern encapçalat per Esquerra Republicana de Catalunya. Així doncs, hem reduït el deute de l’ajuntament…\nUna de les feines dels polítics municipals és aconseguir recursos per poder invertir-los al municipi. Els regidors d’ERC no paren de buscar-ne. El fet de ser un partit que depassa l’àmbit municipal ho afavoreix. Enguany hem presentat esmenes als pressupostos de l’Estat per valor de 2 milions 800 mil…\nEl grup d’Esquerra Republicana al Congreso ha presentat 7 esmenes als pressupostos de l’Estat 2017 que afecten directament a la vila de Vacarisses i que en total sumen un pressupost de 3.050.000 d’euros. Les esmenes se centren en la millora…\nLa nova Permanent Comarcal va ser escollida per àmplia majoria en el Congrés Comarcal Toni Masana va ser escollit president comarcal d’Esquerra Republicana de Catalunya en el Congrés Comarcal celebrat al Casal Pere Quart de Sabadell el divendres 10 de…\nAcord de govern entre ERC, PSC i Movem Vacarisses.\nPosted on 9 de Juny de 2015 by admin\tPublicat a Actualitat\t— Sense comentaris ↓\nDesprés dels diferents contactes que han tingut les tres formacions polítiques durant aquesta setmana, dijous es va arribar a un acord de govern estable que ahir va ser ratificat per les bases dels tres grups i signat posteriorment pels caps…\nPosted on 20 de Maig de 2015 by admin\tPublicat a Actualitat\t— Sense comentaris ↓\nComunicat – ERC Vacarisses no farà acte de final de campanya\nPosted on 19 de Maig de 2015 by admin\tPublicat a Actualitat\t— Sense comentaris ↓\nAquest proper divendres s’acaba la campanya electoral i molts partits de Vacarisses faran un acte de tancament de campanya. ERC Vacarisses hem decidit no fer res de tot això. Estem en plena Festa Major Petita i no volem contra-programar cap…


La tecnología i Jo: Programari Lliure, una experiència personal.\nPublicat per Santiago Benejam Torres a 11:37\nĥavio ha dit...\nEm va semblar força interessant, tot i que moltes coses ja les sabia, no està gens malament escoltar-les de nou, crec que has fet una bona feina sobretot per ser la teva primera xerrada!\nSalut . Esper tornar a coincidir.\n20 de març de 2011 a les 16:06\nJo desconeixia quasi totalment que era el software lliure. Després d'aquesta xerrada ja en sé una mica i el més important, tenc open office gratuït i sense problemes com tenia amb Microsoft Office!\n25 de març de 2011 a les 0:59\nLluis, m'agrada que Openoffice te servesqui per la teva feina. A on faig feina fa molt de temps que l'empram. Per altre banda trobaràs alternatives a altres programes, Gimp per retocs fotogràfics, vlc com a reproductor de DVD i video, que tenen versions per Windows mentres no te passis a GNU/Linux.\nCom explicava no es tant sols el que siguin gratuïts es la llibertat de saber com estan fets.\nLes gracies us les tindria que donar a vosaltres per la vostre assistència a la xerrada.\n25 de març de 2011 a les 19:26\nSí, he descobert, entre altres coses, que software lliure no només vol dir gratuït, sinó que com tu dius, és codi obert. Ara entenc el pq de potenciar el codi obert. Perquè tothom s'en pogui beneficiar. També com vas dir hi ha diferents nivells de codi obert, de més a menys. Molt interessant tot i gràcies pel teu esforç.


Vivir con menos. A construir el futuro (DEPRECATED): Curs de Gestió Electrònica de Factures a Barcelona\nEl proper dimecres 9 de desembre participo al curs organitzat per Atenea Interactiva: "Gestió Electrònica de Factures: Factura Electrònica i Digitalització Certificada". El curs es cel·lebrarà a la seu de PIMEC i el compartiré amb dos cracks (i bons amics), l'Oriol Bausà i l'Iván Basart.\nPersonalment és un curs que m'agrada per dues raons: Primera, es dona una visió conjunta de la gestió electrónica de factures, es a dir, tant electròniques com en paper, que és la problemàtica real de les organitzacions. I segona, serà teòric i pràctic. Diferents col·laboradors presentaran les seves solucions, amb el que respondrem la pregunta que ens feien habitualment a les decenes de seminaris de factura electrònica realitzats: "I ara que? Per on començo?".\nAixí, es podran veure les solucions de PIMEC (pimefactura), d'Invinet(SICE), d'ABAST (ScanVisio), d'IBM/Notarnet (DigiFactIn) i d'ALBALIA (FactOffice i Faccil), amb el que els alumnes es podràn fer una bona idea de quins son els diferent tipus d'opcions per a la seva implantació. Aprofito per agraïr a tots la seva col·laboració.\nPublicado por Santi Casas en 22:11


Ander Mirambell consolida les opcions olímpiques amb un Top 20 al Canadà | Federació Catalana d'Esports d'Hivern\nHome / General, Skeleton / Ander Mirambell consolida les opcions olímpiques amb un Top 20 al Canadà\nEl pilot català va completar un cap de setmana molt regular al seu traçat talismà i va finalitzar 17è a la Copa del Món de Whistler de skeleton. Amb aquest segon Top 20 consecutiu es situa 19º del rànquing mundial.\nAllà va debutar com a atleta olímpic a Vancouver 2010 i allà va aconseguir-hi el seu millor resultat en una Copa del Món, amb una 14º posició. El circuit canadenc de Whistler és, sens dubte, especial per a Ander Mirambell, que en la prèvia de la prova el va definir com “el circuit més ràpid i difícil del món”. Un escenari on, per cert, s’hi celebrarà el Campionat del Món 2019.\nI en aquest context, el cap de setmana del català va ser molt complet, amb un altre Top 20 (el segon després d’acabar 16º a Park City) que el situa entre els 20 millors del món amb 224 punts, un pas important de cara a estar present als Jocs Olímpics d’Hivern de PyeongChang 2018.\nLa superficie no estava en el seu millor estat a la sortida, de manera que va arrencar des del carril esquerre enlloc de l’habitual carril dret. Un element que no va impedir que completés una primera baixada molt regular, on Mirambell va arribar als 140,6 km/h de velocitat punta per acabar 17è de 30 participants. Ja en la segona baixada i amb una estratègia ambiciosa, una petita errada de pilotatge va condicionar en certa mesura el resultat. “A la corba onze he pujat massa al peralt i he perdut lleugerament el control del trineu. Això m’ha desviat de la traçada en les següents quatre corbes i fins i tot m’he colpejat amb el mur a la 16, i tinc el colze com una pilota de tennis” va relatar el català.\nAmb tot, una 15º posició en la segona mànega i 17º final en la general que li suposa 88 punts més al rànquing de la Federació Internacional. Ara Mirambell tindrà uns dies de descans fins a la pròxima cita, ja dins del circuit europeu, a la Copa del Món de Winterberg (Alemanya) el 8 de desembre.


Dia Mundial de conscienciació sobre l’Autisme – Grup Sant Pere Claver\nSant Pere Claver 1 d'abril de 2015 Grup Sant Pere Claver\nL’Assamblea General de les Nacions Unides va assignar el 2 d’abril com el DIA MUNDIAL DE CONSCIENCIACIÓ SOBRE L’AUTISME.\nEs calcula que l’autisme afecta 1 DE CADA 150 NENS i a MÉS HOMES que DONES (relació 4:1). Unes xifres que augmenten amb el pas del temps, tenint en compte que els anys 80 es calculava que el nivell d’incidència era d’1 per cada 10.000 menors. A Catalunya, 200.000 nens están diagnosticats d’aquest trastorn , sense cura en la majoria de casos, i que limita capacitats com el RECONEIXEMENT I COMUNICACIÓ SOCIAL.\nCom pot ajudar l’artteràpia en els casos d’autisme?\nPaula Muraday, psicopedagoga i artterapeuta, explica que ‘L’ARTTERÀPIA, reobre la possibilitat d’un diàleg, amb diferents canals de comunicació, entre la persona en trastorn i els altres. És una manera de desplegar pors, angoixes i neguits i conflictes que no tenien possibilitat de ser expressats. Permet obrir la mirada que tenen d’ells mateixos, impulssant certa capacitat d’interés i desig i afavorint la comunicación amb els altres’.\nÉs més efectiva l’ARTTERÀPIA que altres teràpies?\nPer l’arterapeuta Eduardo Sívori, ‘aquesta disciplina permet que les persones amb TEA es puguin comunicar d’una manera més senzilla, sense el pensament simbòlic del llenguatge. Durant la sessió, hem d’estar tant atents com Alícia al país de les meravelles devant el mirall, on qualsevol moviment físic o verbal es informació que la persona ens dóna’.\nPer què hi ha famílies que trien l’ARTTERÀPIA?\nLa Clara Aulina és tan sincera com positiva, ‘quan parlem d’autisme no podem parlar de curació però sí de possibilitat de comunicació. Es crea un fil que duu a la persona des de les profunditats del seu aïllament a una certa estructura que li permet estar en relació amb la realitat, sense tant patiment\nQui és l’artterapeuta?\nÉs un profesional que treballa en els camps de la salut, l’educació i el treball social i comunitàri que per poder exercir ha hagut de formar-se amb un màster universitari.\nDes del 2004 la Universitat de Girona forma artterapeutes que treballen dins i fora de Catalunya. Professionals amb un currículum de 2.500 hores lectives i 300 hores de pràctiques a centres i entitats en els camps esmentats.\nFont: Grefart, Associació Professional d’Artterapeutes\nSant Joan de Déu: L’artteràpia, una via creativa per resoldre dificultats emocionals\nTagged artterapia, autisme, dia mundial, psicologia, salut mental\nPrevious Previous post: VII Jornades d’Artteràpia en salut, educació i comunitat\nNext Next post: La Càpsula – L’anorèxia i la bulímia a l’adolescència


"Cansats de pagar" artícle d'en Joan Puigcercós\npor Portalcat el Dv Nov 19, 2010 11:19 am\n15.11.2010 | 00.39 h\nAhir a la Seu d'Urgell vaig explicar que hi ha molts emprenedors catalans que estan molt cansats de les inspeccions fiscals, de la pressió que l’agència tributària estatal posa sobre les nostres empreses. No ens ha d'estranyar, a Catalunya es fan més inspeccions i alçaments d'aquestes que enlloc. Així, l'any 2008, l'Agencia Tributària va recaptar per la via executiva a Catalunya 331,2 milions d'euros; 155,4 milions a Madrid i a Andalusia 54,7 milions d'euros.\nSi a això hi afegim el dèficit fiscal, els peatges, el dèficit crònic d'inversions en infraestructures acumulat des de fa molts anys, és lògic que hi hagi molta gent fatigada i desafecta.\nQue Catalunya pateix un dèficit fiscal històric en relació a l’Estat, ho sabem tots gràcies a diverses publicacions oficials, entre elles del Ministeri d’Economia i Hisenda. Un dèficit que, al llarg de la darrera dècada, s’ha situat, al voltant del 9% del PIB anual de mitjana i que en conseqüència ha ocasionat un greu desequilibri entre el entre el que els catalans i catalanes paguen en forma d’impostos i el valors dels béns i serveis públics que reben de finançament. Un dèficit que també té una altra cara de la moneda... altres CA, com Andalusia, poden rebre més diners dels que generen, en concret i seguint la publicació espanyola un 4,53% del PIB. Els diners que surten de Catalunya poden anar a altres CA les quals poden fer polítiques que aquí nosaltres no podem.\nPerò Catalunya no sofreix només aquest de dèficit fiscal, en pateix molts d’altres. També en té amb Europa, estudis el situen al voltant del 0,3% del PIB anual català. Mentre que altres CA, com Andalusia, rebran en fons europeus en el període 2007-2013 un total de 14.024 milions d’euros, Catalunya en rebrà només 1.752 milions d'euros, gairebé vuit vegades més.\nAmb les beques passa el mateix, a Catalunya només reben beques universitàries el 9% dels estudiants matriculats, mentre que a Andalusia, la xifra és del 21% i en relació a les beques no universitaris, Catalunya rep 13,22 euros per alumnes mentre que Andalusia gairebé el doble, 23,6 euros per alumne. Si continuem en l’àmbit de l’educació, hem de sumar que a Andalusia es regala 173.000 ordinadors a l’alumnat de 5è i 6è de primària (les famílies només han de signar una carta de compromís), mentre que a Catalunya les famílies en paguen la meitat (150 euros).\nNo ha agradat a alguns que ahir ho digués clarament. La meva voluntat no és ofendre a ningú, ans al contrari. Tot i així la portaveu del PSOE ha Andalusia ha dit que la meva frase era monstruosa i un insult a tots els andalusos. A mi, senzillament, i sense voluntat d'ofendre de nou el que em sembla monstruós és el dèficit fiscal de 20.000 milions d'euros que any rere any afecta a Catalunya. I els que millor ho saben són els catalans d'origen andalús que també ho pateixen. Alguns d'ells tornen escandalitzats a Catalunya després d'haver passat les vacances o anar de visita a altres territoris de l'estat. Com per exemple, molt catalans, s'escandalitzen quan descobreixen que sortint de Catalunya o del País Valencià gairebé s'acaben els peatges a les autopistes.\nLa reacció per exigir-me disculpes ha estat instantània, crec que molts catalans agrairien aquesta mateixa rapidesa per reconèixer l'esforç de tots els catalans i catalanes, d'origen andalús o no, per aportar molts recursos a la resta de l'estat. Però això ja és més difícil.\nLa convivència és necessària i és un objectiu en si mateix però la resta de l'estat ha de saber que a Catalunya, molta gent per no dir la majoria, està molt cansada de pagar i que a sobre se'ns maltracti.\nPerdonin les molèsties però algú ho havia de dir.


Armengol anuncia que el REB entrarà en vigor l’any 2019\nLa presidenta de Govern, Francina Armengol, s’ha reunit a Madrid amb Pedro Sánchez, president del Govern espanyol, on han acordat aprovar el REB i utilitzar, si fora falta, la figura del Decret Llei per a accelerar la seva tramitació i aprovació al Congrés\nEl Règim insular blindarà el descompte del 75 % per a viatges cap a la Península, inclou deduccions fiscals a empreses i preveu un increment de les inversions de l’Estat, garantint que les Balears estiguin com a mínim en la mitjana de la inversió territorialitzada.\n«Tenim el compromís del Govern de l’Estat perquè el Règim Especial de les Balears entri en vigor l’any 2019. S’aprovarà l’any vinent i es planteja la possibilitat de fer-ho mitjançant Decret Llei amb l’objectiu d’accelerar la seva tramitació i aprovació al Congrés dels Diputats. És una avanç importantíssim per a les Balears». La presidenta del Govern, Francina Armengol, ha fet aquestes declaracions després d’arribar a un compromís aquest dimecres amb el president del Govern espanyol, Pedro Sánchez, en el marc de les reunions que l’executiu estatal ha anat mantenint en els darrers mesos amb diferents comunitats autònomes.\nArmengol ha destacat que l’acord marc del REB permetrà compensar la insularitat en tres àmbits prioritaris: mobilitat, empreses i inversions de l’Estat.\nD’altra banda, la titular de l’executiu també ha anunciat tres convenis. Un dirigit a les zones turístiques madures, amb el propòsit «d’actualitzar i millorar les instal·lacions públiques i del sector».\nI un tercer referent al cicle de l’aigua, en el qual l’Estat es compromet a finançar el 50 % dels 361 milions d’euros d’inversió de les Balears en obres d’aigua i de sanejament.\nEn l’àmbit de les infraestructures hídriques també s’han acordat quatre actuacions de l’Estat en matèria de sanejament i depuració d'aigües amb una inversió de més de 46 milions d'euros i la Direcció general d'Aigües té previst executar en els propers exercicis tres actuacions més de sanejament i depuració amb una inversió estimada de 85 milions d'euros.


La Ferme De Lambus Hesdin França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 11 allotjaments a Hesdin.\n-, Mouriez, Hesdin, França, 62140 - Veure al mapa\nMés informació sobre La Ferme De Lambus\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Mouriez, no busqui més enllà de La Ferme De Lambus. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, La Ferme De Lambus és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, aparell de televisió, reproductor de DVD/CD, nevera, forn microones a cada habitació. Camp de golf (a 3 km), parc infantil, equitació, jardí de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Mouriez, faci de La Ferme De Lambus la vostra llar.


Bloc de la ZER Poblet » 2011 » maig » 02\nEL RACÓ DE CORREUS\nDurant el tot el segon trimestre, els Cavallers i els Fusters de Vimbodí i Poblet hem estat treballant en l’elaboració del racó de correus. Hem escrit cartes a la família i als amics, i també a les classes d’infantil de les altres escoles de la ZER Poblet. Va ser molt emocionant anar a l’Oficina de Correus a pesar les cartes, posar el segell corresponent… però el que més il·lusió ens va fer fou rebre la resposta!\nEls de tercer i quart de l’escola de Vimbodí ,a la classe de Medi vam treballar amb la brúixola,per poder orientar-nos.\nVam fer uma pràctica al pati. Vam dibuixar els quatre punts cardinals. Després vam fer el mateix dins de l’aula.\nLa tarda que vam sortir a veure les fonts del poble ,vam fer servir um mapa i la brúixola per anar d’una font a una altra.\nCategories : CM, curs 2010-11, vimbodí\neportfolio de VimbodíLa linia del tempsNotícies fresques per a l’ estiu.Lector de CS que ha llegit mésEl gràfic de la cigonya blancaBiografia de GandhiGlogster dels animalsELS POEMESLA MALETATreball de geometryTREBALL DE CANTANTS CS eportfolio BlancafortWebQuest de CMPrimeres entrades als blocs!!!Presentació als paresHi havia una vegada maig 2011\nCurs 2012-13 (25)\nPla lector (3)\neportfolio de l'escola de VilaverdHola, món.Arxius\tSelecciona el mes juny 2013 maig 2013 abril 2013 març 2013 febrer 2013 gener 2013 novembre 2012 octubre 2012 maig 2012 abril 2012 març 2012 febrer 2012 desembre 2011 novembre 2011 octubre 2011 setembre 2011 juliol 2011 maig 2011 abril 2011 març 2011 febrer 2011 gener 2011 desembre 2010 novembre 2010 octubre 2010 juny 2010 maig 2010 abril 2010 març 2010 febrer 2010 gener 2010 desembre 2009 novembre 2009 octubre 2009 juny 2009 maig 2009 abril 2009 març 2009 febrer 2009 desembre 2008 novembre 2008 octubre 2008 juny 2008 maig 2008 abril 2008 març 2008 febrer 2008 gener 2008 desembre 2007 novembre 2007 octubre 2007 Meta\tEntra


El ple rebutja la sentència del Suprem que prohibeix exhibir banderes no oficials en edificis públics | NacióSabadell\nTots els partits hi voten a favor i Cs s'absté\nper Albert Hernàndez , 19 de juny de 2020 a les 14:16 |\nLes dues banderes penjades a la façana de l'Ajuntament de Sabadell | Albert Hernàndez\nEl ple de Sabadell, convocat de forma extraordinària, ha rebutjat aquest divendres la sentència contra la prohibició de la sentència del Tribunal Suprem sobre les banderes no oficials en edificis públics, amb els vots favorables de l'equip de govern -PSC i Podem-, els convocants de la moció, ERC, la Crida i Junts per Sabadell (JxS), i Cs s'ha abstingut.\nUna proposta que s'ha debatut després de celebrar-se el primer ple extraordinari del dia, gràcies a la petició dels tres partits independentistes, i d'acord amb la normativa municipal, perquè es convoqués "el més aviat possible" un ple extraordinari per discutir aquest tema.\nEl regidor de JxS, Francesc Baró, ha assegurat que "l'essència" de les lleis està en la seva pluralitat i ha recordat que aquest mateix tribunal és el que també ha prohibit comunicar-se en català entre el País Valencià, Catalunya i les Illes Balears.\nLa portaveu de la Crida, Nani Valero, ha advertit que la decisió judicial "coarta" el que es determini en l'àmbit municipal i també "la llibertat d'expressió".\nL'alcaldessa de Sabadell, Marta Farrés, arriba al primer any de mandat\nVots favorables amb retrets\nTot i l'ampli suport, hi ha hagut retrets dels socialistes, de Podem i Cs per la "urgència" de la moció. En aquest sentit, el primer tinent d'alcaldessa, Pol Gibert, ha dit que es podia tractar en Junta de Portaveus, en un ple ordinari i, a més, ha afegit que es tracta d'una resolució judicial que "no és ferma". A la vegada que ha afegit que si es dona caràcter extraordinari, també se n'haurien de celebrar "per les beques menjador o la reobertura dels CAP" per l'afectació a la ciutadania de Sabadell.\nLa segona tinent d'alcaldessa, Marta Morell, ha expressat el seu suport a la iniciativa, "sense esmenes", ha puntualitzat. Però, i en la línia de Gibert, no ha compartit la celeritat, com tampoc quan es va dur al ple de juny fa uns dies, perquè "corria el risc que no s'aprovés per unanimitat", tal com ha passat, ha recalcat. Per això, ha dit que els procediments "no han estat els més adequats".\nEl portaveu de Cs, Adrián Hernández, ha repassat els episodis viscuts en el marc del procés català durant el mandat anterior i "no es van convocar plens extraordinaris", així com tampoc amb la sentència que condemnava, entre d'altres, dos veïns de la ciutat. El líder taronja ha matisat que els "drets fonamentals són de les persones i no de les institucions" i que "no s'acaba el dret a la llibertat amb una sentència del Suprem".\nEl portaveu d'ERC, Gabriel Fernàndez, ha justificat la presentació de la moció, perquè "hi tenim dret", en referència a l'aplicació del Reglament Orgànic Municipal (ROM). Així com ha afirmat que primer van ser "els llaços grocs", però ara "també afecta les banderes LGTBI, la del poble gitano, la d'Andalusia... fins i tot, la pancarta dels refugiats" i ha finalitzat, "no podem permetre que s'imposi".\nSocietat, façanes, gay, lesbines, lgtbi, banderes no oficals, Tribunal Suprem, LGTGBI+, Suprem, prohibeix, estelades, ple municipal, Sabadell, Ajuntament Sabadell


fòrum de vehicles elèctrics - TTXGP Albacete 2010\n26.09.2021 a les 01:00:31\nfòrum de vehicles elèctrics › vehicles › vehicles de competició › TTXGP Albacete 2010\nTTXGP Albacete 2010 (Read 2606 times)\nTTXGP Albacete 2010\n24.10.2010 a les 11:31:45\nDesprés de 12 emocionants rondes regionals a Amèrica del Nord, el Regne Unit i Europa, El primer any de TTXGP 2010 arriba al final de la temporada a Albacete. El famós circuït ibèric veurà coronar el primer campió del món TTXGP aquest cap de setmana. Equips de tot el món s'uneixen per lluitar pel aquest títol de prestigi.\n14 nacionalitats, 12 carreres, sis països, més de 1000 milles de pista a alguns dels circuits més prestigiosos del món i que finalment es redueix a aquest cap de setmana - una fita històrica en l'automobilisme mundial de motociclisme: primera final del Món TTXGP.\nSuzukazero estarà present aportant scooters elèctrics pels padocks.\nRe: TTXGP Albacete 2010\nReply #1 - 27.10.2010 a les 09:10:11\nEn Santaigo meier ha posat aquest video de la TTXGP albacete:


Gira espanyola del pianista i compositor Aaron Parks\nPublicat 21/04/2017 16:14:02CET\nEl pianista i compositor Aaron Parks oferirà a l'abril una extensa gira de concerts pel nostre país com a part del desè aniversari del Cicle 1906. Serà concretament a Girona (dimarts 18), València (dimecres 19), Madrid (dijous 20), Bilbao (divendres 21), Barcelona (dissabte 22) i Orense (diumenge 23).\nFormat en una triple llicenciatura de matemàtiques, informàtica i música, Aaron Parks va recalar finalment a Nova York per estudiar en la Manhattan School of Music. En el seu últim any d'estudis va ser fitxat, amb tan sols 18 anys, pel trompetista i cinc vegades premi Grammy Terence Blanchard, amb el qual posteriorment va sortir de gira i amb qui va gravar en cinc ocasions.\nLes entrades per als concerts d'Aaron Parks Trio el 18 d'abril a la sala Sunset de Girona, el 19 d'abril a Jimmy Glass de València, el 20 d'abril al Café Berlín de Madrid, el 21 d'abril en Bilbaína Jazz Club de Bilbao, el 22 d'abril en Jamboree de Barcelona i el 23 d'abril en el Café Latino d'Orense dins del Cicle 1906, estan a la venda als canals de venda habituals.\nAquest 2017 se celebra el 10è Aniversari del Cicle 1906. Es compleix ara una dècada des que el cicle comencés per donar veu i visibilitat al millor jazz que es feia a Galícia, una aposta de la cervesa 1906 per la música i pels clubs que han estat el seu tradicional escenari.\nA poc a poc, el cicle va anar creixent en ambició i audiència. També es van ampliar les fronteres del jazz, incorporant altres estils, al mateix temps que nous clubs i teatres de tota la geografia nacional s'anaven sumant.


Convocatòria del Consell de Govern de dia 19 de desembre de 2007 - Convocatòries del Consell de Govern - Consell de Govern - Òrgans de govern - Organització - Coneixeu-nos - Universitat de les Illes Balears\nD'acord amb el que disposa l'article 25.3.b) de la Llei 30/1992, de 26 de novembre, de règim jurídic de les administracions públiques i del procediment administratiu comú (LRJAP i PAC), em plau de convocar-vos a la sessió ordinària del Consell de Govern, que tindrà lloc el dia 19 de desembre de 2007 a les 9.30 hores en primera convocatòria i a les 10 hores en segona convocatòria, a la sala de juntes de Cas Jai, amb l'ordre del dia següent:\n3. Creació del Servei d'Activitat Física i Esportiva.\n4. Títols propis de postgrau.\n6. Aprovació, si escau, del Pressupost de 2008 i modificació de la relació de llocs de treball del personal funcionari i laboral.\n7. Ajudes per estades breus de professors convidats.\n8. Informació del Consell de Direcció.\n9. Afers de tràmit.\nd) Vènies docents.**\n10. Informació i ratificació, si escau, d'acords marc, convenis, protocols i contractes.***\n* Les esmenes que es vulguin fer a l'acta de la sessió ordinària del Consell de Govern del dia 6 de novembre de 2007 s'han de presentar per escrit a la sessió del Consell de Govern del dia 19 de desembre de 2007.\n** Els currículums del professorat corresponent els teniu al vostre abast a la Secretaria General.


Afirmen que encara és massa aviat per parlar de llistes, però que no descarten presentar-se a d’altres municipis\nEncara queda un any per a les eleccions municipals, però els partits ja van perfilant les seves intencions. A Igualada sembla que en els comicis del 2011 apareixerà en escena una nova formació: Gent Nostra, partit fundat a la ciutat a finals del 2008. Un dels seus impulsors, Joaquim Romero, explica que és massa aviat per parlar de llistes, però que hi ha la voluntat de presentar-se a Igualada i possiblement a d’altres municipis.\nGent Nostra va crear-se a finals del 2008, després que en les eleccions municipals del 2007 un grup de persones van mobilitzar-se per crear una formació alternativa als partits que s’hi presentaven. Joaquim Romero explica que la fundació del nou partit ‘no va ser una decisió precipitada, sinó que ho vam fer al cap d’un any de les eleccions, de manera meditada’. Romero, que havia estat regidor de CIU a Igualada, també afirma que ‘anem treballant però de forma calmada, encara queda temps i abans hi ha d’haver les eleccions autonòmiques’.\nTot i això, explica que Teresa Sert (exregidora de CIU a Igualada) forma part de Gent Nostra, i diu que diverses persones ja s’han mostrat interessades en aquesta formació i que, fins i tot, ja s’han trobat alguns recolzaments econòmics. Per últim, Joaquim Romero explica que ‘volem fugir de la manera tradicional de fer política i campanya, la gent n’està cansada’. El partit podria començar a fer públiques les llistes i el programa cap al febrer del 2011.\n4 de desembre 2010.17:31h\nTraballem per una nacio lliure justa i solidaria.., sense estar condicionada.., pasat el periode electoral podem dir que tenim articulació politica dins el Parlament de Catalunya i que augmentar el... Llegir més número de formacions es treure vots per la representacio parlamentaria.\nArticulació social la fem des el Dret a Decidir sense personalismes per capitalitzar la representació independentista.\nCens Català verificable...., Constitució Catalana...., i Govern Català d’emergencia a l’ombra.\n18 de juny 2010.10:42h\nPensat’ho be Teresa. Si et presentes, qualsevol et pot insultar, dir coses de tu sense coneixer-te, crítica destructiva habitual del que facis o proposis, ridiculització, etc. etc.\nEntre tots... Llegir més plegats tenim el que ens mereixem.\nNo et cal tot això, que s’ho facin!\n18 de juny 2010.09:49h\nAixò de Gent Nostra em recorda a ”Llet Nostra”. No en saben fer de màrqueting aquests exconvergents de faccions retrògrades. Segurament que és el partit-submarí que alguns poders fàctics... Llegir més igualadins volen per fer la guitza a l’actual CiU. Recordo que fa quatre anys un grup de comunicació anoienc va fer campanya descarada per ells, i m’ensumo que ara tornarà a ser el mateix. Romero, Sert, no perdeu el temps si us plau. Jo no els votaria mai, ni a ells ni als amiguets de’n Marc Castells. Això sí, Igualada apunta cap a un pacte CiU-PP (és la primera opció per netejar l’economia municipal) o CiU-ERC perquè les properes eleccions suposaran una batacada històrica del model de ciutat endeutada pagada amb zona blava de l’Entesa. Amb el PSC i ICV per separat jo crec que l’abstenció serà rècord, CiU i el PP pujaran una barbaritat, PxC entrarà amb força l’ajuntament (és una molt mala notícia, però lògica veient els temps que corren), i tant PSC com ERC i ICV es desinflaran. Si no es repeteix la fórmula de l’Entesa la batacada socialista pot ser històrica. Falta menys d’un any per les eleccions i la comarca ja tremola. Una aposta: hi haurà molta abstenció de l’esquerra desencisada. També hi haurà molts canvis en els colors polítics dels ajuntaments.\nMunicipis grans sense alternativa de canvi de color polític: Calaf, Capellades i Montbui.\nA Vilanova i Òdena pot passar de tot, perquè el tema del cadastre passarà factura al PSC. A Òdena, el JV Mestres segurament guanyarà de carrer, i sempre pot pactar amb el seu cosí d’ERC.\nMunicipis grans amb possibilitats de canvi de color polític: Igualada, Jorba, Òdena, Vilanova del Camí, Hostalets, Piera i Masquefa.\n18 de juny 2010.08:46h\nMolt be Teresa. Ets molt valenta. A la política li calen persones com tu.\nA questes alçades, dedicar-se a la política porta més disgustos que alegries. Es posa a tots els polítics en el mateix... Llegir més sac: tots són iguals!\nEn fi, no cal que t’ho expliqui.\n18 de juny 2010.07:47h\nPer be o per mal, cal donar una bona sotregada a tot el panorama polític actual. Tant de bo hi hagués alternatives mínimament vàlides a tots els nivells (municipal, nacional, estatal,... Llegir més europeu).\nCal innovar en tots els camps. I en política, també.\nBenvinguts els canvis. I a Igualada li convenen molt!\n17 de juny 2010.20:04h\nPensa Quim en tots els igualadins, en Igualada i en la comarca.En les properes eleccions és probable que el PSC (PSOE), perdi el poder i tú l´únic que faras serà dividir una posible alternativa,... Llegir més que tot i tenir un líder, segons la meva opinió, fluix, pot portar un aire nou, potser fresc, per a la ciutat, i tal i com estan les coses potser és necesari.\n17 de juny 2010.15:24h\nNo cal oblidar que a les properes eleccions municipals ja no es presentarà, per sort per la ciutat, la fòrmula de l’Entesa x Igualada, ja que PSC i ICV es presentaran per separat. I potser PXC... Llegir més tampoc desaprofita l’oportunitat de fer-ho. Ja no serà tot tan fàcil.\n17 de juny 2010.14:42h\nHome Quim, brindarem amb Aigualada (és deia així aquella llimonada?), i pujarem en globus!\n17 de juny 2010.13:42h\naixí no es va enlloc, fraccionant i amb lider tan poc carismàtic.\nsap el sr. quim 1que3 les ele3ccions es fan avui per avui amb la lei de hont ?\n17 de juny 2010.13:18h\nFelicitats Quim, anem millorant... És millor demanar el vot per un partit polític que no pas demanar el vot en blanc.\n1 Una jove biòloga igualadina descobreix un exemplar d'orquídia únic a l'Anoia 8859 lectures\n2 Un professor d'un centre d'ensenyament de Calaf, en presó preventiva per un presumpte cas d'"abusos" 4475 lectures\n3 L'Anoia entra dilluns a Fase 2, en la que s'aboleixen les franges horàries i s'obre l'interior dels bars 3757 lectures\n4 Uns 600 treballadors a l'Anoia poden estar afectats pel tancament de Nissan 3235 lectures\n5 El calafí Èric Torra explica des de Suècia com ha reaccionat aquest país al coronavirus 2632 lectures\n6 Pare Lluís Planas: "A Montserrat les notícies que arribaven de la pandèmia a Igualada ens aclaparaven" 2481 lectures\n7 Les víctimes per coronavirus a l'Anoia passen de 500, però la mortalitat es redueix el maig 2404 lectures\n8 Una mort les darreres 24 hores a l'Hospital per COVID, però les altes arriben a 500 persones 1189 lectures\n10 El coronavirus enfila la xifra d'aturats a l'Anoia a més de 9.000 957 lectures