La terminologia, les denominacions, no són mai innocents. Rere els noms hi ha sempre una determinada lectura de la realitat i també un projecte. En aquests textos de Joan Fuster s’explica amb claredat l’origen, la història i els motius dels aspectes polèmics, absurdament polèmics, del nom «País Valencià» en un moment determinat de la llarguíssima «transició» valenciana. Aparegueren inicialment al Diario de Valencia entre el 15 i el 19 de setembre de 1981 i posteriorment foren recollits al llibret País Valencià, per què? (Tres i Quatre, 1982). Com bé sabem, la dèria antivalencianista es prolonga fins avui, i mira de proscriure tant com pot l’expressió País Valencià. Quan alguns volen oblidar el rerefons polític d’aquesta història tan present, i consagrar la tergiversació i el xantatge, bé val la pena tornar-hi i rellegir aquestes pàgines esclaridores de Fuster.\nEntre el 15 i el 19 de setembre de 1981, al Diario de Valencia, vaig publicar quatre articles que haurien d’haver tingut com a títol general: «“País Valencià” ¿per què?». Ara, davant la proposta de reeditar-los en aquest opuscle, he pensat que potser valia la pena de refer-los i de completar- los, tant per eliminar-ne alguns detalls circumstancials, superflus en definitiva, com per a afegir-hi unes poques dades històriques més. El contingut, però, és bàsicament el mateix. I la intenció. Perquè –i que quede això ben clar– no es tracta, amb aquestes planes, de participar en la polèmica (¿polèmica?) de si «país», «reino» o «rechió», que tanta saliva i tanta tinta ha fet córrer en els últims anys: el propòsit és només d’explicar les raons pràctiques –polítiques, per descomptat– que un dia aconsellaren l’opció «País Valencià» enfront de qualsevol altra, i, naturalment, els precedents del terme a través de la documentació més assequible. No cal dir, i ho espere, que el tema tindrà, a la llarga, noves oportunitats d’examen i, sobretot, de reforçament erudit. Aquest paper respon a una urgència molt determinada, i, en realitat, fa molt de temps que algú l’hauria d’haver escrit. Un dels grans defectes –o dèficits– que l’impuls de recuperació «nacional» del poble valencià arrossega és, precisament, la precarietat de textos que li proporcionen fonaments de doctrina, informació clara del passat i del present, reflexions enèrgiques sobre el futur. Siga com siga, confie que aquesta aportació meua, esquemàtica i ràpida, podrà ser útil. Hi he renunciat a tota coloració pamfletària, i la cosa s’hi prestava! Tanmateix, el lector ha de saber, des del principi, que, en defensar la fórmula «País Valencià», els qui l’adoptem, ja triem, ja hem triat la perspectiva d’un dia de demà «normal» per al nostre poble: sense reminiscències arqueològiques ni nostàlgiques d’un «reino» (o «reine», o «regne», o «reialme») evaporat, i sense la desgraciada degradació provinciana de la «regió» (o «rechió» o, singularment, «región»). Són concepcions distintes, antagòniques, d’allò que uns i altres aspirem per a la nostra comunitat. No dic que tots els qui criden «País Valencià! País Valencià!» tinguen massa coincidències de fons: ja ho sé. Però ja en tenen una, per a començar: el repudi del vell «regionalismo bien entendido» –o «sano regionalismo», ara– i la possibilitat, tan vaga com es vulga, d’apinyar-se entorn d’unes eficàcies immediates i coherents que puguen traduir-se en una «realització» mínimament compartida, o compartible, que retorne als valencians la seua dignitat col·lectiva: la seua entitat de «poble», la seua «identitat». Hi haurà discrepàncies, i profundes, ¿per què no? De tota manera, per als tràmits pendents –desfranquitzar, democratitzar, liberalitzar inclús–, la línia-frontera passa per la denominació: «País Valencià». «País Valencià», des d’abans de la Guerra d’Espanya, i més encara en les tímides proposicions locals contra el franquisme i a favor de la democràcia factible, ha representat l’única –única– alternativa a les rèmores de la Dictadura, que, justament amb aquest nom, aconseguien posar els fonaments d’una «unitat valenciana», del Sénia al Segura, bastant dificultosa de reconstruir. Els fracassos dels «estatuts» valencians durant la II República venien fomentats per unes dissidències «provincials» –provincianes–, que no seré jo qui els negue justificació, però que descartaven la primera evidència de ser «valencians». No és ací el lloc de parlar-ne detingudament. L’expressió «País Valencià», en tot cas, en superava l’obstacle. Tots som valencians, els qui vivim i treballem en les tres «províncies» actuals, i uns parlem català i els altres parlen castellà. Indígenes o immigrats, hem de conviure i de buscar expedients que facen fàcil la convivència. Els límits que acceptem com els del País Valencià són els que l’Administració espanyola imposà a les tres províncies en el segle XIX. Ni la comarca de Villena, ni la de Requena, per cert, no havien format part mai del «regne de València» foral. Però això és una altra història. La que ací vull esbossar és la de la denominació «País Valencià» i de les necessitats que la justifiquen.\nEn l’origen, hi ha la insatisfacció i el confusionisme que produïa l’homonímia del «regne», la «província» i la «ciutat»: València.\nL’antiga locució «ciutat i regne de València» havia estat vàlida durant segles: els segles, exactament, en què el «regne» pogué mantenir la seua entitat política autònoma dins la Corona d’Aragó. No sembla que mai hagués estat posada en discussió /1. La «ciutat», hegemònica des de molts punts de vista, assumia aleshores un paper dirigent que anava més enllà de les pròpies funcions municipals, i el «regne», àmpliament feudalitzat, i ni tan sols uniforme en les seues estructures jurídiques /2, no sempre va integrar-se amb plena harmonia en aquell laboriós procés de construcció d’allò que avui anomenaríem «estat» (i seria anacrònic d’establir-hi comparacions). En qualsevol cas, la situació canvia de manera radical arran de la derrota d’Almansa, el 1707. Felip V, en abolir els Furs i les institucions públiques que en derivaren, deixava el «regne» –«la ciutat i regne de València»– sense consistència política, i el deixà com una demarcació més de la Monarquia unitària que procurava articular. El «reino de Valencia», des d’aleshores, solament seria una designació administrativa, cada dia més simbòlica, inserida en les inèrcies de l’Antic Règim. En el xix, aquesta ficció dels papers oficials va ser definitivament arraconada: el territori fou dividit en «províncies», i el resultat final ha estat el que encara sofrim.\nA diferència del que s’esdevenia en altres llocs de la Monarquia, la divisió provincial introduïa entre nosaltres un ingredient de dissidència insidiós. Si després de cent cinquanta anys –o els que siguen– les «províncies» han acabat per segregar a tot arreu el seu particularisme, a l’ex-«reino de València» les conseqüències van ser més greus: una part –una província– s’apropiava del nom genèric, València, i deixava la resta, les altres dues províncies, Alacant i Castelló de la Plana, en una condició centrifuga fàcil. En la majoria de les altres «regions» espanyoles, per una raó o una altra, a la dispersió provincial i provinciana se superposaven encara un corònim i un gentilici que podien fer de suport a un mínim de consciència d’unitat. Aragó i aragonés, per damunt de Saragossa, Osca i Terol. Catalunya i català, Galícia i gallec, Andalusia i andalús... Potser el cas més paregut al nostre era el basc, i tampoc massa: els bascos, si no tenien un nom únic territorial, sí que conservaren clarament el gentilici comú. I, ni que siga alterant una mica el fil de l’exposició, convé assenyalar la solució basca: d’unes «Provincias Vascongadas» inicials van passar a «el País Vasco», i això d’«Euskadi», unànimement i constitucionalment acceptat, és una creació recent: de fa quatre dies, com aquell qui diu. I fou amb la provincialització que la unitat del poble valencià va patir unes fissures d’amarga duració. Si els de la província de València eren «valencians», els habitants de les províncies d’Alacant i de Castelló de la Plana havien de ser, respectivament, «alacantins» i «castellonencs», i la falta d’una denominació superadora, supraprovincial, no tardà a donar els seues efectes disgregadors. Els «valencians-valencians», els «valencians» per antonomàsia, eren els de la província de València, i l’ús restrictiu que feien del gentilici els distanciava d’uns «alacantins» i d’uns «castellonencs» que, sense voler, es veien desqualificats en tant que «valencians». I pitjor: dins la mateixa província de València, l’ambigüitat del nom capital-comarques també proporcionava l’ocasió d’un localisme absurd, que condensava en la «ciutat» i els seus voltants les «essències» d’aquest tros de comunitat.\nL’absurd ha arribat a extrems inconcebibles, i l’extrem més grotesc de tots ha estat el dels tòpics: el Miquelet, la barraca, Blasco, la «llauradora ab aspecte de regina», la paella, el Tribunal de les Aigües, les falles... Tot això, i més. Són tòpics que, mirats o pensats des de Morella o des d’Elx –o des de Sogorb i des d’Oriola– no signifiquen res. Potser ja no signifiquen res a la Vall d’Albaida, a la Ribera Alta, al Camp de Morvedre, a la Safor. I, si dels tòpics folkloritzants passem a un estadi més precís i inflexible, com pot ser el de l’economia o el de la cultura, el de l’idioma o el de l’estructura social, la «peculiaritat» valenciana, segons aquesta rèmora provinciana i capitalina, s’empobria, i provocava marginacions i recels. És curiós d’observar que, en definitiva, els «castellonencs», a pesar de tot, s’han afirmat com a «valencians», i últimament ja s’hi detecta un distanciament, i un lògic desdeny pels «valencianets». A la província d’Alacant...\nEl problema de la província d’Alacant ha estat més complex, probablement per raons històriques que convindria aclarir /3. Ve de lluny l’enfrontament de les oligarquies municipals de València i d’Alacant: han estat unes «burgesies» rivals, que no s’han entés mai –o molt rarament– i que, pel seu tamany econòmic i per la seua mentalitat retrògrada, no han sabut jugar el protagonisme «de classe» que cronològicament els pertocava. Ni la burgesia d’Alcoi, per citar-ne una altra, probablement la més acostada als mòduls de l’Europa industrial.\nDescartaré ací la temptació d’analitzar l’espectacle. Però no hi ha dubte que una gran part de la província d’Alacant, començant per Alacant, s’ha sentit i encara se sent poc «valenciana», i sovint «antivalenciana». «Yo soy alicantino y español, pero no valenciano», declarava fa poc un polític –petit polític– d’Alacant, en unes declaracions que, per imprevisió meua, no puc citar a peu de pàgina. L’aversió a considerar-se «valencians», per la banda d’alguns «alacantins», no seré jo qui la condemne. La «culpa» emana de València. O del dimoni.\nDesprés parlarem del «Levante» i del «levantinismo». M’interessa avançar aquesta evidència: els grans escriptors «alacantins» en castellà –i més encara la púrria menor– han evitat tant com han pogut dir-se «valencians». Azorín encara ho feia, a estones /4. Gabriel Miró, menys. Tendien a autoqualificar-se «levantinos», «mediterráneos» i coses per l’estil. Tot, llevat de «valencians». ¿I Miguel Hernández? ¿Qui gosaria dir que Hernández fou, des d’Oriola –com els Sijé–, un escriptor «valencià»? I no m’estic referint a la llengua en què escrivia. El bilingüisme literari, entre nosaltres, és antic. Em pregunte per què Blasco Ibáñez o Gil Albert són «valencians» per definició, i Azorín, Miró o Hernández ja són «levantinos». «Alacant» no volia ser «València». València-ciutat, encauada en la seua mitologia botigueril –el blasquisme en fou una demostració, com la Derecha Regional Valenciana més tard– acaparava el nom: València. Un nom que simultàniament volia abraçar la capital, la seua província i les altres dues províncies. O no: només la ciutat i la comarca circumdant.\nUna qualsevol proposició de «refer» la unitat del poble valencià –en la mesura que aquesta unitat siga possible per damunt les divergències de classe, polítiques, lingüístiques– havia de començar per recuperar una fórmula factible, capaç de coagular les diverses i divergents actituds que els valencians adoptem davant el nostre problema «nacional», o «regional», o com vulguen dir-ho: tant me’n fot. No era viable allò de la «requión» («que supo luchar»), perquè ja hi havia molts valencians, des del Sénia al Segura, que s’havien espavilat. La «región» era un terme de subordinació. ¿El «reino»? El «reino» oferia dificultats tècniques, a banda d’altres. La poca o molta efervescència «autonomista» que s’havia despertat en els anys finals del Franquisme, no era precisament reaccionària. Ningú no pensava en els furs medievals, ni en fantasies retroactives: era el dia de demà, amb una proposta inèdita, el que ens mobilitzava: un nou «model de societat». Aprovada la Constitució vigent, que fa d’Espanya un «Reino», ¿a què vénen aquestes desbaratades exasperacions indígenes de voler un altre «reino»? Els andalusos pensen en Andalusia: no en el «Santo Reino de Jaén», ni en el «Reino de Granada», ni en el «Reino de Sevilla» (si és que hi hagué un «Reino de Sevilla», que no ho sé). Posats a reclamar històries, si jo fos un veí de Dénia, ¿per què no hauria d’exigir la restauració del regne musulmà de Dénia, amb poders sobre un tros de les Balears? Les collonades «historicistes» són inacabables. I el problema és ara. I és ara i és demà.\nQuan van escindir el poble valencià en províncies, i amb l’estranya destitució del nom comú, de «valencians», algú va promoure una alternativa: «Levante». Seria ben interessant que algú investigàs les fonts de la innovació en la nomenclatura /5. Potser, en el fons, l’acceptació que «Levante» va aconseguir durant una llarga etapa, tenia en la base aquesta facilitat que brindava: la de ser el nom supraprovincial de què mancaven els «valencians», els «castellonencs» i els «alacantins». No importava si es tractava d’una mera designació geogràfica imaginada des d’un «centre» que era Madrid; tampoc no importava la seua mateixa exactitud geogràfica. I no cal dir que ningú –pràcticament ningú– no va recordar que, en la tradició local, «Llevant» havia estat sempre la zona riberenca del Mediterrani oriental. Tenia aquell avantatge: el de servir de substitut d’un «regne de València» desaparegut o d’una «Región Valenciana» repel·lit. L’èxit del «Levante» i del consegüent «levantinismo» va ser més marcat a la província d’Alacant. Molts «alacantins» eren reticents a dir-se «valencianos»: preferien això de «levantinos».\nPerò la cosa del «Levante» va tenir de seguida unes implicacions polítiques clares: venia a ser una manera com una altra de minar la «identitat» dels valencians,6 en difuminar les possibilitats de reunir-nos en una reivindicació comuna. «Levante» esdevenia un terme molt elàstic i, de vegades, a les tres províncies valencianes hi afegien la de Múrcia, la d’Albacete i tot, o la de Terol, no sé si inclús la de Conca. Estic convençut que, a partir d’un determinat moment, la maniobra fou deliberada: s’hi intentava desdibuixar el risc d’un altre «regionalismo disgregador». La barreja de províncies –excusada amb pretextos econòmics poc convincents– diluïa qualsevol projecte d’unitat valenciana real. Més encara: una derivació d’aquest plantejament inicialment «levantino» va ser, després, la temptativa del «Sureste», amb la qual volien substraure del «regne de València», de la «Región Valenciana», o del «País Valencià», totes o la majoria de les comarques de la província d’Alacant, per unir-les a Múrcia i a la mateixa Almeria /7.\nLa promoció del terme «Levante» va obtenir un màxim d’expansió després del 39. Les presumptes vinculacions econòmiques amb terres no valencianes es demostraren finalment poca cosa: uns problemes hidrogràfics i agraris en la frontera valenciano-murciana. Però el «Levante» perdurà durant anys, seguit del «Sureste», fins que, a poc a poc, s’ha imposat –no massa, ben mirat– una mica de «consciència» revalencianitzadora de Vinaròs a Oriola.\nSi no m’equivoque, llevat dels grups residuals de la CNT, a les acaballes del Franquisme, ja cap estímul polític relativament popular no mantenia l’etiqueta de «Levante». L’oposició democràtica es decantava per «País Valencià». ¿Amb una convicció segura? La rèmora del provincialisme impedia que ho fos, però també les necessitats d’un replantejament de l’Estat espanyol, amb la idea de les «autonomies» interferida, ho forçaven. Una primera aventura per desfer l’embolic, contra el «Levante» per absurd; i al marge del «regne de València» desuet i de la «Región Valenciana» inadmissible, va ser la que insinuà el doctor Faustí Barberà, un metge erudit de València, militant en el tendre «valencianisme polític» de les primeries del segle XX /8. Barberà va comprendre que la descomposició provincial dels valencians exigia fomentar un nom nou: un nom que nos fos «Levante», ni «regne de València», ni «Región Valenciana». I va tenir l’acudit d’inventar-se «Valentínia» /9. La fórmula resultava tan insòlita i artificial, que va caure ràpidament en l’oblit. Més aviat degué ser considerada, en el seu temps, com una broma grotesca. Ara: la intenció era sana. Calia, en un «regionalisme» incipient, afrontar aquesta «qüestió de noms» que, no resolta, impedia tota operació aglutinant. La «Valentínia» del doctor Barberà fou discretament eludida pels seus continuadors en la tènue operació «regionalista». Fins que, a les darreries de la Dictadura de Primo de Rivera, algú començà a parlar de «País Valencià». Jo ara no sabria dir qui ni quan. En la revista Taula de Lletres Valencianes no he sabut trobar el terme. Una indagació sobre els papers editats en el trànsit de la Dictadura a la II República potser ho aclariria. La meua impressió personal és que la iniciativa procedia de les minories universitàries que, amb una decisió nacionalista inèdita al País Valencià, s’organitzaren en una «Acció Cultural Valenciana» i en l’àrea d’influència que van tenir. Era, aquella, una generació d’«historiadors»: hi participaven Mateu i Llopis, Gómez Nadal, Igual Úbeda, Beneyto Pérez, Carreres i de Catalayud, Sanchis Guarner... D’ells degué sorgir el terme «País Valencià» com una solució «regional» i de cara a les vel·leïtats segregacionistes de les províncies /10.\nEn realitat, això de «País Valencià» començava per ser una proposta culta. Algú havia trobat la fórmula en un llibre antic: no massa antic, però antic. O en molts llibres. I tenia uns avantatges diàfans. Quedava descartat el «regne» inexistent; hi descartaven, encara, la ignominiosa «Región» subalterna i afligida; abominaven del «Levante» /11. «País Valencià» venia a ser un calc de «País Basc», però probablement amb antecedents més antics. Mantenia el gentilici: «valencià». I ¿«país»? ¿Per què no «país»? Un «país» és una terra i la gent que hi viu: és una «comunitat». No tenia les connotacions arcaiques del «regne», ni les despectives de «región». I ho posaren en marxa, això: «País Valencià». Les dissidències provincianes d’Alacant i de Castelló de la Plana podien cedir davant una designació nova i plausible: hi cediren, més tard. Perquè la proposta «País Valencià» dels universitaris –alguns, estudiants encara– dels anys 30 i 31 tenia escasses oportunitats de prosperar. Però comença a tenir-les immediatament. La proclamació de la II República el 1931 feia més anacrònic el «regne» /12 i més estúpida la «región»...\nUn dia caldrà que algú puntualitze els avatars de «País Valencià». No tardaren a acceptarlo les agrupacions polítiques més o menys nacionalistes, i fins va figurar com a títol d’un setmanari /13. Van fer-lo seu la majoria dels intel·lectuals, bé sistemàticament, bé alternant-lo amb l’equívoc «València», tan arrelat. El 1933, Felip Mateu i Llopis publicà un llibre estimulant: El País Valencià /14; les Històries del País Valencià, d’Antoni Igual, editades durant la Guerra d’Espanya, en són una altra fita /15. I Almela i Vives, i Carles Salvador, i Miquel Duran, i tants més, procedents de generacions anteriors, usaven «País Valencià» habitualment /16. El 1939, amb el règim de Franco, tallà aquests progressos de normalització. Tanmateix l’eficàcia del terme continuà conscient entre les petites minories que encara es mantenien fidels en la clandestinitat a les il·lusions truncades. ¿Com podríem oblidar, per exemple, l’article que el 1954 publicava Miquel Adlert Noguerol, titulat precisament «La literatura catalana del País Valencià», inserit en un volum miscel·lani d’homenatge a Carles Riba? /17\nAmb el temps, algunes d’aquestes decisions personals van claudicar. No és aquest el lloc de parlar-ne. El cas, però, era que la llavor llançada no tardà a rebrotar, i ara com una necessitat civil més àmplia. Degué ser entorn del 1960. Jo mateix en sóc testimoni d’excepció, tant pel meu procés reflexiu sobre el tema com per l’episodi del 62-63, arran de la publicació de dos llibres meus,18 quan es van concitar contra mi les ires dels sectors més «paleolítics» de la societat valenciana. L’anècdota és secundària, és clar. Ara: així com l’aparició –o reaparició– de «País Valencià» el 1930 no havia provocat pràcticament cap resposta hostil, el 1962 desencadenà una campanya frenètica. Això només volia dir –a banda l’espectacle dels giracasaques– que, sota la calma superficial del franquisme, s’havia gestat un corrent d’opinió amb «idees clares» sobre el futur del poble valencià. No passava de ser, aleshores, un moviment tímid, de pobra força numèrica i fonamentalment covada a les aules de la Universitat /19. Aquesta vegada, el clima odiós de la dictadura franquista ajudà a un represa de «consciència nacional» més aguda i més decidida /20.\nI a mesura que la II Dictadura s’erosionava, i amb poca o molta empenta van sorgir forces populars que es definien en contra, la reivindicació «autonòmica» era assimilada pels partits polítics germinals. En part, fou per mimetisme del que s’esdevenia en altres llocs: a Catalunya, a Euskadi, principalment. En part, també, per una instintiva reacció contra el centralisme nacionalista amb què Franco havia engrillonat la seua Espanya. Però així mateix hi havia penetrat, d’una manera difusa, la «clarificació» nacional que emanava de les minories joves del neovalencianisme. Aquest «valencianisme» imprevist, realment «nou», ja no tenia res a veure amb la imatge, afortunadament evaporada, del «valencianisme» anterior al 36, sempre acusat de «dretà». L’oposició hi havia de comptar, no solament perquè n’experimentava impregnacions, sinó perquè, de fet, es convertia en un ferment de possibles repercussions populars. L’esquerra, mòdica o extrema, s’incorporà la reclamació «autonòmica».\nI, dins d’aquest magma antifranquista, l’assumpció del nom «País Valencià» va produirse inicialment sense cap dificultat. Va ser emprat per tothom qui treballava per la «ruptura» o per la «transició» /21. Només els reductes impertèrrits del Franquisme s’hi van resistir. Fins i tot alguns, com l’ultraconservador diari Las Provincias, que mai no ha deixat de nadar i guardar la roba, s’hi va deixar endur /22. El que ha passat últimament, ja no cal explicar-ho. Avui, «País Valencià» ha esdevingut una fórmula conflictiva. I no pel presumpte o real «catalanisme» dels qui el defensen, perquè això del «catalanisme» no és més que un pretext «desestabilitzador», com diuen ara. Per «País Valencià» formen els valencians que pensen –cadascú al seu aire– que el nostre poble té uns drets col·lectius a exigir: la majoria, ni tan sols són «nacionalistes». Senzillament, es plantegen el problema viu dels «valencians» sense retòriques historicistes ni deixadeses folkloritzants. I pel «reino» –poc «regne», alto!– i per la «región» militen els de «sempre»: els qui no volen que els valencians siguem «normals».\nAixò de «País Valencià» no és una invenció recent. Recorde unes declaracions de don Emilio Attard a la premsa –lamente no poder citar-ne la referència exacta– que venien a dir: «De eso de “País Valenciano” nunca se habló hasta los libros de Fuster...». Aquest senyor, o no té memòria, o no tenia costum de prestar atenció a les efervescències nacionalistes d’abans de la Guerra d’Espanya: potser, ni aleshores com ara, no li interessava gens la vertadera «entitat» o «identitat» d’un poble que, al capdavall i si no m’equivoque, també és el seu. Algun altre personatge, o personatja, ha proferit: «Eso de “País” viene de “Països”, y ya se sabe...». I no.\nEn tot cas, seria al contrari. La conclusió em sorprén pel que significa d’ignorància o de tergiversació. Tots ells, en realitat, són gent que no concep la «región», el «reino» o –uf!– el «país» més enllà del camí de Trànsits: és el «centralisme» de València, que, si bé es mira, només és centralista d’ell mateix: la contemplació del propi melic. ¿Vinaròs, Elx? Queden tan lluny! Demanar-los, a aquesta mena d’individus, una tènue serenitat per a contemplar el problema és inútil. Ells, cada dia, conculquen les seues afirmacions. I si en els diaris que dominen apareix un reportatge sobre «vinos valencianos», de seguida veiem que no parlen de més enllà d’Almassora; ni tan sols arriben a Dénia. I si diuen: «economía valenciana», resulta que només s’ocupen dels interessos de la burgesia municipal, segurament importants, però amb una sistemàtica eliminació dels que puguen ser crítics a la província de Castelló de la Plana o a la província d’Alacant. La sinonímia ciutat-província-país la tenen en la massa de la sang: ells són els únics «valencians» i, per a major inri, «valencianos». I com que, segons un docte observador de la realitat social, «la ideologia dominant sempre és la ideologia de la classe dominant», el resultat final és que un botigueret de València –que no és «classe dominant», sinó «dominada»– acaba creient-s’ho. Són manipulacions infames, i ja s’ho apanyaran. «País» serà o no serà un gal·licisme: ja el trobem en la Crònica que a Xirivella va escriure Ramon Muntaner, un empordanés «ciutadà de València» i home precoçment conscient d’allò que hauria d’haver estat la nostra «unitat nacional» /23. Bé. Però «País Valencià» havia de ser posterior a la desaparició del «reino de Valencia», en ple segle xviii. Estic segur que, amb una delicada investigació, en els llibres valencians setcentistes, el terme «País Valenciano» –en castellà, és clar– abunda. Era, si es vol, un recurs estilístic: per a no dir repetidament «Reino de Valencia» o «Nación Valenciana». És fullejant aquests patracols que els estudiants dels anys 30 van trobar la solució. Jo no m’he dedicat particularment a la cosa, però em sembla que el volum de les Fiestas seculares que en honor de sant Vicent Ferrer va publicar el jesuïta Tomàs Serrano el 1762 en pot ser una mostra. El pare Serrano empra ara i adés «País Valenciano», i amb majúscules, com era propi de la tipografia de l’època /24. I no devia ser una expressió determinadament culta quan un «col·loqui» anònim imprés el 1767, i en el vernacle més clar, diu «País Valencià». Ho enregistra la Bibliografia de Ribelles Comín /25.\nPerò encara hi ha un rastre anterior. Marià González i Baldoví, en exhumar la biografia d’un frare de Xàtiva del xvii, ens hi afegeix un precedent: un precedent del Barroc /26. El llibre que ens ha desenterrat González i Baldoví és del 1699, o siga, dels finals de l’època foral, quan el «regne» encara era institucionalment el «regne» antic, el fundat per Jaume I. Diu la frase: «Porque no le tenía el Señor destinado para Apóstol de las Indias, sino de nuestro País Valenciano...». Torne a insistir: una investigació a fons ens proporcionaria més dades similars. I podrien resseguir-se, no solament al llarg del segle xviii, sinó també en el XIX. El Diario de Valencia del 1804, deia «País Valenciano» de tant en tant.27 I amb les majúscules corresponents. No exageraré la nota: no afirmaré que els valencians de l’època tenien per hàbit dir «País Valencià». Però «País Valencià», o «País Valenciano’: ja existia. I els lectors d’aleshores, i els clients dels «col·loquiers», ho trobaven «normal». Allò que els estudiants del 1930 van fer no era més que la repesca d’un terme que, en aquell moment, tomava a ser útil. O imprescindible.\nNaturalment, tot això passa enmig d’una indiferència trista de la «classe dominant». Potser alguns homes de la «Sociedad Económica de Amigos del País», ja en el ple del Vuit-cents, incidentalment, prolongaven la fórmula. Ismael Vallès ens recorda un text imprés del 1855 que diu: «la Sociedad que se titula y es desde su fundación amiga del País Valenciano...». I un any abans, la Societat Econòmica. parlant de sant Vicent Ferrer, el qualifica d’«insigne hijo y grande amigo del País Valenciano...» /28 Però són textos esporàdics. I al mateix temps, significatius. Desfan els muntatges ofuscants de la «regnicoleria». La conclusió és òbvia: el terme «País Valencià» conviu amb el de «Regne de València» des d’abans de l’abolició dels Furs; és viu durant el segle xviii i no és insòlit en el xix. Encara en Teodor Llorente, en Elías Tormo, en els erudits de la Renaixença, tornem a descobrir-lo, però ja en minúscules /29: el romanticisme jocfloralesc preferia el «regne», amb l’enyorança idiota d’una Edat Mitjana que ells mateixos s’apressaven a renegar.\nEn la situació actual, el retorn al «reino» o al «regne» ha estat promogut pels partits més d’extrema-dreta i més antivalencianistes, o antivalencians, per dir-ho com cal. I en ells, la «classe dominant». En altres llocs del món, quan hi ha un «problema nacional», ix una «burgesia nacional» que acapara la reivindicació en el seu propi profit. Al País Valencià, no. La «burgesia» local no és exactament «nacional»: tot al contrari. Ni abans ni ara ha deixat de ser «provinciana». Probablement contra els seus interessos («de classe»). Però això és cosa seua. És «dominant», ¿però és «dirigent»? La diferència dels adjectius potser ve de Gramsci. O no. Tant se val. Molt «dominant» però poc «dirigent», la burgesia valenciana s’obstina a patrocinar el provincialisme més impermeable. Amando de Miguel, en un paper sociològic confús, la qualificà de «plorona». De tota manera, jo continue preguntant-me si això és una burgesia com Déu o Marx mana, o una simple facció de «rics» que ni tan sols saben exercir de «rics». Personalment, crec que la «burgesia valenciana» és visceralment antivalenciana. Ja fa temps, per exemple, que va abandonar la llengua...\nDeixe als sociòlegs l’última paraula. Però torne al fil del comentari, i vull insistir que «“País” no ve de “Països”». És molt anterior. Això dels «Països Catalans», paradoxalment, ve de don Benvingut Oliver, un valencià nascut a Catarroja i que s’especialitzà en l’estudi del dret foral de Tortosa, i que devia ser «canovista», o «silvelista». No un «pancatalanista»: per cert. Era un home de Las Provincias, de més a més /30. Tot això del «catalanisme» polític, a València, al País Valencià, ha estat una conseqüència (i no sempre clara) d’un impossible «nacionalisme valencià».\nSiga com siga, «País Valencià» no ha estat, ni és, ni necessàriament ha de ser una remissió «catalanista», com els ultres locals diuen per acorralar les dòcils esquerres –l’«esquerreta»– indígenes i immigrades. Jo, que sóc un pancatalanista evident, he de denunciar la trampa que la dreta espanyolista té parada a l’esquerra espanyola: una forma de desqualificar-la serà titlar-la de «catalanista». I no. L’esquerra espanyola –el psoe, el pc– és espanyola i ben espanyola: tan com puga ser-ho Fraga, l’Abril o Piñar. Els «catalanistes» som una altra fauna, que estem molt divertits amb la bel·ligerància que ens donen. La proporció de lletra impresa repugnantment acusatòria que ens han dedicat no correspon al percentatge de possibles vots estrictament «nacionalistes». Jo acabaria demanant per què ens tenen tanta por els espanyolistes de la dreta i els de l’esquerra.\nFeta aquesta digressió, allò del «País Valencià» resta documentalment ben clar. I si la Constitució consensuada permet que, a més d’un Regne d’Espanya, hi haja el Regne de València, amb una duplicitat diplomàtica de corones, ja ho podria decidir el Tribunal de Garanties Constitucionals –¿és aquest el nom?–: l’estrambòtic «regnicolisme» valencià de les dretes ens fa pensar en el Conde-Duque de Olivares i en Floridablanca, en el Fuero-Juzgo, en el visigot Recared i el seu concili de Toledo... Tot s’ha de dir: comparats amb Fraga, els visigots eren una espècie de trotskos avant la lettre. I qui diu Fraga, diu Abril.\nNo crec que siga suficient que el País Valencià es diga oficialment «País Valencià». Cal que ens acostumem a les conseqüències d’una racionalització de la terminologia diària. Josep Giner, en 1934, publicà un article que posava els punts sobre les is. «Qüestió de noms» es deia /31. La seua vigència és absoluta. I val la pena de recordar-lo amb els seus matisos. L’autor hi feia la distinció que ara necessitem fer: «País Valencià» designant la col·lectivitat actual («la nostra pàtria», segons l’autor); «Regne de València», que podia designar l’«organisació política autòctona»; «València», la ciutat. «Volem que el mot València per ell sol puga significar la capital del País Valencià». I de seguida: «valencià». «Valencià» només hauria de ser vàlid com a referència a tot el País Valencià: tan valencià és un habitant de València com de Llucena o d’Elda, tan valencià un habitant d’Alcoi o de Gandia, tan valencià un de Xàtiva com d’Oriola, o d’Alacant o de Castelló de la Plana. O som tots «valencians», o deixem-ho estar. Per tant, mai no hauríem d’aplicar l’adjectiu «valencià» sinó per a la totalitat del País Valencià.\nTot això és d’una lògica semàntica diàfana. «Valencià» és tot allò que és «del País Valencià», i no solament de València, ciutat o província. El que siga de València, hauríem de dir que és «de València», o «valencià» si entra en l’òrbita global del País Valencià. «El poble de València (diferent del poble valencià)», deia Renat i Ferrís. I una expressió com «l’alcalde valencià» és inadmissible, si es limita a l’alcalde de València: alcaldes valencians ho són tots els del País Valencià, i tan «alcalde valencià» és el de València com el d’Alacant o el de Castelló, o el de Beniopa. L’alcalde de València és l’alcalde de València, i l’alcalde de Beniopa és l’alcalde de Beniopa: tots dos, però, «alcaldes valencians», i ni l’un més que l’altre. Si no comencem per precisar aquestes minúcies, no arribarem enlloc. Hem de superar els «patriotismes» provincials, i restituir-hi la denominació única. I contra les províncies, les comarques: la Plana, la Marina, el Maestrat, la Ribera, la Safor, l’Alcoià, l’Alt o el Baix Vinalopó... Mentre continuen les denominacions provincials, la «unitat» dels valencians serà precària. Ja sé que, avui, les comarques no són el que eren. Però les solucions probables queden obertes.\nI, en realitat, sempre tornem al principi: a l’ambigüitat terminològica. Si volem un «País Valencià» és perquè tots els valencians puguem dir-nos «valencians» sense discriminacions, i ni uns siguen «castellonencs» o «alacantins», i els altres «valencians-valencians» doblats. La nostra restitució col·lectiva ha de salvar aquestes minúcies localistes. Ni el «reino» ni la «región» són possibilitats viables... La demanda de «País Valencià» –i dels símbols pertinents– tenen, encara, el mèrit i el dret d’haver estat, tan primàriament com es vulga, l’única veu que s’alçà, abans de la mort de Franco, i després, per reclamar... ¿Què reclamàvem, més o menys unitaris, aleshores? «Llibertat, amnistia i estatut d’autonomia!» No hi havia sinó aquest crit; no hi havia sinó una bandera; no hi havia problemes d’idioma. Una part de la dreta hi va participar. Hi participava l’esquerra, sense prejuïns. I quan Madrid va concedirnos la modesta almoina de la pre-autonomia, ho va fer amb l’únic nom que resultava lògic, majoritàriament admissible i, sobretot, oportú: «País Valencià» /32.\nFinalment, hem comprovat que, fins fa quatre dies, només la dreta més ultramuntana –o més conscientment ultramuntana...– s’oposava a la denominació País Valencià. La resta, salvant les excepcions que calga salvar, l’empraven sense embuts ni manies: Las Provincias, Levante, Abril, Broseta, el conjunt dels parlamentaris locals, el Consell pre-autonòmic, el govern d’UCD i cadascun dels seus ministeris, els empresaris, les centrals sindicals, «Aitana», bancs, caixes d’estalvi, col·legis professionals, falles i fallers –¿o no hi havia un premi per als Colossos del País Valencià?–; en fi, tutti quanti.\nCal preguntar-se per què, de sobte, una part dels usuaris del terme se n’aparten amb horror i s’alineen amb la dreta conscientment ultramuntana en la defensa, gens heroica d’altra banda, del «reino de Valencia».\nLa pregunta no pot tenir resposta sinó introduint-la en l’entrellat de tensions de tot tipus que han acompanyat el canvi de règim, la cèlebre «transició», que mai no sabem si s’ha acabat ja o si encara està començant: la mutació del «trencament democràtic» en una altra cosa; la llei d’Hont; la «reconducció de les autonomies»; els qui pretenen «meter en cintura» les nacionalitats i regions; la LOAPA; els embolics entre els articles 151 i 143 de la Constitució –i entre tants altres–; els providencials girs de 180º en certes biografies polítiques... I també, cal no oblidar-ho, la resituació de les diverses forces polítiques, les que isqueren de la clandestinitat i les creades a última hora per entrar en el repartiment. Enmig de tot això s’ha trobat el pobre País Valencià, el país en pes i amb ell el seu nom, convertit en article de mercaderia per a qualsevol electoralisme precipitat.\nI bé ¿què vol dir això per a nosaltres? En realitat, ben poca cosa, perquè sota cada nom hi ha un projecte, o uns projectes convergents, d’articulació de la realitat valenciana. Al capdavall, no deixa de ser irònic que els més aferrissats defensors del «reino» siguen alhora els més entusiastes de les «tres provincias» i, lògicament, d’enfortir el poder de les diputacions. Per a nosaltres, el País Valencià seguirà sent el nom de la nostra terra, d’acord; però també una altra cosa: totes aquelles coses per les quals s’ha escrit, s’ha treballat, s’ha cantat, s’ha eixit al carrer, s’ha lluitat i alguns han patit.\nAixò vol dir també que els valencians haurem de traure la lliçó d’aquesta «anècdota» i que no tindrem més manera de fer-ho que recuperant el temps perdut durant el tràmit preautonòmic i probablement en l’autonòmic més immediat. Vol dir, al capdavall, que encara hi ha molt per fer.\n1. Aleshores hauria estat inconcebible. Però l’enfrontament València-Alacant, amb les repercussions que a la llarga havia de tenir, ja el detectem en el segle XVII, i no venia de nou: veg. Sebastià García Martínez, Els fonaments del País Valencià modern (València, 1968), pp. 95-96.\n2. Cf. M. Gual Camarena, «Estudio de la territorialidad de los Fueros de Valencia», en Estudios de Edad Media de la Corona de Aragón, iii (1948), pp. 262-289.\n3. D’alguna manera, en parla José Vicente Mateo en Alacant a part (Barcelona, 1966).\n4. Veg. Azorín. Valencia (Madrid, 1940), pàssim.\n5. F. Almela y Vives, en Valencia y su reino (València, 1965), pp. 22-27, en diu alguna cosa, però sense precisar dates, o limitant-se a algunes no precisament d’origen. Vicenç Rosselló insinua la data del 1847 (veg. Saitabi, xiv, p. 158).\n6. Veg. les meues indicacions en Nosaltres els valencians (Barcelona, 1962), pp. 107-108.\n7. La locuacitat periodística sobre el «Sureste», un «alicantinismo» i una «alicantinidad» dissidents, demana ser estudiada amb calma. Ja en diu alguna cosa José Vicente Mateo (veg. nota 3).\n8. Veg. Alfons Cucó, El valencianisme polític (Valencia, 1971), pp. 37 i ss.\n9. Veg. J. Navarro Cabanes. Prensa valenciana (València, 1928), p. 106. En realitat, resulta conjectural l’atribució de «Valentínia» a Faustí Barberà, però tot fa pensar que s’origina en el seu grup. Navarro Cabanes esmenta (loc. cit.) un «quincenari valentiniste» aparegut el 1908 i dirigit per l’obrer tipògraf Rossend Gumiel, que se subtitulava «democràtich, Christ y Valentínia». Faustí Barberà, en De Regionalisme y Valentinicultura (València, 1910), p. 51, parla de «Regió Valentina», indiscutiblement per evitar «Regió Valenciana». [P.S. En el setmanari Lo Crit de la Patria (València, 1907), núm. I, trobem: «nostra patria es Valentínia».]\n10. Per exemple, Ferran Valenti, «La bandera barrada a Castella», Acció Valenciana, núm. 16 (23 desembre 1930), p. i («Llevant ha estat sempre l’extrem oriental de la Mediterrània, Grècia, Síria, Palestina, Xipre, no les terres valencianes, i per Llevant s’entenen els historiadors quan parlen d’aquells països; mai ha acorregut nomenar així a açò que té un nom en Espanya, que és València, Regne de València o país valencià, senzillament.»); Els bells indrets del País Valencià, núm. 18 (20 gener 1931), p. 6; eslògan editorial, núm. 19 (5 febrer 1931), p. i («L’hora de parlar de ‘patria chica’ i ‘patria grande’ és ja acabada; patria no n’hi ha més que una i la teua és el País Valencià»); V. M., El català acadèmic i el comarcal, núm. 20 (20 febrer 1931), p. 8; etc. Segons Emili Gómez Nadal, El País Valencià i els altres (València, 1973) p. 43, fou efectivament Acció Cultural Valenciana qui posà el terme en circulació. Cal dir que, més en concret, va ser ell el primer que l’utilitzà en la revista, en l’editorial anònim «Almansa: 25 d’abril de 1707», núm. 2 (I maig 1930), p. 2.\n11. Un exemple d’aquesta abominació és un article del mateix Gómez Nadal aparegut a El Camí, núm. 13 (28 maig 1932), p. 3, titulat «Nomenclatura: Levante, Llevant i País Valencià». L’autor hi suggeria que el terme Llevant designàs totes les terres de llengua catalana.\n12. Amb el canvi de règim, algunes institucions van corregir la seua denominació. Així, la «Caja de Previsión Social del Reino de Valencia» passà a designar-se «Caja de Previsión Social del País Valenciano».\n13. Veg. Cucó. op. cit., mencions a les pp. 249 i 450.\n14. Felip Mateu i Llopis, El País Valencià (València, s.d.). Formava part dels «Quaderns d’Orientació Valencianista», de l’editorial L’Estel.\n15. Antoni Igual Úbeda, Històries del País Valencià (València, 1938). Veg. pàgina 5: «El territori que, extenent-se del Cenia al Segura i d’Almansa a la mar compren les tres provincias d’Alacant, Castelló i València, té prou personalitat geografica,\neconomica i llingüistica per a que es puga parlar d’éll com d’una entitat homogènea denominada País Valencià. Sols li manca una apropiada personalitat política...». No em puc entretenir ara a fer una relació exhaustiva de l’ús del terme «País Valencià» durant la Segona República i la Guerra d’Espanya. Apareix al text de les Normes de Castelló i en nombrosos documents i declaracions de l’època. Durant el conflicte foren creats la Biblioteca del País Valencià, el Centro de Estudios Históricos del País Valenciano, els Premis Musicals del País Valencià, el Premi Literari del País Valencià, etc.\n16. Per exemple, veg. F. Almela i Vives, La literatura valenciana (València, 1934), pàssim; per a Carles Salvador, els testimoniatges són abundants a partir de 1931; la posició de Miquel Duran es veu ben clara a les pàgines de la seua revista La República de les Lletres (1934-1936).\n17. Miquel Adlert Noguerol, «L’actual literatura catalana del País Valencià», en Homenatge a Carles Riba en complir seixanta anys (Barcelona, s.d. ), pp. 105-117. Veg. encara, en Cucó, op. cit., p. 251 un altre text d’Adlert, ja del 1935.\n18. El País Valenciano (Barcelona, 1962) i Nosaltres els valencians, ja esmentat en la nota 6.\n19. Cal no oblidar que alguns vells valencianistes continuaren emprant el terme País Valencià. Per exemple, Ismael Rosselló i Zurriaga: «Les dues maneres de sentir-se valencià», Pensat i Fet (València, 1960), reproduït a Libro oficial fallero (València, 1982) Junta Central Fallera, s. p. En l’àmbit universitari, la denominació País Valencià ha tingut un ús generalitzat. Pense, per exemple, en el I Congrés d’Història del País Valencià, celebrat el 1971, i també en una enorme quantitat d’estudis de tota mena: les obres col·lectives Història del País Valencià i Estructura econòmica del País Valencià; Aproximació a la història del País Valencià. de Joan Reglà; La banca al País Valencià, de Vicenç Rosselló i Emèrit Bono; La Inquisició al País Valencià, de Manuel Ardit; Història de la senyera al País Valencià, de Pere Maria Orts i Bosch; La cnt al País Valencià, de Terence Smyth; El País Valencià, de Vicent Ventura i Francesc Jarque; El País Valenciano del neolítico a la iberización, de Miquel Tarradell; etc.\n20. Francesc Pérez Moragón, «Premsa clandestina al País Valencià (1962-1977)», en L’Espill, núm. 5 (primavera 1980), pp. 55-93.\n21. Per exemple, el cas de Manuel Broseta, que fou president de la Junta Democràtica del País Valencià. Un repàs dels seus articles a Las Provincias ofereix una bona mostra d’aquesta assumpció. Ell mateix en seleccionà alguns a Som valencians. Selección de colaboraciones periodísticas publicadas desde 1974 hasta 1979 en el periódico «Las Provincias» de Valencia (València, 1979).\n22. Vegeu María Consuelo Reyna, «Adiós al país valenciano», Las Provincias (24 maig 1980). Amb el to que li és habitual, l’autora justificava el seu «adéu» al terme País Valencià amb algunes referències a un fullet meu, Qüestió de noms, publicat divuit anys abans. N’hi ha que tarden a adonar-se de les coses...\n23. Veg. Diccionari Català-Valencià-Balear. s. v., amb documentació extreta de Muntaner, Jaume Roig i el Curial.\n24. Tomàs Serrano. Fiestas seculares con que la coronada ciudad de Valencia celebró el tercer siglo de la canonización de su esclarecido hijo y angel protector S. Vicente Ferrer... (València, 1762), pp. 4, 34-35, 264, 266, 267, 279, 280, etc.\n25. J. Ribelles Comín. Bibliografia de la lengua valenciana, iii (Madrid, 1943), pp. 278-279. Cita un plec de quatre pàgines amb aquest títol: «Carta no vista. lletra huberta, combit cheneral y particular que fa Quelo el Roig de Albal, Net de la tia Rafela, a tota la Cort de Madrit, pera que vinga a veure o mirar la gran festa Centenar de la Verche Amparadora, ulalant [sic: relatant] lo lluit que estara el País Valencià...» Ribelles data la impressió en el 1767, i cita un exemplar del romanç com existent en la biblioteca de Carreres Vallo.\n26. Marià González i Baldoví, «Un Succés Curiós en la Xàtiva del Barroc», en Papers de la Costera, núm. i (desembre 1981), p. 89. El llibre en qüestió és: Agustí Bella, Vida del venerable y apostólico siervo de Dios el P.M. Fr. Agustín Antonio Pascual... (València, 1699), p. 41.\n27. Per exemple, núm. 44 (13 novembre 1804), pp. 208-209 («y su foro le ocupara la Diosa de la Abundancia Amaltea, simbolización con que los Romanos figuraron la Fertilidad del País Valenciano...»).\n28. Comunicació personal. Ismael Vallès publicarà aquestes dades en un pròxim número de la revista L’Espill.\n29. Veg. J. Bta. Peset. Bosquejo de la Historia de la Medicina de Valencia (València, 1876), p. 38 («nuestro país valenciano»); Teodor Llorente. València, i (Barcelona, 1887-1888), p. 16; M. Danvila y Collado, Las Germanías de Valencia (Madrid, 1884), pp. 21 i 30; etc. Potser cal dir que don Elías Tormo és un bon exemple del confusionisme terminològic que la fórmula País Valencià vol resoldre. A Levante (provincias valencianas y murcianas) (Madrid, 1923) alterna fórmules com ara «país valenciano», «regiones valencianas» i «países levantinos». D’altra banda, Tormo, en l’article «Los orígenes de la gran pintura en Cataluña y Valencia», Almanaque de Las Provincias (València, 1912) p. 242, parla de «las escuelas pictóricas de los países de habla catalana (Cataluña y Valencia, con Mallorca)». En Levante. p. cxxviii diu: «en la [arquitectura] religiosa es en los países de lengua catalana [no en Aragón] de un arte gótico similar al militar».\n30. Veg. Joan Fuster, Destinat (sobretot) a valencians (València, 1979), pp. 159-165. En realitat, i malgrat el precedent de Benvingut Oliver, el terme Països Catalans tardà més a generalitzar-se que el de País Valencià. Abans de 1939, les fórmules usuals eren unes altres: terres catalanes, terres de llengua catalana, Gran Catalunya, etc.\n31. G(uillem) R(enat) i F(erris): «Qüestió de noms», Acció, núm. 11 (21 juliol 1934) p. 4. Amb el pseudònim sencer com a firma, aparegué extractat, sota el títol «Apunts per al Diccionari», en Timó, núm. 8-9 (febrer-març 1936), p. 3.\n32. Vegeu, per exemple, el Decret de Pre-autonomia.


Així serà el mosaic animat del Clàssic - FC Barcelona\nHomeFutbolPrimer EquipNotíciesAixí serà el mosaic animat del Clàssic\nAixí serà el mosaic animat del Clàssic\nwww.fcbarcelona.cat - 30/11/2016 | 17:30\nLa imatge d’uns enormes castellers, juntament amb la de la senyera i el missatge ‘Força Barça’, serà la que es podrà veure segons abans d’arrencar el Barça-Madrid de dissabte\nEls castellers, protagonistes de la prèvia del Clàssic.\nEl Clàssic de dissabte ja té mosaic. El Barça-Madrid d’aquest 3 de desembre comptarà amb el primer mosaic animat de la història, que lluirà uns enormes castellers, acompanyats de la senyera i el missatge ‘Força Barça’. Els més de 90.000 assistents al Camp Nou tindran la missió de ‘construir’ un mosaic molt especial que serà vist arreu del món.\nQuan he d’aixecar la meva cartolina?\nPerquè el castell es construeixi com toca caldrà que els assistents al partit participin de forma activa. Hauran d’aixecar la seva cartolina seguint un ordre concret, d’avall cap amunt. Ho expliquem en tres senzills passos.\n1) Els que hauran d’aixecar primer la seva cartolina són els espectadors ubicats a la 1a graderia de l’Estadi. L’hauran d’aixecar quan comenci a sonar l’himne i l’hauran de mantenir la cartolina aixecada fins que acabi l’himne.\n2) Els següents en aixecar la seva cartolina seran els espectadors ubicats a la 2a graderia. L’hauran d’aixecar quan soni la part de l’himne que diu “si del sud o del nord”. A partir d’aquest moment hauran de mantenir la cartolina enlairada fins que finalitzi l’himne.\n3) Els últims en aixecar la seva cartolina seran els espectadors ubicats a la 3a graderia. L’hauran d’aixecar quan soni la part de l’himne que diu “Blaugrana al vent”. A partir d’aquest moment hauran de mantenir la cartolina enlairada fins que finalitzi l’himne.\nCal recordar que aquest procés serà explicat també als videomarcadors i pantalles de l’Estadi durant la prèvia del partit. També a la mateixa cartolina hi haurà una explicació del moment en què cadascú ha d’aixecar la cartolina.\nRecorda alguns dels últims mosaics vistos en un Barça-Madrid.\nPiqué comparteix el seu 25è Clàssic amb els fans


La Cana publica “Flix en guerra (1936-1939) 4r volum de la col•lecció Lo Pedrís. – Ràdio Flix\nLa Cana publica “Flix en guerra (1936-1939) 4r volum de la col•lecció Lo Pedrís.\nAquest divendres 12 d’abril a les 19.30 h i a la Biblioteca Municipal, tindrà lloc la presentació del llibre “Flix en guerra (1936-1939)”- De la construcció dels refugis antiaeris a la batalla de l’Ebre. Aquest quart volum de la col•lecció Lo Pedrís, publicat per l’Associació La Cana, és obra de Josep Maria Pérez Suñé i Pere Rams Folch. “Flix en guerra” és un recull cronològic dels principals fets ocorreguts a Flix durant els tres anys del conflicte bèl•lic que desvetlla, fins i tot, aspectes inèdits fins ara. Així ens ho han explicat aquest matí, al programa Lletres Mil, els seus autors. També ens han acompanyat Jaume Masip i Pere Muñoz, president i cap de publicacions de La Cana, respectivament.


L’Ajuntament impulsa un distintiu de qualitat ambiental per als polígons i naus de la ciutat – Cecot Rubí\n25 d'Octubre de 2015Escrit per Maite Pérez\nL’Oficina de Serveis a l’Empresa (OSE) de l’Ajuntament, amb el suport de la Diputació de Barcelona, ha iniciat un projecte de definició dels criteris de qualitat per als polígons d’activitat econòmica (PAE) i les naus de Rubí. L’objectiu d’aquest treball és crear un distintiu de qualitat ambiental dels polígons industrials que contribueixi a la millora de la competitivitat del teixit empresarial i a l’atracció de noves empreses al municipi.\nUn cop enllestits els treballs previs, aquest divendres s’ha convocat la primera sessió de treball del projecte amb la comissió externa, formada per representants de les entitats empresarials de la ciutat, de la Cambra de Comerç i Indústria de Terrassa, del Fòrum Empresarial Cecot-Rubí, del Col·legi Oficial d’Arquitectes de Catalunya (COAC), de la Universitat Autònoma de Barcelona (UAB) i de la Universitat Politècnica de Catalunya (UPC). Amb les aportacions de tots aquests agents, s’acabaran de definir els indicadors que s’avaluaran i es procedirà a puntuar cadascun dels polígons i naus de Rubí. Per obtenir el distintiu de qualitat ambiental, caldrà que PAE i empreses obtinguin una puntuació mínima a cadascun dels sis àmbits contemplats.


Aliança Democràtica de la Dreta - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\nCentre Party (en) , Dret i Justícia i Plataforma Cívica\nL' Aliança Democràtica de la Dreta o Solidaritat-Aliança Democràtica de la Dreta (polonès: Akcja Wyborcza Solidarność, AWS) va ser el principal partit polític conservador de Polònia. Va ser fundat el 1997 com a coalició dels partits de dreta, Unió Cristiana Nacional (Zjednoczenie Chrześcijańsko-Narodowe), Entesa Centrista (Porozumienie Centrum), Democràtica Cristiana (Chrześcijańska Demokracja) i Partit Conservador-Popular (Stronnictwo Konserwatywno-Ludowe). Se la considerava vinculada al Partit Republicà dels Estats Units.\nLa coalició entre Solidaritat-Aliança Democràtica de la Dreta i Unió de la Llibertat (Unia Wolności) ha governat Polònia entre 1997 i 2000, no exenta de conflictes a causa de l'entrada de Polònia a l'OTAN el 1999 i el procés d'integració a la Unió Europea. El president de Solidaritat-Aliança Democràtica de la Dreta ha estat Marian Krzaklewski (1997-2000). Després en 2001 el president de la Solidaritat-Aliança Democràtica de la Dreta va ser Jerzy Buzek. Després del fracàs a les eleccions parlamentàries poloneses de 2001 el partit es va dissoldre, i la majoria dels seus membres ingressaren a Plataforma Cívica (Platforma Obywatelska), Dret i Justícia (Prawo i Sprawiedliwość) i al Moviment per la Reconstrucció de Polònia (Ruch Odbudowy Polski).\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Aliança_Democràtica_de_la_Dreta&oldid=17576745»


Dues agressions sexuals a Corró d'Avall en només dos dies - somVallès\nEls darrers dies s'han produït dues agressions sexuals a Corró d'Avall: una divendres, quan un desconegut va agredir una veïna de Corró d’Avall quan intentava accedir al seu habitatge, i una altra dissabte, a una altra veïna en un edifici de Corró d’Avall.\nSegons informa l'Ajuntament, ara com ara no hi ha cap persona detinguda, tot i que els Mossos d’Esquadra estan duent a terme les dues investigacions i la Policia Local de les Franqueses s’ha posat a la seva disposició per resoldre els casos.\nD'altra banda, en les últimes hores s’ha tingut constància de la circulació d’un document policial intern a través de les xarxes socials amb informació sobre una persona posada en llibertat amb antecedents d’agressió sexual.\nÉs per aquest motiu, que l’Ajuntament vol fer una crida a la calma i la serenor davant d’uns fets tan greus i demana que els ciutadans no difonguin cap tipus d’informació i/o imatge que pugui interferir la investigació o vulnerar el dret a la intimitat de cap ciutadà.\nEn aquest sentit, l’Ajuntament demana sobretot respecte a la privacitat de les víctimes i que no es participi en cap acció que promogui la circulació d’informacions falses.\nL’Ajuntament de les Franqueses ha manifestat "la més absoluta condemna a qualsevol tipus d’agressió sexual" i ha indicat que l'Ajuntament treballa per oferir a les víctimes atenció psicològica, assessorament i acompanyament des de Polítiques Socials, i que continuarà treballant per prevenir qualsevol tipus d’agressió sexual amb accions que promoguin un municipi lliure de sexisme i violència masclista.\n"L’Ajuntament de les Franqueses no tolera cap tipus de violència sexual i treballarà per erradicar-la d’una manera contundent. Cap agressió ha de quedar sense resposta", afirma el consistori en un comunicat.


Els actes polítics convocats per l'ANC, la CUP, Poble Lliure i la Forja clamen contra els indults com a "solució" La República\nEls actes polítics convocats per l’ANC, la CUP, Poble Lliure i la Forja clamen contra els indults com a “solució”\nACN Barcelona.-Centenars de persones han protestat aquest dilluns davant el Liceu, al centre de Barcelona, en contra de la presència del president espanyol, Pedro Sánchez, que ha pronunciat una conferència […]\nACN Barcelona.-Centenars de persones han protestat aquest dilluns davant el Liceu, al centre de Barcelona, en contra de la presència del president espanyol, Pedro Sánchez, que ha pronunciat una conferència per explicar la concessió dels indults als presos de l’1-O. Els manifestants, convocats per l’ANC, Poble Lliure i La Forja a partir de les 10.30 hores, han demanat l’amnistia dels presos i que el Govern català no faci “ni un pas enrere” en la defensa de la independència. A la concentració hi han assistit els diputats de la CUP al Parlament Carles Riera i Dolors Sabater, així com Francesc de Dalmases o Glòria Freixa, de JxCat; i l’exvicepresident primer del Parlament, Josep Costa. Un fort dispositiu policial ha blindat les entrades al Gran Teatre.\nPer la seva banda, el vicepresident de l’ANC, David Fernàndez, ha valorat positivament la mesura de gràcia als presos de l’1-O, però ha afirmat que no l’acceptaran “a canvi de la llibertat de tot un poble”. “Els indults no solucionen de cap de les maneres el fet que hi ha més de 3.300 ‘represaliats'”, ha afegit. A més, Fernàndez ha declarat que els indults que “ven” el govern espanyol “són part d’una acció mediàtica d’abast internacional”. Dirigint-se als partits independentistes, Fernàndez els ha acusat de “promoure” acords amb el govern espanyol: “No volem que hi hagi pactes d’esquena al moviment independentista”, ha avisat. El vicepresident de l’ANC ha declarat que no acceptaran un pacte que “rebaixi” les seves “expectatives”. Sota el crit de “ni un pas enrere”, “1 d’octubre, ni oblit ni perdó” i “botiflers”, centenars de persones -300, segons la Guàrdia Urbana- han xiulat els assistents a la conferència del president espanyol a mesura que entraven. Una hora després de l’inici de l’acte de Sánchez, al voltant de les 13.00 hores, els participants s’han anat dispersant i no s’han registrat incidents amb la policia.


Nous models CN29 i CN39 de Kawai. | Pianos Quatre40\nRecentment la casa Kawai a presentat dos models de la gama CN de pianos elèctrics. Es tracta del model CN29 que substitueix al model CN27 i el model CN39 que substitueix al model CN37.\nLa gama CN de Kawai aporta unes sensacions de tacte i sonoritat molt properes a l’experiència de tocar en un piano acústic.\nPolsació de piano de cua:\nEl mecanisme de teclat Responsive Hammer III de la sèrie CN ha estat dissenyat per recrear la sensació de la pulsació d’un piano de cua Kawai. Cada tecla es pesa utilitzant martells de metall, que estan graduats (lleugerament més pesats a la zona de greus i lleugers en els aguts), igual que un piano acústic. Aquests pesos també permeten en deixar anar les tecles, que torni al seu posició original sense l’ajuda de molles, obtenint un resultat molt realista durant la interpretació. El bastidor del mecanisme es fabrica utilitzant materials reforçats perquè el teclat romangui rígid encara que es toqui amb força. A més, els coixinets de goma regulades absorbeixen la energia de les tecles i dels martellets, el que redueix els sons indesitjats del cop, i que han donat la reputació del RHIII de ser el teclat de piano digital més silenciós del mercat.\nSuperfície de tecla Ivory Touch:\nTots dos pianos, el CN29 i el CN39, disposen de la superfície de la tecla en Ivory Touch, que ofereix un atractiu acabat en mat, suau però no relliscós. Aquestes característiques no només són beneficioses per al control sobre els dits, sinó que contribueixen a la sensació d’estar interpretant en un piano acústic d’alta qualitat\nA més dels martellets gradualment pesats, el mecanisme de teclat Responsive Hammer III incorpora contrapesos inclosos en cada tecla blanca i negra. Com en un piano acústic, aquests pesos addicionals ajuden a equilibrar la pulsació del teclat durant els passatges ‘pianíssims’, mentre que ofereix major essència i solidesa en els passatges ‘forte’.\nAfegint el seu autèntic pes de pulsació, el mecanisme de teclat RHIII també inclou l’últim sistema de Kawai de triple sensor que optimitza el realisme en la interpretació. Aquest tercer sensor millora considerablement la resposta en tocar la mateixa tecla repetitivament, permetent ràpids ‘trinos’, i ofereix un so més suau i més semblant al de un piano acústic durant la interpretació.\nEls experimentats tècnics de piano són responsables de diverses entonacions, afinacions i ajustos de regulació que asseguren que el piano acústic tingui un so perfecte. La sèrie CN amb l’ajust del Virtual Technician, simula aquestes precisions digitalment perquè els intèrprets modelin els aspectes del caràcter tonal d’un piano i l’adoptin perfectament a les seves preferències personals.\nDesprés de seleccionar el so del piano acústic desitjat i de personalitzar les seves característiques, el pas final és triar la localització perfecta de la interpretació. Els simuladors de reverb de la sèrie CN permeten al pianista posicionar-se en qualsevol de les sis localitzacions ofertes, des d’un aula d’assaig fins a una catedral.\nUn dels múltiples beneficis de posseir un piano digital és la possibilitat de connectar un parell d’auriculars, permetent als intèrprets gaudir de l’instrument sense molestar als altres. La tecnologia d’auriculars SHS en la sèrie CN augmenta la profunditat i el realisme del so del piano quan s’escolta pels auriculars i ajuda a reduir la fatiga auditiva quan es toca el piano durant molt de temps.\nEl CN29 i el CN 39 ofereixen una connectivitat incorporada de Bluetooth MIDI, permetent la comunicació entre els pianos i els dispositius intel·ligents sense fils i fent gaudir d’una varietat d’aplicacions relacionats amb la música. El CN39 també incorpora la capacitat Bluetooth Audio, que permet interpretar els sons de les cançons i els vídeos a través l’amplificador i els altaveus Onkyo.\nMecanisme del teclat Responsive Hammer III.\nSuperfície de tecla Ivory touch, triple sensor, let-off i contrapesos.\nSons de gran piano Shigeru Kawai SK-EX i Kawai EX.\nDos potents altaveus, amb potència de sortida de 40 W.\nBluetooth ® MIDI integrat.\nEstudi clàssic incorporat i llibre de lliçons d’Alfred.\n136 (An) x 40,5 (P) x 86 (Al) cm\nPreu orientatiu: 1.240 €\nSons de gran piano Shigeru Kawai SK-EX, SK-5 i Kawai EX.\nQuatre potents altaveus, amb potència de sortida de 40 W .\nBluetooth ® MIDI i àudio integrat.\nMP3 / WAV / SMF Reprodueix, grava i overdub a USB .\n144,5 (An) x 43,5 (P) x 88 (Al) cm\nPreu orientatiu: 1.520 €\nPer a més informació i disponibilitat no dubteu a contactar-nos.


IMPO > Notícies > Acte “Construïm conjuntament el futur de l’Economia Social i Solidaria”\nActe “Construïm conjuntament el futur de l’Economia Social i Solidaria”\nEMPRÈN | 01-04-2019\nL’IMPO va participar en la sessió d’intercanvi del Programa d’Economia Social i la Xarxa d’Ateneus Cooperatius promoguda pel Departament de Treball.\nEl passat 27 de març va tenir lloc la sessió d’intercanvi del Programa d’Economia Social i la Xarxa d’Ateneus Cooperatius Construïm conjuntament el futur de l’Economia Social i Solidària amb la presència de l’Hble. conseller del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, Chakir el Homrani.\nRepresentants dels 14 ateneus i dels 72 projectes Singulars d’aquest any 2019 van participar a la jornada d’intercanvi d’experiències i presentació del Programa d’Economia Social del Departament de Treball. Aquest 14 Ateneus Cooperatius van acompanyar 129 de les 210 cooperatives nascudes a Catalunya el 2018.\nVan obrir l’acte representants de les entitats representatives de l’economia social i solidaria: Neus Font, consellera de la Confederació de Cooperatives de Catalunya, Joan Segarra, president de la Confederació Empresarial del Tercer Sector Social de Catalunya i Josep Vidal director general d’Economia Social, el Tercer Sector, les Cooperatives i l’Autoempresa que va destacar que “els ateneus son un espai per créixer, però el camí que hem encetat és molt positiu”.\nTor seguir es van compartir visions i experiències de persones i organitzacions participants en el Programa d’Economia Social: Anaïs Pascual, del projecte singular Idária en col·laboració amb AC Terres Gironines, Jordi Pastor del projecte singular Capfoguer i agrupada de l’AC Barcelonès Nord, Lluis Nadal, del projecte singular Grup Alba, David Budó, projecte singular Vítvin i Paula Veciana, Universitat UIC i UPF.\nAmb tot, la mateixa organització de l’acte d’aquest dimecres plantejava en el guió del mateix que les cooperatives i entitats representatives del cooperativisme català plantegessin nous reptes a l’administració. És el que feia, per exemple, Jordi Pastor, de la cooperativa Capfoguer, que elabora des de fa tres anys cervesa artesana a Santa Coloma de Gramenet, on també gestionen un restaurant. Pastor llançava des de la taula aquest interrogant: «Les cooperatives podem donar resposta a la precarietat de la classe treballadora? Hauríem de ser capaces de definir uns perfils urbans que donin resposta a professionals que tenen un molt bon coneixement de la seva feina, però no suficient ni de gestió d’una empresa ni suficient capital per aportar per la creació de la cooperativa?».\nVa tancar la cloenda Chakir El Homrani conseller del departament de Treball, Afers Socials i Familes de la Generalitat de Catalunya que va posar l’accent en el fet que «L’ecosistema de l’economia social té una potencialitat elevada, amb unes bases sòlides i en creixement; és una alternativa real, i no un sistema subsidiari de l’economia ordinària».


Tal dia com avui - 20 de març: Neix Chester Bennington - Primera Fila\nL’any 69 un dels cantants dels Beatles es va casar amb la seva parella Yoko Ono, que també música. Aquest fet guanya rellevància gràcies a les males llengües que defenen que aquest matrimoni va ser el que va acabar amb els Beatles, només un any després.\nEn relació amb l’anterior data, després de la separació dels Beatles, Paul McCartney va treballar en el seu àlbum en solitari, que va sortir el mateix any de la separació. L’àlbum es diu McCartney.\nL’any 72 va néixer Alex Kapranos, cantant actual del grup Glasgow Franz Ferdinand, que fa poc més d’un que han tret el seu últim treball Always Ascending.\n1991 Mor el fill d’Eric Clapton, Conor Clapton\nL’any 91 el fill d’Eric Clapton, un reconegut guitarrista, cantant i compositor de rock i blues, va caure per un finestral d’un 53è pis morint en l’acte. A causa d’això, el seu pare va compondre Tears in Heaven.\nAmb només 34 anys va morir Gerard Smith, el baixista de TV On The Radio a causa d’un càncer que li havien diagnosticat el mes anterior.


Cristiano declara per un presumpte delicte fiscal\nActualitat Tribunals Tensa declaració de Cristiano per un presumpte delicte fiscal\nTensa declaració de Cristiano per un presumpte delicte fiscal\nLa compareixença del jugador del Madrid davant de la jutgessa ha durat 90 minuts\nTribunals 31/07/2017 13:27\ncr7 cristiano 2016-17\nCristiano Ronaldo ha declarat avui als jutjats de Pozuelo de Alarcón per un presumpte delicte fiscal. El jugador està acusat de quatre delictes fiscals per un import de 14,7 milions d'euros comesos entre 2011 i el 2014.\nCristiano ha entrat pel garatge dels jutjats i ha regatejat els 130 periodistes i 47 càmeres de televisió que l'esperaven a fora, a diferència del que va passar amb Messi, que va entrar per la porta principal del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, a Barcelona.\nLa declaració ha durat noranta minuts. Després Cristiano ha marxat cap a casa sense fer cap declaració. Poc temps després, el jugador ha fet arribar un comunicat on, sense entrar massa en els detalls de l'interrogatori, ha reiterat la seva innocència.\nL'interrogatori no ha anat massa bé pels interessos del jugador. Cristiano ha arribat a comentar a la magistrada que era allà per la seva popularitat, que si no es digués Cristiano Ronaldo no hi seria. El jugador ha topat en més d'un cop amb la jutgessa. El jugador segueix sense voler pactar i, així, assegurar-se que no ingressarà a presó.\nMessi Jutjat Cristiano delicte fiscal 14 7 milions\nEl dircom d'Interior reclama tuits en català a l'arquebisbe de Barcelona


Ajuntament de Sant Celoni - Recomanacions per la Castanyada, Halloween i les visites als cementiris\nDavant la proximitat de la festivitat de Tots Sants els dies 31 d’octubre i 1 de novembre, Protecció civil de la Generalitat de Catalunya ha fet una sèrie de recomanacions per tal de celebrar aquesta festa amb seguretat i complint totes les mesures i restriccions per la Covid-19. Les recomanacions afecten la celebració de la Castanyada i Halloween sobretot la tarda-nit del 31 d’octubre la visita als cementiris el dia 1 de novembre per retre el tradicional culte als difunts.\nObligacions i recomanacions en la celebració de la Castanyada i Halloween\nNo es pot fer l’activitat de ‘truc o tracte’ en la qual els infants van disfressats casa per casa per demanar llaminadures.\nNo es poden fer els passatges del terror esporàdics (si no és només amb els grups de màxim 6 persones).\nEs recomana la celebració de la festa en família, en grups reduïts (màxim 6 persones), i evitant les trobades amb persones amb les quals no s’ha tingut contacte habitual en els últims dies. Cal ventilar molt bé els espais de reunió.\nCal complir amb la distància interpersonal d’1,5 metres\nPer a l’elaboració dels panellets, cal fer-los respectant els grups de convivència estable, rentar-se sovint les mans amb aigua i sabó, i dur mascareta. No s’han de compartir estris ni productes entre grups si no són convivents i, un cop acabats els panellets, cal cobrir-los o embolicar-vos per evitar qualsevol contaminació externa.\nRecordar que una màscara d’una disfressa no substitueix una mascareta de protecció.\nLes persones podran acostar-se a dipositar flors en els nínxols mantenint les mesures d’higiene i respectant sempre la distància interpersonal entre no convivents.\nInformació publicada el 29 d'octubre de 2020


Salut | David Torné\nLa nutrició com a factor productiu\nImatge via mismisimos sota llicència Creative Commons Qui m’havia de dir quan vaig començar a escriure sobre productivitat que un dia escriuria posts tan sugeneris com aquest. Vull parlar de la importància del menjar i la dieta en la nostra productivitat. Quan, com i que menjar, per potenciar el nostre rendiment. Que m’ha portat aquí? …\nContinua llegint «La nutrició com a factor productiu»\nPublicat perDavid Torné 18/01/2011 17/01/2011 Publicat enHàbitsEtiquetes: Nutrició, Rendiment, SalutDeixa un comentari a La nutrició com a factor productiu\nFoto via Kaptain Kobold sota llicència Creative Commons Des de fa un any la meva situació dins la meva empresa ha millorat força. No per un canvi en el meu rol en l’empresa, ni pel fet d’assumir noves responsabilitats, més aviat per un augment de la qualitat en la feina que hem toca realitzar. Gracies …\nContinua llegint «Trencament»\nPublicat perDavid Torné 29/06/2010 07/01/2011 Publicat enHàbitsEtiquetes: Estrès, Personal, SalutDeixa un comentari a Trencament\nfoto via kirainet Hem passo tot el dia davant de la pantalla implementant, revisant i debugant codi. Ara mateix estic dedicat a labors agraïdes que hem fan gaudir de la feina, però també he passat per etapes que m’han fet tastar la part més desagraïda d’aquesta feina. En el present post volia oferir uns comentaris …


Venice Palace Hotel Mirano Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\n282 Cavin di Sala Street, Mirano, Mirano, Itàlia, 30065 - Veure al mapa\nDissenyat tant per oci com per negoci, Venice Palace Hotel està situat idealment a Mirano; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Situat només a 1.9 km del centre de la ciutat, els viatgers estan en un lloc boníssim per a gaudir de les atraccions i activitat de la ciutat. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Venice Palace Hotel és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, instal.lacions per a minusvàl.lids, express check-in/check-out, magatzem d'equipatge.\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara televisió de pantalla plana, accés a internet (sense fils), habitacions per a no fumadors, aire condicionat, calefacció per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. L'hotel ofereix una excelent varietat d'instal.lacions d'oci, incloent jardí. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Mirano, faci de Venice Palace Hotel la vostra llar.\nTots els tipus de viatgers (174) Parelles (103) Viatgers en solitari (34) Famílies amb infants petits (20) Famílies amb infants grans (6) Grups (11)


Fenghuang Yuting Hotel Xichang Xina - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 291 allotjaments a Xichang.\n126 West Sanchakou Rd, Xichang, Xichang, Xina, 615000 - Veure al mapa\nMés informació sobre Fenghuang Yuting Hotel\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Xichang, no busqui més enllà de Fenghuang Yuting Hotel. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nEl Fenghuang Yuting Hotel, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, magatzem d'equipatge, servei d'habitacions, transport hotel/aeroport.\nL'ambient de Fenghuang Yuting Hotel es reflexa en cada habitació. aire condicionat, servei de despertador, escriptori, insonorització, telèfon són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Si buscau un allotjament còmode i adequat a Xichang, faci de Fenghuang Yuting Hotel la vostra llar.


Tresoreria: Contestació de requeriments, presentació d'al·legacions, o aportació de documentació a un expedient ja obert | Ajuntament d'Alacant\nLa seu electrònica ofereix la possibilitat de presentar al·legacions, contestar requeriments o aportar documentació en els expedients que tinga oberts amb l'Ajuntament d'Alacant o a aquelles sol·licituds en què no va poder fer-ho per superar la capacitat dels fitxers.\nEn el cas de persones jurídiques estan obligades a relacionar-se electrònicament, per via telemàtica, amb relació a un expedient obert (no resolt, ni arxivat) de conformitat amb el que disposa l'art. 14.2 i art. 76 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del Procediment Administratiu Comú de les Administracions Públiques. Açò inclou també la possibilitat de presentar renúncies o desistiments, si és procedent.\nEn el cas de les persones físiques, podran triar en tot moment si es comuniquen per a l'exercici dels seus drets i obligacions a través de mitjans electrònics d'acord amb el que estableix l'art. 14.1 de la Llei 39/2015, d'1 d'octubre, del Procediment Administratiu Comú de les Administracions Públiques. Així mateix, aquestes últimes podran dirigir els seus escrits i sol·licituds a través de la resta de mitjans establits en l'art. 16.3 de la LPACAP (oficines de Correus, oficines d'assistència en matèria de registres, registre electrònic de les restants Administracions Públiques i representacions diplomàtiques o oficines consulars d'Espanya a l'estranger).\nSi ha rebut un requeriment d'esmena o d'un altre tipus, la documentació haurà d'aportar-se en el termini establit en aquest requeriment.\nEn qualsevol altre cas, l'aportació es podrà realitzar en qualsevol moment del procediment anterior al tràmit d'audiència mentre no se li haja requerit i l'expedient no estiga arxivat.\n* Presencial: descarregar el Model d'instància general i una vegada omplit presentar-lo en el Registre General.\n* Internet: seleccionar el tràmit i seguir totes les indicacions fins al registre final de la sol·licitud (quan tinga preparada tota la documentació, accedisca al tràmit). Documentació en format PDF o arxiu d'imatge.\nEl tràmit haurà de formular-se sempre a través del registre electrònic dins de la seu electrònica.\nDins de l'apartat Formes de presentació d'aquesta pàgina, haurà de triar l'opció Internet i seleccionar el tràmit, seguint totes les indicacions fins al registre final de la sol·licitud (quan tinga preparada tota la documentació requerida accedisca al tràmit). Documentació en format PDF o arxiu d'imatge.\nPer a presentar la sol·licitud i documentació per internet, a través de la seu electrònica, és necessari disposar de Certificat digital d'usuari emés per qualsevol autoritat de Certificació reconeguda, o DNI electrònic.


Erasmus+ - Esdevé virtual - Esguard de Dona\nBy Esguard de Dona - dijous, de març 15, 2018\nLa Comissió Europea engega avui la iniciativa «Intercanvis virtuals Erasmus+», un projecte per fomentar el diàleg intercultural i millorar les competències com a mínim de 25 000 joves mitjançant eines d'aprenentatge virtual durant els propers dos anys. El projecte inclou els 33 països que participen en el programa Erasmus+ i els de la riba meridional del Mediterrani: Algèria, Egipte, Israel, Jordània, el Líban, Líbia, el Marroc, Palestina,* Síria i Tunísia.\n«És cert que Erasmus+ és un programa que té molt d'èxit, però també és cert que no sempre és accessible a tothom. A través de la iniciativa «Intercanvis virtuals Erasmus+» facilitarem el contacte entre més ciutadans, arribarem a joves de diferents orígens socials i promourem la comprensió intercultural. Aquesta eina virtual posarà en contacte més joves de la UE amb joves d'altres països, bastirà ponts i desenvoluparà competències com ara el pensament crític, l'alfabetització mediàtica, l'aprenentatge d'idiomes o el treball en equip», ha declarat avui el comissari d'Educació, Cultura, Joventut i Esports, Tibor Navracsics.\nLa iniciativa «Intercanvis virtuals Erasmus+» arribarà com a mínim a 8 000 joves durant la seva fase pilot, que disposa d'un pressupost de 2 milions d'euros fins al mes de desembre del 2018. Si té èxit, l'objectiu és renovar-la fins a final del 2019 i que arribi a 17 000 persones més. En el futur, la iniciativa «Intercanvis virtuals Erasmus+» podria esdevenir una activitat regular i ser ampliada a joves d'altres regions.\nLa iniciativa «Intercanvis virtuals Erasmus+» ja dóna suport a la mobilitat d'estudiants i docents entre la UE i els seus veïns de la riba meridional del Mediterrani. De fet, des del 2015 s'han finançat més de 1 000 projectes d'universitats europees i d'altres de la riba meridional del Mediterrani, que han permès que prop de 15 000 estudiants i docents provinents dels països d'aquesta riba puguin venir a Europa i que més de 7 000 europeus puguin estudiar o impartir docència en aquests països. A més, hi ha 2 200 joves i joves treballadors provinents dels països de la riba meridional del Mediterrani que participen cada any en projectes d'aprenentatge no formal.\nEnllaç Web European Youth Portal (Erasmus + Virtual Exchange)


Plaçes oferides a les persones sense llar en l'operació fred\nEn cap de les nits de l'operació fred es van cobrir totes les plaçes oferides a les persones sense llar\nLa regidora de Servicis Socials, Consol Castillo, s’ha mostrat satisfeta del funcionament dels recursos municipals durant els dies en què s’ha mantingut activa la denominada “Operació Fred”, de la coordinació entre el Grup X-4 de la Policia Local i el Servici d’Emergències Socials, i la col·laboració amb totes les entitats que han participat en un dispositiu, en el qual –ha destacat– en cap de les nits s’han cobert tots els llits disponibles oferits a les persones que viuen en el carrer. Castillo ha anunciat la intenció de crear des de la Delegació de Serveis Socials un centre de dia per a aquest col·lectiu al llarg del 2018.\n“Des de la Regidoria de Servicis Socials fem una valoració raonablement positiva del funcionament dels recursos municipals a la disposició de les persones que viuen en el carrer. Estem satisfets de la perfecta coordinació amb les entitats amb les quals col·laborem, i hem detectat que tota l’oferta de places en centres de baixa exigència, de mitja exigència i d’una exigència normalitzada no s’ha cobert. Tots els centres han disposat de places lliures totes les nits”, ha destacat la regidora Consol Castillo en la roda de premsa on ha donat compte de l’operatiu per a atendre durant la denominada “Operació fred” les aproximadament 400 persones que a València viuen en el carrer.\n“Passat l’allau del primer moment, encara han quedat places lliures. Per tant, pensem que l’oferta ha sigut la correcta”, ha assenyalat la regidora de Servicis Socials després de detallar les diferents tipologies que també es donen entre els anomenats “sense sostre”, un col·lectiu especialment vulnerable, però en el qual hi ha diferents graus d’autonomia personal i també diferents actituds a l’hora d’acceptar l’oferiment dels recursos municipals en albergs, pisos o en el centre de baixa exigència del barri del Carme.\nCastillo s’ha referit a la permanent col·laboració entre el grup X-4 de la Policia Local i el Servici d’Emergències Socials durant eixes jornades d’especials inclemències climatològiques, a pesar de les quals ha prevalgut el dret de les persones que viuen en el carrer a decidir si volien o no anar a algun dels centres. “A més de vulnerable i molt desprotegit, és un col·lectiu en el qual es registren de vegades comportaments difícils i molta reticència a convertir-se en focus d’exposició mediàtica”\nHa insistit Consol Castillo en què en cap de les nits entre el 16 i el 22 de gener s’han arribat a cobrir totes les places que podia oferir l’Ajuntament, “unes 170 amb possibilitat d’arribar fins a 190”. Tampoc les 12 places del Centre de Baixa Exigència s’han cobert cap nit, ha informat Consol Castillo. Quant al nombre de mantes repartides entre les persones sense llar van ser 130 en les dues primeres nits, “i la resta de dies totes les persones en tenien”.\nConsol Castillo ha assenyalat que la seua delegació està pensant de cara al futur “en la possibilitat de crear un centre de dia per a persones que viuen en el carrer, perquè creiem que suposaria un respir i una millora en la seua qualitat de vida i el vehicle a partir del qual eixes persones podrien començar a introduir-se i accedir a una vida normalitzada”.\nEixe centre, amb una capacitat estimada entre 15 i 20 places, podria començar a funcionar al llarg del 2018 i seria un lloc en el qual les persones sense sostre podrien des de deixar les seues pertinences fins a dutxar-se, realitzar consultes socials o protegir-se de la climatologia adversa durant el dia. “També serviria per a ajudar-los a eixir del carrer, si és que volen, amb l’ajuda de professionals. Hem de continuar treballant amb aquestes persones, generant confiança perquè puguen entrar en el circuit de la normalitat des del respecte a la persona i al que eixa persona decidisca. Viure en el carrer és una opció individual que nosaltres respectem, però com a administració estem en l’obligació d’oferir-los altres alternatives i altres formes de vida que els possibiliten una autonomia personal, econòmica i afectiva”.


Mas Serrallonga, Sant Hilari Sacalm. Edifici aïllat, situat\nⓘ Mas Serrallonga, Sant Hilari Sacalm. Edifici aïllat, situat als afores del nucli urbà de Sant Hilari Sacalm, on shi arriba de manera més fàcil, amb vehicle i a ..\nⓘ Mas Serrallonga (Sant Hilari Sacalm)\nEdifici aïllat, situat als afores del nucli urbà de Sant Hilari Sacalm, on shi arriba de manera més fàcil, amb vehicle i a peu, agafant un trencall que hi ha al costat dret de la pista de Vilanova de Sau a Susqueda. El trencall està indicat, a laltura de Querós, i cal seguir sempre el camí, cap a lesquerra, uns quatre quilòmetres. També shi pot arribar des de Sant Hilari.\nLa descripció de lantiga masia es fa difícil, donat que actualment està en ruïna i les males herbes lhan envaït. Del que podem apreciar, veiem que era una casa, amb planta baixa i pis, coberta per una teulada a doble vessant desaiguada la façana principal i posterior. De la façana en destaquen tres elements: La porta dentrada en arc de mig punt format per dovelles de pedra, el balcó que hi ha damunt daquesta amb una obertura en arc de llinda, que la vegada era un porxo per la porta, i una construcció sobre el balcó que havia estat un rellotge de sol. A linterior shi aprecia encara la cuina.\nAl costat del mas, hi ha una recent construcció, de planta baixa i pis, coberta per una teulada a doble vessant desaiguada als laterals. És utilitzada per guardar-hi estris de les persones que arreglen els camins de la zona, i altres.\nAquesta era la casa de Margarida Serrallonga i Tallades, que es casà amb el bandoler Joan Sala i Ferrer 1594-1634.\nLedifici original, del segle XIV amb reformes de 1505 com indica la data conservada en una llinda, fou enderrocat al segle xvii durant la persecució del bandoler per ordre del duc de Cardona.\nWikipedia: Mas Serrallonga (Sant Hilari Sacalm)


Els consellers Chakir el Homrani i Alba Vergés renuncien a l'escó del parlament - VilaWeb\nEls consellers Chakir el Homrani i Alba Vergés renuncien a l’escó del parlament\nEs dedicaran exclusivament a la tasca de govern · Els substitueixen Marc Sanglas i Lluïsa Llop\nEls consellers de Treball, Afer Socials i Famílies, Chakir el Homrani, i de Salut, Alba Vergés, han renunciat avui a sengles escons del Parlament de Catalunya. Ho ha anunciat ERC en un comunicat, en què s’informa que Marc Sanglas (ex-diputat de Junts pel Sí) i Lluïsa Llop (regidora de Gelida) en seran els substituts. Segons el partit, les renúncies són per a dedicar-se en exclusivitat a la tasca de govern.\nEl Homrani ha escrit un piulet per a comentar la notícia: ‘Molt agraït per l’aprenentatge a tots els amics i amigues del grup republicà i als treballadors de la cambra.’ La consellera encara no s’ha pronunciat.\n— Chakir el Homrani 🎗 (@ChakirelHomrani) June 14, 2018\nSanglas, que és també secretari de Política Municipal d’ERC, assegura que encara la legislatura amb ‘molta il·lusió’ i amb la voluntat d’ajudar el govern i el parlament a recuperar les institucions catalanes després del 155. I Llop diu que no és un moment fàcil, però es compromet a ‘posar tot l’esforç al servei de la gent i el país.’


Bitllets de ferri Kàlimnos a Astipàlea, compara horaris i preus\nInici / Europa / Illes del Dodecanès / Astipàlea / Ferri Kàlimnos a Astipàlea\nKàlimnos - Astipàlea és una de les nostres rutes més freqüentades, sovint no queden places durant les temporades altes\nNavilieres Kàlimnos - Astipàlea\nFerri Kàlimnos a Astipàlea\nLa ruta de ferri Kàlimnos Astipàlea connecta Illes del Dodecanès amb Illes del Dodecanès i és operada actualment per 2 companyies de ferri. El servei Blue Star Ferries opera fins a 1 vegades a la setmana amb una durada de travessia d'al voltant de 2 hores 20 minuts mentres el servei Dodekanisos Seaways opera fins a 1 vegades a la setmana amb una durada des de 2 hores 25 minuts.\nS'ofereix un total de 2 travessies al setmana a la ruta Kàlimnos Astipàlea, entre Illes del Dodecanès i Illes del Dodecanès. Compara-les ara i troba el millor preu per a les dates en què vols viatjar.\nGuia de Astipàlea\nL’illa grega d’Astipàlea es troba a l’est del mar Egeu i és una de les 12 illes que formen l’arxipèlag Dodecanès. L’illa, que està situada just en el punt on es troben les illes del Dodecanès i les de les Cíclades, té un passat molt llarg i es caracteritza per les casetes blanques i platges precioses típiques de Grècia. Astipàlea també és la més occidental de les illes i està dividida en dos de manera natural, en Mesa Nisi (l’illa interior, a l’oest) i en Exo Nisi (l’illa exterior, a l’est), per una franja de terra de menys de 100 metres.\nLa capital de l’illa, on es troba el port, és Chora, un dels pobles més pintorescs del mar Egeu. El poble es troba al capdamunt d’una roca que sobresurt al mar i que forma dues badies. Per sobre de Chora s’alça un castell i, a sobre d’aquest, es poden observar les cúpules blanques de les esglèsies de Evangelistria i d’Agios Georgios. Al voltant del castell hi ha moltescasetes blanques amb portes i finestres pintades de blau i balcons de fusta.\nDes del port salpen ferris a Pireu i a altres de les illes del Dodecanès, de les Cíclades i a Creta.


Aquest article ha estat publicat al diari ARA, el podeu trobar aquí.\nSi l’educació afectiva i sexual és l’assignatura pendent, enfocar-la des d’una perspectiva feminista que atengui la prevenció de les violències sexuals n’és un repte capdal.\nEn aquest article us compartim algunes de les reflexions i aprenentatges recollits al llarg dels més de 10 anys de trajectòria fent tallers amb joves i les seves famílies. Abans d’endinsar-nos-hi de ple, volem deixar clar que avui ens centrarem en elles, en les filles, però que som molt conscients de la necessitat d’interpel·lar-los a ells a l’hora de prevenir i fer front a aquestes i a totes les violències masclistes. No patiu, hi haurà segona part!\nSegurament si estem llegint aquest article, ja hem donat més d’un tomb a la importància d’una educació afectiva i sexual feminista. Un dels temes que apareix de forma recurrent als tallers que fem amb famílies amb fills i filles adolescents i joves, és com incloem la prevenció de les violències sexuals. Com ho fem més enllà del “no és no”, que és necessari però també insuficient. Entre les idees que comparteixen trobem: el fet de mostrar-nos disponibles si en volen parlar, oferir-los espais de confiança, facilita’ls-hi informació i serveis, donar-los missatges sensibilitzadors, etc. Felicitem-nos per tot això i agafem-nos-ho amb calma i convençudes que no comencem de zero.\nCom concebem les violències sexuals?\nQuan ens proposem fer un acompanyament cuidat en casos de violència sexual, hem de tenir clar i poder entendre, tot i la duresa que implica, que les violències sexuals són un continuum. Això vol dir que abarquen tot tipus d’interacció sexual sense consentiment i per tant, que ens toca ampliar la mirada. I és que sovint i de manera més o menys inconscient, relacionem la violència sexual únicament amb unes pràctiques no consentides molt concretes, basades sobretot en el coit. Quan limitem aquesta visió, el que fem és jerarquitzar i donar més importància a aquelles agressions que responen a aquest imaginari i per tant, és fàcil que donem menys pes o fins i tot que arribem a banalitzar altres pràctiques no desitjades que poden ser igual de violentes o poden generar també molt malestar.\nAtenció amb els dobles missatges\nPer tot això, si bé és important fer arribar a les joves la importància de saber escoltar i respectar les seves necessitats, desitjos i plaers, també ho és fer-los saber que si en algun moment aquest procés d’escolta o poder posar límits no és possible, també hi serem. També els brindarem aquest espai de comoditat, seguretat i intimitat. I és que moltes famílies ens expliquen la insistència amb què llencen alguns missatges a les seves filles: “no és no”, “no facis res que no vulguis fer”, “pots parar en qualsevol moment”, etc. I això evidentment, és irremissible, però al mateix temps darrera d’aquestes frases s’amaga un doble missatge que sovint se’ns escapa: quan diem a les nostres filles que han de saber posar els seus propis límits i empoderar-se a partir d’aquests, obrim la porta a què, si algun dia no poden o no saben fer-ho, no estiguin a gust explicant-nos-ho. D’aquesta manera, de forma inconscient, dipositem en elles una responsabilitat que no els pertoca: la de no decebre’ns o fer-nos mal.\nOn posem el focus?\nDit això, si la jove et comparteix que ha patit una agressió sexual és important tenir clar que aquesta violència mai vindrà donada per la seva falta de confiança o pel fet de no haver sabut posar límits clars en un moment determinat. El pes d’aquesta ha de recaure sempre en qui l’ha exercit, i mai en el com ha respost ella. Per tot això és important reconèixer que aquests processos probablement -i malauradament- ens són familiars pel fet de viure en un sistema patriarcal, i això ens fa entendre que es tracta d’una problemàtica social i no individual. I quan els temes no s’aborden a nivell estructural, en paguem les conseqüències a nivell individual. Per això cal que posem el focus en no responsabilitzar-la, sinò acompanyar-la des d’una mirada respectuosa. I seguir els passos que ella decideixi sabent que no necessariament –i bastant probablement- seran els que nosaltres seguiríem. Però ens toca deixar-li a ella un lloc central, un lloc de reconeixement on estar presents des del suport, des d’un segon pla.\nSer-hi quan i com necessiti\nAquesta reflexió ens porta a comprometre’ns a acompanyar atenent sempre l’impacte que la violència genera en la jove, independentment del que creiem que “hauria” de provocar. Cal que tinguem clar doncs, que nosaltres estem allà per acollir, acompanyar i legitimar tots els seus malestars, donant valor al que sent. Per això us proposem que doneu l’espai i la confiança a les vostres filles per poder-vos explicar el que han viscut -sigui des de l’empoderament, des de la impotència o des de tants altres llocs- per tal de buidar la indignació, la tristesa o el que necessitin treure, però sempre sense ni tan sols vorejar la culpa.\nDavant la ràbia que ens pot generar i la dificultat que comporta escoltar això com a famílies, nosaltres també hem de poder trobar espais on compartir el nostre malestar, impotència, culpa… en definitiva, trobar el nostre suport recorrent a les nostres amistats o persones properes. Això, us ho assegurem, ens permetrà estar més preparades per ser un bon suport per elles.\nA partir d’aquí i un cop ho hem parlat amb ella, hem de tenir clara la importància de no fer cap pas sense que la jove hi estigui d’acord. Ens toca escoltar els seus motius i necessitats abans de fer qualsevol pas; la nostra filla, a menys que ens expliciti el contrari, té plena capacitat de decisió i nosaltres l’estem acompanyant en aquest procés. El següent pas, tal com hem comentat més amunt, és no minimitzar ni relativitzar l’agressió. Com ja sabem, aquesta depén sempre de la percepció de la persona que la rep.\nSuport per sanar\nI des d’aquest ser-hi atenent el que la nostra filla necessita, anem avançant en aquest procés que ha d’acabar sent sobretot, reparador per ella. Per tot això però, també volem fer-vos arribar un missatge de serenor, i és que a l’hora d’acompanyar una situació com aquesta, és important preguntar-nos si la nostra situació o moment vital ens permet fer-ho. Potser ens queda gran i necessitem suport -ja sigui d’altres membres de la família o bé d’una professional-. Sigui com sigui, us encoratgem a demanar ajuda si ho necessiteu i a no carregar-vos més del que podeu. I és que aquestes violències poden ser molt debastadores, però també és possible sanar-les.


Jornades Tècniques "Aromes i Sabors"\nDies 29 i 30 d’abril i de l´1 al 3 de maig 2009\nL’Àrea de Promoció Econòmica i la Regidoria d’Agricultura de l’Ajuntament d’Amposta amb la Unió de Pagesos i l’ADV de Productes Ecològics de Montsià i Baix Ebre, organitzen per als propers dies 29, 30 d’abril i els dies 1, 2 i 3 de maig les JORNADES TÈCNIQUES I MOSTRA DE PRODUCTES AMB CERTIFICAT DE QUALITAT DE LES TERRES DE L’EBRE “AROMES I SABORS”.\nL’objectiu principal que es pretén assolir, és la difusió i promoció dels productes agroalimentaris, reconeguts amb un certificat de qualitat alimentària; a la vegada que impulsar el desenvolupament del sector agrari de les Terres de l’Ebre.\nLes Jornades Tècniques ens donaran una visió estratègica excel·lent sobre la situació dels nous escenaris que planteja la PAC i l’ús responsable dels productes agroalimentaris de proximitat i des d’un consum responsable:\n· 29 d’abril 18h al Casal Municipal. Dirigida als col·legis i menjadors escolars. Donant reconeixement d’aquest productes de cara a una bona educació alimentària, nutrició i dieta de qualitat.\n· 30 d’abril 17h a la seu de les Ames de casa.\n· 30 d’abril 17h al Casal Municipal. Dirigida als productors, per a que coneguin a través de la intervenció d’experts en la matèria, les perspectives de futur que tenen els productes de qualitat dins la Unió Europea.\nPosteriorment a la celebració de les Jornades Tècniques, es presentarà una Mostra i venda de productes de les quatre comarques de l’Ebre, reconeguts amb alguns dels diferents distintius de qualitat alimentària. Els diferents productors els exposaran per a que els visitants i consumidors puguin coneix-se’ls, tastar-ne i adquirir-los per gaudir-ne al nostre consum diari.\nLa Mostra i venda de Productes amb Certificat de Qualitat l’adrecem al consumidor final, invitant als més joves de la casa a participar, a partir del joc, i reconèixer els productes que formen part de la seva alimentació diària. S’han organitzat per als nens i nenes tallers a càrrec del Centre d’activitats Cau de Fades.\nEl Gremi de carnissers d’Amposta, juntament amb restauradors de la nostra ciutat, donaran tastos elaborats amb productes de qualitat durant els 3 dies de la mostra.\nTambé s’oferirà als visitants tastos guiats de vi (a càrrec de la DO Terra Alta), cava (a càrrec de Jané Ventura) i oli (a càrrec de la Diputació de Tarragona).\nEn la programació i elaboració d’aquestes JORNADES TÈCNIQUES I MOSTRA DE PRODUCTES AMB CERTIFICAT DE QUALITAT DE LES TERRES DE L’EBE “AROMES I SABORS”, han col·laborat les següents entitats i administracions:\n- Sindicat Unió de Pagesos\n- Associació Defensa dels Vegetals de Producció Ecològica Montsià i Baix Ebre\n- Organisme Autònom Desenvolupament Local - Diputació de Tarragona\n- Departament d’Agricultura, Alimentació i Acció Rural, Delegació Terres de l’Ebre\n- Departament d’Innovació, Universitats i Empresa, Delegació Terres de l’Ebre\n- Escola de Capacitació Agrària d’Amposta,\n- Fira Amposta\n- Fundació Institut Català de la Cuina\n- Consell Català de Producció Integrada\n- Consell Català de Producció Agrària Ecològica\n- Denominació d’Origen Protegida Arròs del Delta\n- Denominació d’Origen Protegida Olis Baix Ebre – Montsià\n- Denominació d’Origen Protegida Olis de la Terra Alta\n- Denominació d’Origen Vi de la Terra Alta\n- Associació d’empresaris d’Hosteleria de la província de Tarragona\n- Cocons Delicatessen\nExposen a la mostra:\n- Consell Català Producció Integrada\n- Consell Regulador de Denominació d’Origen Protegida Olis Baix Ebre – Montsià\n- Consell Regulador de Denominació d’Origen Protegida Olis de la Terra Alta\n- Joan Castellà Verdures Ecològiques – EKOBO, Amposta\n- Granja Laya, Ulldecona\n- Camara Arrossera del Montsià\n- Montebre SCCL\n- Cocons Delicatessen, Amposta\n- Luisiana- Ànecs del Delta, Deltebre\n- Vins Vall de Vinyes\n- Celler Bàrbara Forés\n- La Musclera del Delta, Amposta\n- Mel Muria\n- Gremi de carnissers d’Amposta\n- Coopetativa Agrícola de Godall - Molí Clapisses.\n- Pescados y Mariscos Amposta SA\n- Balfego Gup\n- Distribucions Reverté Galan SL\n- Delta- Infosa\n- Ego Cocktail Caterin