Entrenaments Torre Mossèn Homs - Terrassa: de desembre 2012\nDavant el dia en la què la gent ens desitgem més salut, per allò que lògicament la loteria només toca a un baix percentatge de gent, almenys “tinguem salut”\nEl dissabte, era un d’aquells dies en els que ve molt degust córrer: no fa vent, no fa fred, no plou i hi ha molt bona gent: qualsevol es queda a casa.\nLa ruta, en la línia de camins que tots coneixem, amb alguna petita variant i esperant-nos, com en nosaltres és costums: almenys fins a la fotografia de família que aprofitem sempre posar-la en un context que ens porti bons records, amb el fons de la Mola i en un lloc que no havíem fet fins a dia d’avui.\nUna mossenaira nova, l’Anna, portada de la mà d’en en Salva Pou que ens demanava que la cuidéssim bé, que li recomanava la nostra companyia. També ens deia que els entrenaments què a Barberà organitzen estaven inspirats en tots nosaltres i el nostre projecte, cosa que ens afalaga.\nPedro, Carlos, Lizandro, Joan i d’esquena Javi.\nHassan, que no parla gaire, però s’ho passa molt bé\nEn el primer progressiu, l’Alex i en Victor capdavanters, retornant a buscar a amigues i amics\nDesprés d’un corriol molt maco, ara toca pujar\nI passem per la font de l’Argelaguet, amb en Cisco al capdavant\nI l’Anna, la nostra nova mossenaire que s’estrenava avui, segurament no sabent el que l’espera d’aquests entrenaments que fem en grup\nL’Alex parlant amb en Viñeta, i a la dreta en Lluís. En Wester amb forra negre seguit pel germà de la Tensi\nLa Tensi, ja fa tota l’hora seguida corrent i ja te projectes de curses molt llargues al seu pensament\nDesprés d’un progressiu de torre a torre, observeu l’Alex a la dreta que ens ve a buscar.\nI ara ve el moment màgic que sempre és diferent on hi som tots, per sentir-nos més part d’un tot\nL’Anna, que en aquest moment destacàvem la seva primera participació en el projecte\nl’Anna al costat d’en Jordi, parant els dos l’orella\nL’Anna l’he fet aixecar i es fa un tip de riure\nl’Antoni Gallardo, què després d’un any sense poder entrenar per problemes a la cama, ara torna a ser un habitual\nL’Andrés i en Vicente, què com que ara no poden córrer, venen a caminar una estona i ha estar amb els amics mossenaires amb els que aniran a esmorzar en acabar\nAmb l’Antonio tenim un munt d’experiències plegats i segurament en diré algunes i me’n deixaré d’altres, però volia posar algunes per què quedés almenys una mica en la memòria dels que no el coneixeu tant com en un moment vaig tenir la sort de compartir.\nAllà pels finals dels anys 90 tant l’Antonio com jo començàvem a veure un munt de possibilitats en això de córrer i conèixer a persones que també els agradava.\nPer aquella època coincidíem gairebé cada setmana a les curses que es feien prop de casa i també anàvem lluny a fer maratons, com a València. Corria amb el Corredors de Fons de Viladecavalls i estava molt orgullós del seu club i de l’Arturo i molts amics més.\nRecordo que cada setmana tenia de felicitar-lo per alguna proesa: quedar primer veterà del calendari de curses que per aquella època organitzava la REvista de Marathó Catalunya, va ser durant alguns anys el primer. També quan va començar a pujar dalt dels podis com a veterà a tot arreu on anava i gairebé sense excepció, la seva presència era garantia d’èxit.\nVa fer molts amics, i gairebé tothom sempre què parlem d’en Zarco només tenim que bons records.\nVa ser el primer Terrassenc en fer una marca d’elit, treballada en la prova dels 100 quilòmetres, amb 8h 38′, feta a consciència i que anava a entrenar per acumular quilòmetres. Recordo un especialment, que després de venir de molt lluny, quan va arribar a les pistes Municipals d’Atletisme de Can Jofresa, encara va completar unes voltes per arribar als setanta quilòmetres.\nSegur que destacaríem un munt d’amics i ell recorda, molt, en Jordi Martínez Abad, com a massatgista gràcies al qual es trobava en un punt adequat pels seus reptes.\nTambé, el seu gran amic Antonio Pedrero, que feien un munt de sèries per afinar l’estat de forma.\nNomés cal dir que si amb més de quaranta-tres anys era capaç d’assolir marques 1h11′ en mitja i de 2h32′ en marató, us en podeu fer una idea.\nTinc un record molt profund, de quan ell i jo van fer la Matagalls-Montserrat, on el vaig conèixer encara amb més rotunditat i podies parlar d’ell de tot i veies com la gent se l’apreciava al seu pas. Sempre recordem que vam arribar a dalt a Montserrat corrent pel camí del cremallera per fer una marca per sota de les quinze hores.\nQuan jo vaig debutar a la cursa dels 100 quilòmetres va voler estar al meu costat i s’hi va passar tot el dia, des de la sortida fins que vaig finalitzar, passant pels meu defalliments i si no recordo malament, tota la segona part va estar rodant al meu costat i no em va deixar ni per anar a dinar. Son coses què només recordem els què sabem qui hem tingut la sort de conèixer a aquesta vida com ha estat l’Antonio Zarco.\nMolts més records em venen al cap, però penso què sabeu que ell és molt modest i no vol parlar bé d’ell mateix, i ara, encara què corre menys i fa esport amb els seus grans amics en Miguel Piqueras i l’Antonio Díaz, aquestes dues darreres setmanes s’ha engrescat a venir i a més sabem que en Miguel també ho farà i això ens omple de joia i alegria, com no us podeu imaginar.\nVa venir a casa a portar-me el seu escrit i me’l va llegir i ara el podreu llegit també vosaltres:\nMaratón Valencia – 2h32’43″\nMedia Maratón Sitges – 1h11’38″\n10 Kilómetros — 33’16″\nPublicat per Pep a 14:25


Biografia | Fundació Pere Tarrés - Educació en el lleure i acció social\nEstàs a: Inici\t> La Fundació > El beat Pere Tarrés > Biografia\nEl beat Pere Tarrés | Biografia\nEn tan sols 45 anys, aconseguí portar a terme una gran tasca de qualitat i d'apostolat intens i fecund en els tres camps importants de la seva vida: la medicina, el lideratge de joves i el sacerdoci.\nDe 1926 a 1939 es va distingir com a metge i profund coneixedor de la naturalesa humana. Sabé establir fàcilment la connexió entre el cos i l'esperit, valorant sempre les persones, a les quals tractava amb afabilitat. Durant la Guerra Civil actuà en qualitat de metge de campanya amb l’exèrcit republicà, atenent nombrosos ferits entre els quals hi havia els de la terrible batalla de Valadredo, on les tràgiques circumstàncies i la precarietat dels mitjans disponibles feren de la seva acció com a metge una actuació heroica.\nEntre els anys 1931 i 1936 fou dirigent de la Federació de Joves Cristians de Catalunya (FJOC), on portà a terme una tasca inoblidable de lideratge i de formació de responsables en actes de propaganda i trobades de militants. A causa d’aquesta militància, fou perseguit durant l’època d’execució de sacerdots a Barcelona i hagué de romandre amagat durant un any.\nEn els seus escrits a la revista Flama trobem els exponents dels ideals de la FJOC, que eren, també, els seus ideals i els que sabia encomanar als joves. En les seves glosses es pot descobrir el conjunt de valors humans i cristians que ell proposava intel·igentment, amb un llenguatge ardent i comunicatiu.\nFou ordenat sacerdot el maig de 1942 i acceptà amb gran humilitat i esperit de servei totes les tasques sacerdotals que li foren encomanades. Fou vicari de Sant Esteve de Sesrovires i allí treballà en la renovació de l'aspirantat d'A.C.\nSempre va saber unir la pregària i l'acció. Així, trobem en ell una vida extraordinàriament dinàmica, amarada d'un sentit de transcendència i d’un gran entusiasme i confiança que encomanava a tots aquells que el tractaven.\nL'any 1947, juntament amb el seu amic el Dr. Gerard Manresa, tisiòleg de gran fama i competència, fundà la Clínica Sanatori de la Mare de Déu de la Mercè que s'instal·là a l’edifici que, actualment, és la seu de la Fundació Pere Tarrés i que va guarir moltes famílies sense recursos afectades per la tuberculosi i altres malalties infeccioses.\nDocumental-Web sobre la vida del Dr. Pere Tarrés


Territori Barceloneta: Exposició "Llars Barceloneta" Capítol 1. A cura de Carmen Secanella | Guia BCN: agenda d'activitats, directoris i cursos de Barcelona Territori Barceloneta: Exposició "Llars Barceloneta" Capítol 1. A cura de Carmen Secanella\nTerritori Barceloneta: Exposició "Llars Barceloneta" Capítol 1. A cura de Carmen Secanella\n15.101 veïns - 15.101 vides - 15.101 històries per explicar.\nVeïns que obren les seves llars per dibuixar la intimitat d'un barri. Ens podem identificar o reconèixer a éssers estimats. La Barceloneta podria ser una "petita Barcelona", en la qual tot es troba i tot és possible.\nExposició emmarcada en "Territori Barceloneta", suport anual del Centre Cívic a un projecte d'investigació artístic relacionat amb el barri.\nDe dilluns a divendres de 09:00h a 22:00h Entrada Gratuïta. Inauguració:\ndijous 28 de novembre,\na les 19:30.\nAcció inaugural de dansa amb laSemilla\nDia Internacional de les Persones amb Discapacitat: Exposició 'Volem triar nosaltres'\nDel 27/11/2019 al 13/12/2019.


El Congrés rebutja prohibir per llei les diferències salarials entre policies\nSous de Policia i Guàrdia Civil\nLa portaveu del PP proposa al Govern: «Renunciïn a les seves escortes i tindríem més diners per a l’Espanya buidada»\n21 de de desembre del 2021. 20:54\nEl descontentament dels sindicats i associacions de Policia i Guàrdia Civil ha entrat de nou en el Congrés aquest dimarts, flanquejant una proposició de llei orgànica de retribucions de les forces i cossos de seguretat que el Partit Popular ha presentat admetent des del principi que sabia que no prosperaria.\nLa proposta de tramitació, que ha sigut rebutjada amb 190 vots negatius del PSOE, Unides Podem, ERC, el PNB i el Grup Mixt, recollia l’aspiració de les plataformes sindicals de les dues forces de seguretat de l’Estat que s’introdueixi en l’ordenament jurídic la proscripció de les diferències salarials entre policies autonòmics i estatals.\nEstà connectada amb el que en l’argot sindical policial es coneix com a «clàusula vuitena», amb referència al capítol del pacte que el ministre de l’Interior del PP Juan Ignacio Zoido va firmar amb les centrals sindicals policials el 2018. La reclamació d’articular per llei una equiparació total dels salaris entre policies, guàrdies civils i els seus col·legues dels Mossos d’Esquadra i la Ertzaintza es basa en la denúncia d’una auditoria sobre necessitats pressupostàries i retributives que es va fer llavors i que els sindicats no donen per vàlida i reclamen que es repeteixi.\n«Les retribucions de les forces i cossos de seguretat estatals i autonòmiques seran en tot cas iguals», diu un dels articles de la proposició del PP, que preveu també prohibir a les autonomies apujar pel seu compte salaris a les seves policies.\nFins al moment, l’aplicació per governs del PSOE, i del PSOE i Unides Podem, dels tres trams de pujades fixats en l’acord que va firmar l’últim executiu del PP ha suposat un increment pressupostari de 807 milions d’euros, i una millora mitjana del 20% en les nòmines dels policies i els guàrdies.\nConcurs de populisme\nEn la discussió d’aquesta proposició de llei, la Cambra baixa ha conegut aquest dimarts una de les seves grans tardes de populisme. El Partit Popular i Vox, i en menor mesura Ciutadans, lliuren un pols per la influència sobre les forces de seguretat i les mobilitzacions dels seus integrants. Aquesta competició s’ha traslladat a l’hemicicle entre indissimulades llagoteries dirigides al col·lectiu dels uniformats, fins i tot amb trompeteria d’himnes a la cambra.\nLa diputada del grup proponent Ana Vázquez ha admès en la seva intervenció que la iniciativa no prosperaria –«serà una realitat quan governi Pablo Casado», ha augurat– i ha defensat la proposta a base d’atacar el Govern de Pedro Sánchez. L’Executiu, ha dit, protegeix els delinqüents i deixa tirats policies i guàrdies civils. Ha elevat el diapasó a més la portaveu popular en matèria d’Interior a l’exposar: «Ataquen la Policia i els volen emmordassats mentre demanen més agents per a les mansions de Galapagar o les vacances a Escòcia de [Alberto] Garzón».\nEn la part culminant del seu discurs, Vázquez ha proposat a l’Executiu: »¡Renunciïn als escortes, i tindríem més diners per a l’Espanya buidada!».\nPerò el número dos de Vox, Javier Ortega Smith, li ha disputat aquest terreny a la parlamentària popular en el seu torn de paraula. El seu partit està amb la proposta «perquè més val això que res», ha explicat abans del seu moment estel·lar: ha baixat els micròfons cap al seu mòbil, ha pitjat el play i ha retronat a tota la cambra el primer vers de l’himne del Cos Nacional de Policia cantat per un tenor: «Policia Nacionaaaaal...»\nLa presidenta del Congrés, Meritxell Batet, va manar parar i li va recriminar: «La tribuna no està per a cançons».\nLa diputada socialista i exalcaldessa de La Línea de la Concepción (Cadis) Gemma Araujo ha clamat en el seu torn: «¡La Policia i la Guàrdia Civil no són patrimoni de ningú», i ha retret al PP el seu intent de «grapejar la Policia i la Guàrdia Civil» en la seva «estratègia de desgast d’aquest govern».\nAna Vázquez havia acusat l’actual executiu d’elevar el sou de guàrdies i policies amb els pressupostos aprovats per Mariano Rajoy i partint d’acords «que ja estaven en el BOE» i que han mantingut «en el fons d’un calaix». El seu oponent socialista li ha contestat que, quan l’esquerra va arribar a la Moncloa, no hi havia fons habilitats ni calendari de pagaments».\nEn instal·lacions annexes a la Cambra baixa, els portaveus del Sindicat Unificat de Policia (SUP), Carlos Morales, i de l’Associació Unificada de Guàrdies Civils (AUGC), Pedro Carmona, han seguit en el debat. Les dues centrals havien tractat amb el PP qüestions recollides en la proposició de llei. Si bé, «som apolítics. Policies i guàrdies civils no som de cap partit, sinó de tots els ciutadans», ha explicat Morales.\nEls dos portaveus s’han presentat per seguir de prop la discussió sobre «una llei de retribucions en la qual s’acordi que cap policia a Espanya pugui cobrar més que un altre i es compleixi definitivament aquest acord del 2018», ha dit el dirigent del SUP.\nCarmona ha recordat que l’AUGC té plantejat un contenciós administratiu admès a tràmit pel Tribunal Suprem pel que denuncia com una «equiparació incomplerta». «El Govern ha d’afrontar aquesta votació i decidir si vol acabar amb aquesta diferència de salaris a les forces i cossos de seguretat. Aquesta proposició de llei pot posar punt final a les disfuncions salarials», deia el començament de la sessió de la tarda en el Congrés.\nTant el SUP com l’AUGC havien anunciat que continuaran reclamant al carrer si la llei no s’obre pas a la cambra.\nI el carrer, concretament la Carrera de San Jerónimo de Madrid, serà aquest dimecres escenari d’una nova protesta de Jusapol, la plataforma que, radicalitzant el seu missatge, ha arrabassat al SUP i l’AUGC el lideratge sindical a Policia i Guàrdia Civil. Davant el Congrés, i amb altres organitzacions, protestarà per l’inici de la tramitació de la reforma de la llei de seguretat ciutadana, anomenada ‘llei mordassa’, que, per al president de Jusapol, Miguel Ángel Gómez, «deixa les forces i cossos de seguretat als peus dels cavalls, posa en risc la seva integritat física i la de les seves famílies i suposarà un clima d’inseguretat per a tots els ciutadans».\nAquest dimarts, Jucil, la branca de Jusapol a la Guàrdia Civil, ha lamentat el resultat de la votació en el Congrés: «Es malgasta una nova possibilitat de posar fi a la segregació i a la discriminació que pateixen a Espanya una bona part dels funcionaris dels cossos i forces de seguretat de l’Estat», ha dit en una nota pública.


CRÍTICA AL LLIBRE «SANT JUST DESVERN, UN PAISATGE I UNA HISTORIA» – Centre d'Estudis Santjustencs\nCRÍTICA AL LLIBRE «SANT JUST DESVERN, UN PAISATGE I UNA HISTORIA»\nCRÍTICA AL LLIBRE «SANT JUST DESVERN, UN PAISATGE I UNA HISTORIA», Biblioteca Abad Oliba, núm. 57, Ajuntament de Sant Just Desvern i Publicacions de l’Abadia de Montserrat, 1987, 608 pp.\nL‘AVENÇ. – Febrer 1988. J.C. diu: «Aquest llibre supera les expectatives que hom pot fer-se d’una nova història local. Fa l’elogi d’alguns capítols i la crítica d’altres, i es lamenta que no hi figuri un estudi de la història recent del poble a partir del 1939.\nREVISTA DE CATALUNYA. – Març del 1988. Jaume Sobrequés i Callicó, comenta el document del 897, ben estudiat per David Guasch, motiu del mil.lenari, que Jordi Pérez deixa ben clar, que el nucli urbà de Sant Just té molt més dels mil anys que commemorem. Examina el treball de Daniel Cardona i Oriol de Fàbregas-Boixar i el capítol referent al segle XIX, tractat per Mercè Renom. De l’estudi del primer terç del segle XX, per Antoni Malaret, també diu que caldria emprendre l’estudi de la història de Sant Just Desvern, des de l’acabament de la guerra civil fins els nostres temps.\nVIDA D’ESPLUGUES. – Josep Català i Soler, al fer l’elogi de Sant Just Desvern, poble admirable, ressenya l’edició del llibre commemoratiu del mil.lenari «Sant Just Desvern, un paisatge i una història» diu que és enco miable el seu rigor científic, el tractament humà i casolà que tot ell respi ra i donant l’enhorabona als seus autors, encoratjant-los a seguir endavant.\nAVUI. – 15 de març del 1988. Josep Maria Espinàs, en el seu comentari habitual al diari Avui: A la vora de …, comenta la seva residència a Sant Just Desvern i els records de la seva infantesa, que li produeix la lectura de «Sant Just Desvern, un paisatge i una història», del qual en fa un senti mental elogi.\nSAO. – Núm. 113, novembre del 1988. Aquesta revista que es publica a València i per mitjà del seu redactor Vicent S. Olmos i Tamarit, fa una extensa – la més llarga – crítica del llibre, dient que la Història local de Sant Just Desvern, és un model a tenir en compte. És – diu – un llibre modèlic pel que fa a l’estudi de la història local, on s’aborden temes del\nMISCELLANIA D’ESTUDIS SANTSUSTENCS\nmés viu interès per als historiadors; models d’habitatge, unitats bàsiques d’enquadrament social, com la casa, la família, la parròquia, les confra ries, els sindicats, història local, etc., i temes tan importants com el conei xement del passat, com la toponímia, que fan d’aquesta obra una referèn cia obligada pels investigadors que s’aproximen a la història local, com per aquells que vulguin reflexionar sobre la història general.\nJOSEP TARRADELLAS I JOAN. Carta del President de la Generalitat de Catalunya restaurada, de data 3 de febrer del 1988, per la qual a l’agrair la recepció del llibre «Sant Just Desvern, un paisatge i una història», s’interessa pels fets ocorreguts al nostre poble i manifesta la seva opinió que mereix el decret de Col.lectivitzacions del 1936 i per l’afirmació que es fa de que va ser un intent de gran transcendència.\nL’AVENÇ – Febrer 88\nDiversos autors, SANT JUST DESVERN, UN PAISATGE I UNA HISTORIA, Biblioteca Abat Oliba, núm. 57, Ajuntament de Sant Just Desvern i Publicacions de l’Abadia de Montserrat, 1987, 608 pp.\nAquest llibre supera les expectatives que hom pot fer-se en conèixer l’aparició d’una nova història local, D’una banda aplega una sèrie d’acurats estudis sobre l’entorn natural immediat (geologia, clima, vegeta ció, fauna) a manera d’apèndix davanter de l’obra. De l’altra, el volum és el resultat directe de més de cinc anys de treball del Grup d’Història de Sant Just Desvern (creat a finals de 1981), i això es nota sobretot en les abundants notes a peu de plana, que recullen una gran quantitat de biblio grafia i documents.\nCom tota obra col.lectiva, té els seus inevitables alts i baixos. Merei xen ser destacats especialment pel seu encert els capítols dedicats en els segles XVIII i XIX, però es troba a faltar un estudi de la història recent del poble (del 1939 en endavant) i l’apartat dedicat a l’època romana és bastant magre.\nEl llibre es clou amb un excel.lent recull gràfic, Hauria estat útil incloure també un índex onomastic. Malgrat els desequilibris i les possi bles mancances, l’obra és una bona aportació als cada vegada més nom brosos estudis d’història local a Catalunya, que donen a conèixer impor tants fons d’arxius i altres documents inèdits.\nLES CRÍTIQUES FEIES AL LLIBRE «SANT ILST DESVERN: IN PAISAIGE,IINA HISTORIA,\nEls autors de cada capítol són els següents: La geografia, per Josep M. Panareda i Clopés i Josep Nuet i Badia; la fauna, per Xavier Ferrer i Parareda; sobre el topònim Sant Just Desvern, Josep Moran i Ocerinjaure gui; prehistòria i història antiga, per Jordi Pérez i Conill; els primers temps medievals (segles VIII-XII), per David Guasch i Dalmau; l’estabilitat de la baixa Edat Mitjana (segles XIII-XIV), per David Guasch i Dalmau; notes sobre els segles XV, XVI, XVII, per Daniel Cardona i Pera i Oriol de Fàbregues-Boixar i Nebot; les grans transformacions del segle XIX, per Mercè Renom i Pulit; les primeres dècades del segle XX (1900-1939), per Antoni Malaret i Amigó.\nAquesta història de Sant Just s’inscriuria al costat d’altres edicions d’història locals del seu entorn aparegudes l’any 1987: Cornellà de Llobre gat, estudis d’història, Sant Vicenç dels Horts. Aproximació a l’estudi del medi natural i social, Documents de la història de Corbera de Llobregat,\nSant Joan Despí, un reconegut per la història.\nREVISTA DE CATALUNYA – 17 març 1988\nJosep M. PANAREDA | CLOPÉS, Josep NUET i BADIA, Xavier FERRER i PARAREDA, Josep MORAN i OCERINJAUREGUI, Jordi PÉREZ i CONILL, David GCASCH DALMAU, Daniel CARDONA i PERA, Oriol De FÀBREGUES-BOIXAR Í NEBOT, Mercè RENOM I PULIT, Antoni MALARET i AMIGO: SANT JUST DESVERN, UN PAISATGE I UNA HISTORIA. Presentació de Lluís SEGURA i ROMERO. «Biblioteca ABAT OLIBA», 57 (Barcelona, Ajuntament de Sant Just Desvern – Publicacions de l’Abadia de Montserrat, 1987).\nQue la commemoració del mil.lenari del document conservat amb el nom de Sant Just Desvern (987) hagi servit per a promoure la redacció d’una història d’aquesta població bé podria servir de model per a altres institucions d’àmbit local en situacions semblants.\nPerò allò que atorga a aquest fet un relleu més profund és que el fruit de la iniciativa sigui una obra que té una gran seriositat i un rigor científic fora de tot dubte. Perquè, en ocasions, els impulsos nascuts de commemoracions ciutadanes d’aquesta naturalesa donen lloc a obres pre cipitades, purament conjunturals i que no tenen la profunditat suficient per a transcendir els actes festius organitzats per recordar esdeveniments del passat.\n.. 91 –\nMISCEL.LANIA D’ESTUDIS SANTJLSTENCS\nQue hom hagi commemorat els mil anys de l’aparició del nom d’un poble en un pergamí no vol pas dir que aquest nucli humà només tingui mil anys. Ho deixa ben clar Jordi Pérez, autor del capítol sobre la història antiga de Sant Just, quan constata que les primeres restes humanes troba des en el territori daten del període neolític.\nÉs clar que això no soluciona pas el problema, historiogràficament no resolt, de saber a partir de quan es pot parlar amb propietat de l’exis ‘tència d’una població ben cohesionada des del punt de vista urbà i habita da per uns homes que tenen consciència clara de pertànyer a una mateixa comunitat local. Això fa que sovint els historiadors de les ciutats i els pobles prenguin com a objecte d’estudi tots aquells fenòmens que s’han produït a l’interior del territori geogràfic que acull un municipi configurat com a tal en un moment molt més tardà del període històric que hom agafa com a marc cronològic de la seva recerca.\nEl document del 987, ben, estudiat per David Guasch, autor del capí tol referent a l’alta Edat Mitjana, permet fer hipòtesis sobre l’existència, a Sant Just, d’una comunitat religiosa, però no autoritza a constatar de manera irrefutable que hi hagi un nucli de població cohesionat. Tot amb tot, la llavor ja és sembrada en el canvi de mil.leni. Una llavor que trigarà a donar fruits al creixement de Sant Just serà molt modest durant molts segles.\nPerò hom no ha de descartar tampoc que en el territori ocupat per Sant Just hi hagués assentaments humans aïllats però estables ja a l’època romana. Si hem de creure Josep Moran, el topònim Berce, que apareix en el document de 987 i que donarà lloc finalment a Desvern, té origen en un antropònim llatí (Vercius o Bercius) del període romà.\nA la baixa Edat Mitjana, estudiada també per David Guasch, Sant Just es consolidà com a nucli diferenciat, bé que amb una població molt escassa (entre un i dos centenars d’habitants) fins al segle XVIII. Jordi Pérez ha redactat el capítol corresponent als segles XV, XVI i XVII, i Daniel Cardona i Oriol de Fàbregues-Boixar el que es refereix al segle XVIII. A la darreria d’aquesta centúria el poble supera els set-cents habi tants, La documentació de l’Arxiu Parroquial i de l’Arxiu Municipal, de Sant Just, entre altres, permet fer ja, per a aquest segle, una anàlisi més minuciosa de la demografia, l’estructura social, l’economia agrària i menestral, i de les institucions polítiques de govern i de les religioses. El segle XIX fou la centúria de les primeres transformacions importants de Sant Just. S’hi refereix Mercè Renom, en base a una àmplia i rica docu mentació inèdita, provinent en bona part de l’Arxiu Municipal de Sant Just i de l’Arxiu de la Corona d’Aragó. El 1900 Sant Just ha superat el miler d’habitants i continua essent una població eminentment agrícola.\nLES CRÍTIQUES FETES AL LLIBRE «SANT JUST DESVERN: UN PAISATGE I LINA HISTÒRIA.\nAl primer terç del segle XX, estudiat per Antoni Malaret, s’hi ins tal.len, a la dècada dels anys vint, els primers establiments industrials, en un moment (1920) que Sant Just té mil tres-cents seixanta-vuit habitants. El creixement ha estat, doncs, molt petit, purament vegetatiu. Com a altres llocs, la República hi arriba acompanyada de la crisi econòmica.\nEl llibre es complementa amb un estudi inicial sobre el marc geogrà fic (Josep M. Panareda i Josep Nuet) i sobre la fauna (Xavier Ferrer) del territori ocupat per la població de Sant Just. En apèndix hom publica la reproducció d’una auca anònima de 1923 que porta per títol Coses nota bles de Sant Just.\nAra caldrà que algun dels membres del Grup d’Història de Sant Just Desvern, col.lectiu que aplega els autors del llibre, emprenguin l’estudi de la història de Sant Just des de la fi de la Guerra Civil fins als nostres dies. Tot fa pensar que és el període de temps durant el qual s’han produït els canvis més profunds en l’estructura social, econòmica, urbanística i cultu ral de la població al llarg de la seva història.\nSANT JUST DESVERN, POBLE ADMIRABLE\nAquelles verdes ribes florides que el sol daura, Sant Just Desvern que ombregen los tarongers i pins de Valldoreix los boscos, d’Hebron i de Vall daura, teixeixen la futura corona de jardins.\n(«Oda a Barcelona)\nLa nostra veïna vila de Sant Just acaba de celebrar amb tota brillan tor les festes del Mil.lenari, a partir d’un document de l’any 987, i que han durat tot l’any passat, amb multiplicitat d’actes de tota mena, ben conduïts per una comissió d’honor amb altes representacions i una execució\ncorrecta i eficaç.\nUna passejada per Sant Just és sempre una delícia relaxant. La Ram bla, el Sagrat Cor, la plaça de l’Ajuntament, amb l’església tan bella i enlai rada, i les masies que l’envolten, can Cardona, cal Rei, can Madolleret, un\nMISCELLANA D’ESTUDIS SANT JUSTENCS\nxic enllà, can Ginestar, Casa de cultura des de 1976, can Sagrera… Però la millor visió és la que es capta des de La Miranda mirant la vall tan formo sa, abans amb més tarongers i pins, i més caudal a la riera, on es confonen els barris residencials nous de can Mèlic i Bellsoleig, amb una cadena de masies: can Baró, can Padrosa, can Roldan, etc. i les elevacions com l’ibè rica Penya del Moro, que encaminen als boscos de les Torres, a la Salut i a Santa Creu d’Olorda. No és estrany que aquest bell conjunt pisatgístic, motivi la tendència de molta gent a anar a viure a Sant Just, que va esde venint un privilegi.\nA les escoles de l’Ateneu (primera professora meva, Cinteta Amigó) sortiem sovint a dibuixar racons, aprenent a estimar les cases pairals, que amb la llengua i les tradicions són el signe històric i social del nostre país. Però jo voldria ara, remarcar les virtuts de l’element humà de Sant Just, amb el seu esperit d’unió i de convivència, realment exemplar, Condició provada en els temps difícils de lluites civils i daltabaixos que tant hem patit no fa pas gaire.\nEls que tenim cabells blancs recordem bé les convulsions i canvis de truita haguts abans i després dels anys 30. Doncs bé, a Sant Just, els sec tors predominants van protegir i defensar sempre als sectors perseguits, i aquests responien igualment al seu torn, quan en tenien l’oportunitat, amb el mateix esperit de solidaritat i fraternitat.\nQue sempre ha estat així ho confirma un fet familiar. El meu avi Domingo Català, fill del que havia començat a regentar a Can Català, del carrer Badó, era un republicà convençut i el rector de l’època, més aviat carlí. Amb tot, eren molt amics, de tal manera que en les celebracions religioses importants, el meu avi li deixava cadires de la sala de ball, i quan hi havia festes, el rector n’hi deixava a ell. I quan moltes tardes el meu avi deia a l’àvia: «M’en vaig a fer petar la xerrada a la rectoria», ella rondinava: «Ja soparem tard avui».\nDesitjo també fer notar la bona i intensa relació entre santjustencs i espluguencs a desgrat de rivalitats, gelosies i alguna baralla (una per com petència entre dues companyies de cotxes quan substituiren les tartanes). Hi ha contribuït positivament els molts casaments entre joves i noies d’un poble i altre, i també el participar dels mateixos medis de transport. A tal] d’exemple, assenyalem l’arrel espluguenca de l’escultora Montserrat Sas tre, persones de nissaga santjuştenca com en Joan Ma Puiggròs i Baldiri Domènech han arribat a ser president de l’Avenç i regidor de l’Ajunta ment, i sobretot la felicitació oficial nadalenca d’enguany de Sant Just, una inspirada poesia d’en Joan Brillas, que tant va maldar com a pont entre els dos pobles.\nTambé és just esmentar l’esforç d’autoritats i entitats a crear aquest\nLES CRITIOUES FETES AL LLIBRE SANT JUST DESVERN: UN PAISATGE I UNA HISTORIA\nclima d’entesa, que es podria concretar simbòlicament en l’obra de la col.lectora de la Font Santa i construcció del comú passeig ajardinat del Dr. Ribalta, eliminant un torrent divisori brut i fastigós, gràcies a una iniciativa de l’alcalde Surroca, recolzada per tots, i que ha vingut a donar la raó a la profecia d’en Verdaguer, arran dels jardins com a signe de benestar. I en aquest cas, també de concòrdia.\nEl conjunt del Mil.lenari ha tingut una doble cloenda. La «Cantata de Sant Just», quina estrena va ser un inoblidable esdeveniment, i l’edició del llibre «Sant Just, un paisatge i una història», elogiable pel seu valor cienti fic, com pel tractament humà i casolà que tot ell respira. (Sols una lleu objecció: a mossèn Antonino Tena, primer historiador local, no se li havia d’haver canviat el nom, per una discutible interpretació lingüística que, en qualsevol cas, mai pot prevaldre damunt els drets de la persona. Bé, no en fem qüestió!). L’obra és molt meritòria pel grup que hi ha estat treballant tant de temps i amb tant d’amor (els Cardona, els Malaret, en Carbonell, en Gironés, la Núria Rajadell, i tants d’altres). Però la tasca ha valgut la pena.\nEndavant, Sant Just! Enhorabona!\nJosep Català i Soler\nAVUI – Dimarts, 15 de març del 1988\nA LA VORA DE… SANT JUST\nVaig conèixer una mica de prop Sant Just Desvern en la immediata postguerra, quan jo iniciava la meva adolescència. Hi vaig passar uns quants estius, a la casa que hi tenia el meu avi.\n. Quan al cap de molts anys, i havent fet la vida tants tombs, un dia hi vaig tornar, només per voltar per aquells carrers que m’havien estat fami liars, em va semblar que aquell Sant Just – aquell sempre és el nostre, i per tant el que era de debò – havia desaparegut. Però és clar que ja hi havia hagut altres Sant Just, abans! Segurament el meu avi en recordava un altre. Ara ha sortit un llibre, Sant Just Desvern, un paisatge i una histò ria, publicat per l’Ajuntament de Sant Just i l’abadia de Montserrat, que em fa veure la mil.lenària evolució del poble i em proporciona noves\nMISCELLÀNIA D’ESTUDIS SANTJUSTENCS\nvisions d’una realitat per la qual vaig passar – ara me n’adono – massa distret.\nAquest llibre és una obra col.lectiva, la suma de coneixements i voluntats d’una colla de gent que ens parlen de la geografia i la vegetació, la història antiga, l’evolució al llarg dels segles, la cultura, la societat i la política, i tants aspectes d’una comunitat que, fins no fa pas gaires anys, encara, conservava un aire més pagès i equilibrat que d’altres nuclis gairebé enganxats a Barcelona. També inclou una bona col.lecció de foto grafies i documents curiosos. En una Auca faceciosa i optimista / del barber del carrer de Bonavista trobo aquest rodoli: «S’ha acreditat, sens dubte, com un as / guanyant partides al senyor Espinàs». Aquest senyor Espinàs era el meu avi, bon aficionat al billar. Jo l’havia acompanyat alguns vespres a l’Ateneu de Sant Just, i veia com l’avi jugava al xapó – em sembla que en deien – amb la gent del poble.\nJo era aleshores, ja ho he dit, un adolescent despistat, que feia ver sos i observava les sargantanes, que en les nits d’estiu mirava les estrelles com si em poguessin donar respostes clares a preguntes confuses, que m’emocionava amb La mer de Trenet i tremolava amb Tagore… i que esta va condicionat per una escola i una postguerra franquista que recobria amb una crosta la pell que em va costar de descobrir que era la meva. Quan vaig aconseguir de treure’m de sobre aquella crosta, jo ja no era a Sant Just.\nDesprés vaig saber, de mica en mica, que en el poble hi havia hagut gent valenta i perseguida, i sempre m’ha sabut greu que quan jo anava per aquells carrers no els hagués pogut mostrar la meva solidaritat, marrec barceloní com era, més enderiat a trobar camins per a la meva bicicleta que per a la meva reflexió.\nAquest llibre m’ha portat molts records santjustencs, però sobretot m’ha ajudat a conèixer un món que, tenint-lo a quatre passes, m’havia estat amagat. Es clar que potser això és el que ens passa sempre a tots…\nSAÓ, novembre 1988\nHISTÒRIA LOCAL A SANT JUST DESVERN. UN MODEL A TENIR EN COMPTE\nDaniel Cardona, Oriol de Fàbregues-Boixar, Xavier Ferrer, David Guasch, Antoni Malaret, Josep Moran, Josep Nuet, Josep Ma Panareda,\nLES CRITIQUES FETES AL LLIBRE SANT JUST DESVERN: UN PAISATGE I UNA HISTORIA\nJordi Pérez, Mercè Renom, Sant Just Desvern, un paisatge i una història. Ajuntament de Sant Just Desvern/Publicacions de l’Abadia de Montserrat, Biblioteca «Abat Oliva», 57 (Abadia de Montserrat, Barcelona, 1987), 608 pàgines, cul ill. Format: 20 x 15 cm.\nQuan la història local està de moda arreu d’Europa, sorprèn grata: ment aquest llibre que s’aproxima a la geografia i a la història d’un poble del Barcelonès a la llum del microscopi, disseccionant un a un tots els teixits que el temps ha anat dipositant damunt del passat municipal. Un estudi a sumar a les monografies locals d’arreu dels Països Catalans, enllestides amb la minuciositat de la història local, de la microhistòria…, que l’investigador haurà de tenir en compte a l’hora de «pensar» la histò ria nacional.\nDeia Bloch que «el microscopi és un instrument d’investigació mera vellós, però un munt de talls microscòpics no constitueixen una obra de ciència». Això és cert, com també ho és que cal tenir-los presents per començar a bastir la història que Vilar defineix com a «total». Ara «el microscopi» està de moda, abans ho va estar «el telescopi». Potser caldria\nconjugar les dues tècniques per trobar el «model universal». Em vénen al cap les dues grans teories de l’univers: la general de la relativitat, que des criu la força de la gravetat i l’estructura de l’univers a gran escala, i la quàntica, que tracta fenòmens d’escales infinitament petites. Dues teories incoherents entre elles – les dues no poden ser correctes – Diu S. Hawking que «una de les tasques més importants de la física d’avui… és la recerca d’una nova teoria que incorpore aquestes dues – una teoria quản\ntica de la gravitació -». Potser això faça reflexionar els historiadors i ens . ajude a trobar pistes.\nEl llibre s’aproxima, com anuncia el títol, al paisatge i a la història del municipi – marcats per la proximitat a Barcelona – Així, a l’apartat «La geografia» (pàgs. 11-54), J. M. Panareda i J. Nuet situen el poble i el terme i mostren el relleu i materials que el conformen; el clima, la hidro logia i el paisatge vegetal del Lloc dins del de Catalunya; X. Ferrer ens assabenta de l’abundant fauna que hi viu tot l’any o que hiverna.\nLa «Prehistòria i Història antiga (59-110) l’estudia J, Pérez i Conill. Dedica una part al Neolític, amb l’estudi dels sepulcres de fossa de la Riba; l’Edat del Bronze; la cultura ibèrica, on presenta les excavacions de la Penya del Moro i arriba fins a la dominació romana.\nGuasch repassa «els primers temps medievals (segles VIII-XII)» (111-146), fins a l’any 987, amb el testament de Moció i Mus, primera notícia escrita que fa referència al Lloc i autèntica carta de naixement del poble; després estudia «L’estabilitat de la Baixa Edat Mitjana (segles XIII XIV)» (147-194), on fa un seguiment de la senyoria de Sant Feliu, que\nMISCELLANIM D’ESTUDIS SANTILSTENCS\npassà dels comtes de Barcelona als Durfort, que l’adquireixen el 1243 i la conserven fins a la centúria següent (1325), en què passa a l’Almoina de Barcelona i a la família Ferriol. La jurisdicció, les transformacions socials i econòmiques -els molins fariners; l’olivera, la vinya…; el parament d’una casa; la fam i les epidèmies -, i una breu aproximació a l’església parroquial completen l’apartat.\nEl següent bloc, «Notes sobre els segles XV, XVI i XVII» (195-232), a càrrec de J. Pérez Conill, ens acosta a la demografia i repassa la jurisdic ció senyorial; les autoritats municipals abans de la Nova Planta; un estudi de l’antic terme parroquial i de la segregació de Sant Feliu; notícies sobre la construcció d’una nova església; i, finalment, el càstig a què fou sotmès el Lloc després del fracàs de les corts de 1626, amb l’obligació d’allotjar tropes espanyoles. Aquesta forma de punició la trobem també al País Valencià (p. ex. a Catarroja, on durant l’hivern de 1655-56 hi ha allotjades tropes de soldats francesos, possiblement mercenaris). El pas de les tropes camí de Barcelona deixaren, el gener de 1641, un rastre d’almenys dos morts. L’autor es queixa de la pèrdua de documents durant la guerra del 36-39, en què fou cremada l’església parroquial. Fets com aquest han privat molts dels nostres pobles d’una valuosa documentació.\n«El segle XVIII» (233-316), tractat per D. Cardona i O. de Fàbregues Boixar, és un dels períodes més documentat. Finida la crisi del XVII, el XVIII es presenta com una època d’expansió, igual que a la resta d’Euro pa. L’autor tracta la demografia en general; dedica un suggerent apartat a l’estat sanitari durant els segles XVII i XVIII; les estructures socio econòmiques; i un punt, especialment interessant, a la vida col.lectiva (la parròquia – fàbrica, confraries, benifets, visites pastorals -; l’organització política municipal – l’ajuntament i els càrrecs públics -, i els establiments del municipi – l’hostal, la fleca i la carnisseria -). Acaba amb un breu repàs de les repercussions dels esdeveniments supralocals en la vida del Lloc,\nMercè Renom hi presenta «Les grans transformacions del segle XIX » (323-446) i informa del creixement de la població; els canvis territorials, amb apartats d’indubtable interés, com ara el que tracta la carretera, els camins i els carrers o el que fa referència a la distribució de l’habitatge. L’estudi de l’agricultura noucentista; els establiments públics i els serveis; l’activitat política, i una breu, però ampliable en el futur, vida associativa completen l’apartat.\nL’última part, l’estudia A. Malaret i Amigó, el qual ens endinsa en «Les primeres dècades del segle XX (1900-1939)» (447-512). Època trepi dant on l’autor, que ha viscut intensament part dels fets narrats, ens avisa de les dificultats que planen damunt de la seua interpretació, precisament a causa de la proximitat del període tractat. L’autor no es limita als docu\nLES CKÍTIQUES FETES AL LLIBRE «SANT JUST DESVERN: UN PAISATGE I UNA HISTORIA.\nments escrits i recorre també als testimonis orals dels protagonistes. El desvetllament de la societat urbana durant la primera dècada de la centú ria; el malestar polític i social de la segona; el principi d’industrialització i la immigració dels anys 20; la República (1931-36), i la guerra (1936-39), àgil relat de primera mà d’un home que va veure truncades totes les espe rances nacionals del seu país, són estudiats amb correcció per l’autor,\nUn divertit i interessant annex, «“coses notables de Sant Just”, auca anònima del 1923», «aquí van uns quants acudits en jeroglífics compri mits» i un recull de 111 fotografies que són autèntics documents per a l’historiador del passat més recent donen el colofó d’aquesta gruixuda i exemplar obra sobre la història santjustenca.\nAixí doncs, un llibre modèlic pel que fa a l’estudi de la història local, on s’aborden temes del més viu interès per als historiadors – models d’habitatge; unitats bàsiques d’enquadrament social, com la casa, la famí lia, la parròquia, les confraries, els sindicats…; història oral, etc. -, i temes tan importants per al coneixement del passat, com la toponímia (55-58), estudiada per J. Moran, fan d’aquesta obra una referència obligada tant per als investigadors que s’aproximen a la història local, com per a aquells que vulguen reflexionar sobre la història general. Els uns i els altres han de tenir en compte obres com aquesta. I, finalment, una cosa més: Sant Just Desvern. Un paisatge i una història dóna moltes pistes que caldrà tenir en compte per continuar la recerca de la nostra història, al coneixe ment de la qual tant ha contribuït aquesta obra.\nJOSEP TARRADELLAS, Barcelona, 3 de febrer de 1988\nHe rebut el llibre «Sant Just Desvern, un paisatge i una història» que heu tingut la gentilesa de fer-me arribar i de dedicar-me.\nUs agraeixo molt aquesta atenció i us felicito ben sincerament per la vostra aportació a aquesta obra. L’he llegida detingudament i m’ha inte ressat sobretot, com ja podeu suposar, el que fa referència als fets polítics en relació amb el vostre poble, i trobar-hi noms coneguts de vells amics d’aquella etapa, ja tan llunyana, de la nostra vida.\nUs estic també reconegut per la opinió que us mereix el Decret de Col.lectivitzacions que vaig signar el 24 d’octubre del 1936, que fou real ment, com vós mateix afirmeu, «un intent de gran transcendència»,


Flip | Penseu que és pessimista el vostre alumnat de secundària?\nFoto d' Elf-8 a Foter.com / CC BY-NC-ND\nPer entendre el per què d’aquesta desproporció entre el nombre de pensaments positius i el de negatius cal començar des del principi. Des del principi de la humanitat. Hem d’entendre que els nostres primers avantpassats van haver de sobreviure en un entorn on la supervivència era una batalla que es lliurava a diari. Aquests primers ancestres van haver d’adaptar-se en un entorn on el perill era sempre present i on, per sobreviure, calia disposar d’eines que els permetessin reaccionar amb rapidesa i contundència.\nVa ser en aquest context on el nostre cervell es va programar tal i com l’entenem avui en dia i on es va dotar de les millors eines per a reaccionar als perills del moment, que eren a vida o mort i sorgien d’imprevist. Aquestes eines són les emocions que coneixem com ansietat, estrès o por; emocions que s’activen quan rebem senyals de perill.\nEl problema d’avui ve quan, d’una banda, el nostre cervell no diferencia entre els fets reals i els imaginats i, de l’altra, quan aquestes emocions s’activen amb pensaments i preocupacions de tota mena sobre esdeveniments futurs que ens preocupen. Traduït a les situacions que viu el vostre alumnat de secundària: davant de l’amenaça que comporta per a ells suspendre un examen futur, el cervell no diferencia entre el pensament negatiu d’un suspès hipotètic i la situació real d’haver suspès l’examen. Ambdues situacions desencadenen en l’alumnat de secundària les mateixes emocions: ansietat, inseguretat, intranquil·litat... Des d’un punt de vista objectiu, els pensaments negatius davant d’un esdeveniment futur no són qüestions a vida o mort ni són reals però, tot i així, el cervell activa el mateix protocol de reacció emocional que si la situació imaginada fos real.\nQuè podem fer per a contrarestar aquest cercle viciós de pensaments negatius que generen una reacció emocional desproporcionada? Aplicar mètodes o tècniques que ens permetin rebaixar el nivell d’estrès i ansietat, enfocats a transformar el pensament amenaçant negatiu en un pensament positiu. Per assolir-ho podem partir d’exercicis de relaxació actius, de tècniques de visualització en positiu, de mètodes per a racionalitzar les nostres pors... L'obejctiu és identificar quan les pors no són una amenaça real en el moment present. Aquests exercicis tenen la bondat que, amb la pràctica, els podem dur a terme arreu, sols, i podem gaudir dels seus beneficis immediatament.\nA Flip pensem que és una fortalesa per als adolescents aprendre a dominar aquestes tècniques, ja que els apodera com a estudiants que poden donar el millor d’ells mateixos revertint en positiu la incapacitat del cervell de discernir entre situacions reals i imaginades. Si l’alumnat es visualitza resolent amb èxit reptes futurs, experimentarà el mateix benestar que si els èxits fossin reals. Per tant, i ara que la neurociència ens demostra que en un context amenaçant el nostre cervell es limita, és un repte aconseguir situar l’alumnat en contextos educatius relaxats i on se sentin poc amenaçats.\nTaller de cohesió de grup per a secundària\nRelaxació per a estudiants de secundària\nLa concepció del cos a secundària\nLa relació dels adolescents amb el seu cos és una relació complicada. En l'adolescència, més que mai, el cos s'expressa. Ens trobem en una etapa en què les noies i nois assisteixen a una explosió d'emocions, i la vinculació d'aquestes emocions amb el seu cos i la seva aparença física seran fonamentals per al desenvolupament de la personalitat, de la forma en què es relacionen amb els altres, dels seus hàbits de salut i de la seva capacitat d'aprenentatge.


Autor "A. M. Fibi"\nInici > Autors > A. M. Fibi\n6 Relats, 18 Comentaris\nÚltims relats de A. M. Fibi\nA. M. Fibi - 18-01-2007 - 906 Lectures - 3 comentaris\nPer a tu que saps perquè. més\nA. M. Fibi - 25-12-2006 - 1017 Lectures - 1 comentaris\nUn alcalde esgota els seus darrers dies al govern més\nA. M. Fibi - 25-12-2006 - 1207 Lectures - 2 comentaris\nA. M. Fibi - 06-07-2006 - 967 Lectures - 2 comentaris\nEspereu què arribe? Com ho farà? Com sabreu que serà eixa i no un altra? Què o perquè deixarieu passar una oportunitat? més\nA. M. Fibi - 20-10-2005 - 1809 Lectures - 5 comentaris\nUn caporal de l'exèrcit que no es vol jubilar. Una muller fèrtil. Una fàbrica d'embotits. Una successió dinàstica en joc. més\nA. M. Fibi - 01-09-2005 - 1545 Lectures - 5 comentaris\nGràcies Sergi i Biel[Ofensiu]\nSí, eixa era la idea. M'encanta amoralitzar-ho tot i és el que pretenia. Però he de millorar un poc l'estil, en eixò estic. Mireu-se l'oportunitat a vore què us sembla. El tema és diferent però potser està millor escrit, no sé.\nEl món de les coses insòlites: La resolució del cas de les claus i la bossa de mà (II) (412 lectures)\nUn dia de tots colors (235 lectures)\nXafarot (153 lectures)\nEl silenci de la mare (148 lectures)\nLA PICADA DEL MOSQUIT (132 lectures)\nTan sols paraules (Agrada a 3 relataires)


Nonempabé C.F: Capítol 7: "Berlin, Alemanya pot guanyar el mundial"\nCapítol 7: "Berlin, Alemanya pot guanyar el mundial"\nDesprés d'una setmana de mundial intensa, ens havia arribat el moment de viure el partit més important que haviem de viure en directe a Alemanya. L'amfitrió es jugava passar a semifinals davant el conjunt argentí, que havia donat molt bones sensacions a tots els seguidors del mundial. Berlin acolliria aquest espectacular matx, i nosaltres érem allà per viure'l.\nPel matí ens vam dirigir cap a l'estadi on vam viure tot l'ambient que s'anava creant al voltant del majestuós Olympiastadion. Argentins, alemanys, tot era un degoteig incessant de gent que esperava amb impaciència l'hora del partit. Vam veure entre tota aquella riuada de persones a Bilardo, mític exseleccionador argentí.\nDesprés de veure el gran ambient de l'estadi, ens vam dirigir al Fan Fest a la mateixa porta de Brandemburg, límit entre l'antiga Alemanya oriental i occidental. Allà l'atmòsfera era indescriptible, centenars de milers d'aficionats alemanys amb banderes, samarretes i tot el que es pogués imaginar, s'apilonaven davant de les múltiples pantalles gegants de les que disposava el Fan Fest. Allò era un espectacle de veure, era difícil que Alemanya perdés el partit amb tota aquella fe en la victòria.\nEl partit va començar, i tot i l'empenta alemanya, la qualitat dels argentins es va anar imposant, fins que el domini es va traduir en el marcador en l'0-1, fet per Ayala en el minut 49 de partit. Argentina va seguir gaudint del domini del partit fins que a manca de 10 minuts pel final del partit, Miroslav Klose establia el gol de l'empat. El deliri arribava al Fan Fest, la pell se'ns posava de gallina veient tot aquell sentiment. El partit va arribar a una pròrroga que no afectaria al resultat, i posteriorment la fatídica tanda de penals.\nEl silenci es va produir a tot el Fan Fest, que era víctima del nerviosisme general. Nerviosisme que es va esvaïr ben aviat amb la gran actuació de Lehman (i la seva xuleta que li va passar Keopke). Alemanya estava a semifinals sense disposar d'un gran equip, però amb una fe que movia muntanyes. En aquell moment tots vam pensar que Alemanya podia guanyar aquell mundial (També comptava amb el favor arbitral essent l'amfitriona).\nDe tornada a l'autocaravana, vam decidir mirar l'Itàlia-Ucraïna, que va acabar amb una victòria més fàcil de l'esperat pel squadra azzurra. S'havia acabat el nostre viatge, i ja només quedava un llarg viatge de tornada a casa.\nDel mític Marcos a les 11:56


Junqueras proposa un 'New Deal' sobiranista als empresaris - Notícies Economia - Notícies Economia - e-notícies\nEconomia · 23 de Febrer de 2012. 20:04h.\nJunqueras proposa un 'New Deal' sobiranista als empresaris\n"Vostès i els vostres negocis, i tots nosaltres, correm el risc d'esdevenir residuals"\nEl president d'Esquerra, Oriol Junqueras, ha alertat, en una conferència al Cercle d'Economia, que "som un país viable i amb futur, però no arrossegant el que entenem que és un llast extraordinàriament pesat que es diu Espanya". L'eurodiputat ha lamentat que "cap de les reformes iniciades ha estat liderada ni tant sols condicionada d'acord amb els nostres interessos, actors i necessitats".\nSota el títol, Propostes per a sortir de la crisi. Un new deal per a Catalunya, el líder republicà ha recordat les paraules de l'expresident de la Generalitat, Jordi Pujol, quan advertia que "dins de l'Estat espanyol correm el risc d'esdevenir residuals". "Cosa que significa -ha seguit- que vostès i els vostres negocis i tots nosaltres, com a ciutadans, correm el risc d’esdevenir residuals vers el Govern del nostre propi destí com a persones", ha reblat.\nJunqueras ha proposat als empresaris un New Deal sobiranista basat en la necessitat de tenir veu pròpia al món, la posada en valor del capital humà i l'emprenedoria, l'establiment de partenariats de país i la unitat d'acciò a Madrid en la defensa dels interessos de Catalunya.\nEl dirigent independentista ha assenyalat als empresaris que "és l’hora de fer pinya, de sumar capacitats i recursos en benefici de la pròpia sobirania individual i col·lectiva. El nou acord passa per creure en el país, per exercir el nostre dret a decidir com a persones i com a país, que no és altra cosa que creure únicament i exclusiva en les nostres forces i en la nostra capacitat de sortir endavant".\nSegons Junqueras, "la cruesa de la realitat ens obliga a l’eficiència: acceptar una recentralització de l’Estat que ja es comença a entreveure i anar cap a una Espanya de tall provincial, o bé confiar en les possibilitats i capacitats d’aquest país per a ser un protagonista de ple dret en aquesta segona onada d’integració europea".\nEl president d'Esquerra ha reivindicat que "el talent no s’ubica en els estats, sinó que s’articula en pols o mega-regions que, en el nostre cas, correspondria a l’Arc Mediterrani / Països Catalans".\nL'eurodiputat i alcalde de Sant Vicenç dels Horts ha assenyalat, sobre el dèficit fiscal que pateix Catalunya, que "la millor forma de garantir l’estabilitat pressupostària és que qui gasti, sigui alhora qui ingressa i recapta, o sigui la independència fiscal a partir del concert econòmic". Tanmateix, ha acusat l'executiu central de "centrifugar dèficit cap a les comunitats autònomes".\nJunqueras ha exigit "unitat d'acció a Madrid" per defensar el concert econòmic. El dirigent republicà ha matisat que "aquesta unitat d’acció passa en molts casos, per mantenir una actitud de lleialtat -que no de fidelitat ni d’acriticisme- amb el nostre Govern -ara de CiU- però també ho faríem que representés els nostres interessos. Sempre ho hem fet", ha afegit.\nJunqueras i Josep Piqué, durant la conferència\nMés de 30 empreses catalanes participen al Mobile World Congress\n#13 Marques d'ESADE , Pedralbes i Sant Cugat, 24/02/2012 - 16:58\nEl Junqueras este es mas raro que un catedratico de Etica de ESADE.\n#12 J, Vilajuïga, 24/02/2012 - 11:30\nUn cop mes el Docter en Historia i Economista Oriol Junqueras l'encerta de ple.\nSi no ens deslliurem del colonialisme i l'expoli fiscal sistematic que ens aplica España, anem de cap a la miseria.\nEspaña fa tot el possible per expoliar i arruinar Catalunya amb l'ajuda dels col.laboracionistes.\n#12.1 Funcional, BCN, 24/02/2012 - 15:32\nNo te enteras Vilajuiga jajajajajajjaja.\n#11 Almogàver , La Sagrera , 24/02/2012 - 09:24\nDesprès de llegir la noticia entren ganes de cridar alló de: No te enteras, Junqueras.\n#10 Pupy, Montgat, 24/02/2012 - 00:56\nÉs extrany. Set comentaris deixant al Junqueras al seu lloc, i un munt de vots negatius. Ningú no pot escriure alguna cosa bona d'aquest home? No, es veu que no.\n#10.1 Candide, cataloniawatch.blogspot.com, 24/02/2012 - 11:40\nJo he escrit molt positivament del que diu Junqueras, perquè és tan divertit.\nhttp://cataloniawatch.blogsp ot.com/2012/02/funny-folks-no- 7-oriol-junqueras-and.html\n#9 Josep, Lleida, 24/02/2012 - 00:10\nSi un empresari no és independentista o té interessos a la metropoli i és beneficia de l'expoli que patim la resta, o simplement és un imbècil que no veu que el mercat és el món i no l'espanya cutre i canyi apunt de ser intervinguda.\n#9.1 desde luego, vielha, 24/02/2012 - 09:55\nloque no es el mercado es una región decadente y paleta como la que tu y tus amigos indepes sosteneis, Si alguien esta a punto deser intervenida es Cataluña, pues sus bonos estan a la altura de bonos basura. Lee un poco y enterate chavalin


Per què a Catalunya el coneixement de l’anglès continua sent la gran assignatura pendent? Busquem respostes\nAra que s’acaba l’estiu, moltes criatures tornen a casa per preparar el següent curs escolar amb la motxilla plena d’aventures, nous amics i aprenentatges frescos. En períodes de vacances escolars s’incrementa el temps lliure dels infants i els joves, i alguns pares aprofiten l’oportunitat perquè els fills millorin l’anglès: viatjant amb ells, enviant-los sols a l’estranger o apuntant-los a classes de reforç, colònies i campus de llengües estrangeres. A la tornada és quan sona la típica pregunta: Do you speak English? I tant de bo tots responguessin amb contundència: Yes, I do! I, a més, que fos veritat. Però la realitat és una altra. Malgrat els esforços dins i fora de l’escola, segueix existint un dèficit de nivell d’anglès a Catalunya. Mirem d’esbrinar-ne els motius.\nGemma Albert, que és mestra d’anglès a primària, està aprofitant aquests últims dies d’estiu per posar a punt el temari del nou curs. Explica les dinàmiques que utilitza a les seves classes: “Començo amb una cançó de benvinguda en anglès. Després continuo amb les rutines del llibre: exercicis, gramàtica, comprensió oral, expressió oral, pronuncia, lectura... Intento introduir alguns jocs o manualitats que siguin més lúdics mentre conversem en anglès. I acabo la sessió amb una cançó de comiat”. D’entrada, sembla que el primer desafiament ja està gairebé superat: els professors fan la classe d’anglès en anglès.\nAmb aquest objectiu a punt de complir-se, arriba el segon repte: que els docents prioritzin les metodologies basades en la conversa, la comunicació i la comprensió oral més que no pas les que aposten pels aspectes gramaticals, lèxics i memorístics. “Quan es va començar a ensenyar anglès a casa nostra, tot se centrava bàsicament en la gramàtica. I era avorrit i ens feia mandra. Per això ara hi ha tota una generació perduda en nivell d’anglès. En canvi, ara s’està intentant fer al revés, començar l’aprenentatge a nivell oral, parlant i escoltant, afavorint que els alumnes puguin comunicar-se en anglès. I un cop ja domines la llengua a nivell oral, comences a escriure i, per acabar, aprens la gramàtica”, assenyala Albert.\nSi bé és cert que els últims estudis mostren que el coneixement d’anglès entre els alumnes ha progressat -en les proves que s’han fet aquest any als estudiants de 4t d’ESO, el 69,3% aproven en anglès, respecte dels 66,9% de l’any passat-, a Europa seguim sent dels pitjors de la classe. En aquest sentit, el departament d’Ensenyament està aplicant un ambiciós projecte de plurilingüisme a l’escola pública. Entre d’altres mesures, es pretén augmentar la presència de l’anglès ensenyant altres matèries -educació física, ciències o plàstica- en aquesta llengua.\nSón els programes d’aprenentatge integrat de continguts i llengües estrangeres (AICLE), que es fonamenten en la premissa que existeix més èxit en l’aprenentatge de les llengües estrangeres a través de les matèries comunes que si es tracten com a assignatures independents. Però algunes veus alerten que, per aconseguir generalitzar aquesta pràctica, es necessiten més professors amb un bon nivell d’anglès. No és el mateix ensenyar anglès que ensenyar continguts en anglès. “Els resultats irregulars dels AICLE implantats en altres comunitats autònomes com Madrid, el País Valencià i les Illes Balears estan associats a una implementació massa accelerada i massa generalitzada de la metodologia, així com a una formació lingüística inadequada dels docents que hi participen”, alerta John Stone, president de l’Associació Catalana de Mares i Pares d’Infants Anglòfons, i professor agregat del programa Serra Hunter a la Universitat de Barcelona.\nMònica Pereña, subdirectora de Llengua i Plurilingüisme del departament d’Ensenyament, ho justifica: “Els canvis en la qualificació del professorat són lents i complexos, sobretot quan parlem d’un col·lectiu tan gran com aquest, que implica tots els docents del sistema educatiu, no només els de l’escola pública”. “No obstant, ja s’estan aplicant mesures, com ara exigir el nivell C1 al professorat interí per impartir classes de llengües estrangeres a Secundària, un requisit que fins ara es limitava al nivell B2”, aclareix.\nEl que ha canviat molt en els últims temps són les maneres d’aprendre anglès. S’intenta fer des de l’escola, en acadèmies de tot tipus, mirant pel·lícules i sèries en versió original o subtitulades, seguint fórmules presumptament miraculoses importades de països anglosaxons o fins i tot a través d’algun curs per la televisió. Internet i les noves tecnologies estan accelerant el procés d’aprenentatge d’anglès perquè ofereixen moltes oportunitats per aprendre i practicar l’idioma de manera gratuïta. I també hi ha hagut un creixement dels impactes que reben les criatures directament en anglès.\nUna fórmula que està tenint un èxit notable, de moment a nivell empresarial, és Kids&Us, una xarxa d’acadèmies que s’ha implantat amb força al nostre país. Promouen que criatures que amb prou feines parlen, sentin l’anglès com la seva llengua materna. “El problema de les escoles és l’enfocament unidireccional de les classes: el professor dóna i l’alumne rep, sense que hi hagi una interacció, que és molt necessària, sobretot en el cas d’una llengua”, apunta Natàlia Perarnau, fundadora de Kids&Us. “A les nostres acadèmies els nens són actors, no només espectadors. Són classes dinàmiques i orals on la clau és provocar situacions en què l’alumne tingui la necessitat d’interactuar amb els mestres o els companys en anglès”, diu Perarnau.\nEn la mateixa línia, també està estès el mètode de Helen Doron English. “Imita el procés natural d’aprenentatge de l’idioma: escolta repetida i reforç positiu en un ambient ric i acollidor. Aquest mètode té en compte les necessitats individuals de cada infant i els seus processos únics d’aprenentatge, per això, a més de fer les classes en grups reduïts d’entre 4 i 8 alumnes, utilitzem els jocs, el moviment, la música i molta diversió i bon humor per maximitzar la tendència natural d’aprendre i absorbir idiomes dels infants”, assenyala Roser Reverte, coordinadora i professora de Helen Doron English Alt Penedès.\nTambé cal pensar si influeix en el poc coneixement de l’anglès el fet que a la nostra televisió totes les pel·lícules i sèries estrangeres es doblin i que no es prioritzi la versió original. “A països del nostre entorn, com Portugal i especialment Grècia, tenen uns nivells d’anglès força superiors als nostres sobretot gràcies al fet que són països on les pel·lícules i les sèries de televisió s’emeten en versió original subtitulada. Acostumar l’oïda a l’anglès facilita l’aprenentatge de l’idioma. Seria convenient un canvi de costums i que els nens creixen absorbint l’anglès gairebé sense adonar-se’n”, assegura Kieran Donaghy, professor d’idiomes a la Universitat Autònoma de Barcelona i fundador de Film English.\nLa quantitat de material didàctic per aprendre anglès que hi ha al nostre abast multiplica el que podem trobar per a l’ensenyament de qualsevol altra matèria. Però tot aquest material no supleix una necessitat bàsica: que l’alumne hi posi interès. “Es parla molt dels factors com la qualitat dels professors, els materials i els mètodes didàctics i el nombre d’hores dedicades a l’idioma, que són, sens dubte, molt importants, però no es parla gaire del paper de l’alumne, que des del meu punt de vista, és fonamental. Aprendre llengües porta molta feina, entusiasme, constància i paciència. Els alumnes han de dedicar molt més esforç personal en l’aprenentatge de l’anglès”, emfatitza Donaghy.\n“És important posar-hi atenció, estudiar i practicar, però, com en qualsevol àmbit de la vida, un s’esforça i hi dedica temps quan hi té interès o la necessitat d’assolir alguna cosa. Per això és important que els alumnes tinguin clar per què han d’aprendre l’anglès, quins beneficis els aporta i què poden fer amb aquest coneixement que els sigui útil i profitós” remarca Pereña. I ho exemplifica: “Viatjar per la xarxa és viatjar pel món i la principal llengua de comunicació del món virtual és, ara, l’anglès. Aquest és un element de motivació fonamental”.\nDe ben petits?\nSembla que un dels quids de la qüestió és saber a quina edat s’hauria de començar a aprendre l’anglès. “Rebaixant l’edat no n’hi ha prou per elevar el nivell. Espanya és a la cua d’Europa pel que fa al domini de l’anglès malgrat que es comença a ensenyar més aviat que en països com Finlàndia (entre els 7 i els 9 anys) o Suècia (entre els 7 i els 10)”, apunta Donaghy.\nDe fet, els pedagogs desmitifiquen el tòpic de la importància d’ensenyar anglès des de ben petits.\nEls estudis realitzats pel grup de recerca en l’adquisició de llengües de la Universitat de Barcelona conclouen que si es comparen alumnes catalans de 4, 8 o 10 anys que van començar a aprendre anglès en igualtat d’hores, s’observa que arriben als 14 anys amb un nivell semblant. I és que a partir dels 10 anys, l’aprenentatge s’accelera i compensa la diferència d’hores acumulades. A partir d’aquí, tot i que amb els anys va minvant la capacitat d’adquisició natural, augmenta la d’aprenentatge, fins a arribar al punt àlgid de la universitat, quan la motivació i la disciplina són màximes.\nAprendre anglès. Eines i recursos


Pornografia del poder a les portades\nBarcelona. Dimecres, 4 de setembre de 2019\nLes portades d’avui són el joc dels matisos i contorsions per presentar la proposta de 370 punts del PSOE a Podemos, a qui s’ofereixen, com a garantia, càrrecs en una nova oficina de control de l’aplicació d’aquest programa i també en altres agències governamentals que fiscalitzen a l’executiu. Aquest plantejament crida l’atenció, perquè la institució natural i legítima de control de l’executiu no és una “oficina” sinó les Corts, que per això apleguen als representants electes pels ciutadans. Pel que fa a les agències fiscalitzadores, se suposa que que les integren especialistes verificats tècnicament —via concurs públic, per exemple— i no per criteris partidistes. Malgrat la composició actual d’aquests organismes no convidi gaire a l’optimisme, fa molt lleig aquest comerç de programes i càrrecs tan descarat, tan a la vista, tan pornogràfic.\nSigui com sigui, cap portada hi veu cap problema. Els titulars d’El País i La Vanguardia sembla que preguntin a Podemos què més volen i si no en tenen prou. El diari progre rebla el clau afegint l’adjectiu “rigorós” a “control”, un pleonasme, una redundància, com si existís un control suau, benèvol o tou. A sobre, afegeix amb un deix d’impaciència (home, ja!) que uns i altres es copien els programes i malgrat tot no s’acaben d’agradar.\nEl diari monàrquic català en té un concepte més comercial de la cosa i diu que el PSOE ofereix a Podemos “càrrecs i garanties”, expressió com de lletra petita d’assegurança o de termes i condicions d’una aplicació pel mòbil. En un altre context, semblaria el mercat de Calaf o una variant del pujolià “tites, tites, tites”. La Razón parla de “cogovernança” de socialistes i podemites, que vol dir el mateix però amb argot d’escola de negocis, i avisa que per aquí anem de cap a noves eleccions generals al novembre.\nEl Periódico i El Mundo donen a l'afer un enfocament més electoral. El diari barceloní, com és costum, titula cara a barraca: Sánchez ja es prepara per les eleccions. En el fons, diu el mateix que el diari madrileny, encara que aquest es fa un embolic en el seu afany per presentar Sánchez com un tafur que posa un parany a Iglesias. Ho adoben amb la foto del líder socialista suat i tens: sembla que l’estiguin separant del veí de la barra amb qui es vol barallar a mastegots.\nDe Catalunya, ni una paraula excepte el rebuig a un referèndum. L’únic diari que ho destaca és El Punt Avui, amb un d’aquells titulars de doble sentit que tant pot voler dir que del referèndum “ni parlar-ne” (versió informativa) o que amb aquesta proposta “ni parlar-ne” (versió editorial).\nEn fi. Entre això i els embolics de Boris Johnson, es coneix que, a les portades, els tractes de la política han perdut molt de glamur.\nEl bonus del dia és per l’ABC, que aprofita una oportuna intervenció de Vox al Congrés en favor de les dones per presentar-los com uns cavallers galants. D’això se’n diu no perdre pistonada, encara que, amb l’agua que baixa —eleccions, Brexit, atur…—, els quedi una portada d’allò més friqui.\nEditorial Sánchez o com defraudar tothom José Antich\nopinió Sánchez ofereix a Iglesias un plat de llenties Jordi Barbeta\ninvestidura El programa per convèncer Podemos: càrrecs públics i una reforma laboral Cèlia Forment i Bori\nInvestidura Les propostes catalanes de Sánchez: no al referèndum, sí a un nou finançament Jordi Palmer


I la memòria va deixar de ser la intel·ligència dels ximples\nTot el que aprenem ho fem amb la memòria, asseguren els últims estudis sobre com aprenem, que afegeixen que també aprenem donant significat a les experiències que vivim\nLes protagonistes de la fotografia del reportatge, Gisèle Cartró i Sofía Serrano, totes dues de 17 anys, han quedat per estudiar. No es tanquen en un estudi i s’asseuen davant dels llibres per llegir-los una vegada i una altra, sinó que s’asseuen en un banc d’una rambla, a Vilanova i la Geltrú, i es diuen l’una a l’altra la lliçó de la matèria de la qual aviat tenen un examen. “Recitem en veu alta el que hem llegit, perquè dient-nos-ho és com ens adonem si tenim els coneixements ben apresos o, per contra, encara tenim llacunes per repassar”, diu la Gisèle, que justament aquests dies està fent els exàmens trimestrals de 1r de batxillerat, mentre que la Sofia ha acabat els que corresponen als de 2n de batxillerat.\nLa Gisèle també confessa que una estratègia que li funciona per estudiar és la memòria fotogràfica. “Confesso que tinc capacitat retentiva visual, però la reforço amb la paraula una vegada i una altra”, diu l’estudiant. Al seu costat, la Sofía l’escolta, i ella comenta que “la clau per poder estudiar bé és, primer, escoltar a classe”. Curiosament, confessa que de vegades els alumnes “no sempre estem predisposats a fer-ho” pel motiu que sigui, però ella sosté que quan a classe ha desconnectat després a casa li ha costat entendre el que estudiava.\nLa Gisèle i la Sofía comparteixen estratègies per estudiar / Tjerk Van der Meulen\nI si a classe ha estat atenta, i ha entès tots els conceptes, el següent mètode és quedar amb un company per comentar i compartir la informació, continua explicant la Sofía. “Fins i tot va bé quedar amb un company que no sàpiga res del tema, perquè, mentre l’hi expliques, t’adones del que tu saps i com ho saps”, diu. I, per descomptat, afegeix la Sofía, “s’han de fer tots els deures marcats pel professor, i veure’n la correcció, perquè si no saps on t’has equivocat, mai no arribaràs a l’excel·lència”. A tot plegat, la Gisèle hi afegeix un altre mètode personal: una apli, anomenada Quizlet, que, com si fos un joc, li serveix per repassar una vegada i una altra totes les matèries. “Fins i tot la trama de Tirant lo Blanc la vaig estudiar amb el Quizlet, o les figures retòriques de la literatura”, comenta.\nMentrestant, l’investigador Héctor Ruiz Martín, autor del llibre ¿Cómo aprendemos? Una aproximación científica al aprendizaje y la enseñanz a (Graó), confessa que ell, com a estudiant, va desenvolupar espontàniament les mateixes estratègies d’aprenentatge, que han resultat ser efectives. “Evocava el que havia après en comptes de reestudiar-ho, i també em distribuïa les sessions d’estudi en el temps”, diu Ruiz Martín, que assegura que “va ser sort” que ho fes així. Una sort que ara la ciència ha demostrat que és efectiva. “Però hi havia altres estudiants que seguien altres estratègies i no sabien que no eren bones, per això és tan important ensenyar a aprendre”, diu.\nEls falsos mites sobre com aprenem\nSegons Héctor Ruiz Martín, autor del llibre ¿Cómo aprendemos? Una aproximación científica al aprendizaje i la ensensanza (Graó):\nTradicionalment s’ha cregut que les persones compten amb mecanismes diferents al cervell per aprendre, però la ciència ha demostrat que no és així perquè els mecanismes són els mateixos per a tothom. Els canvis poden ser de grau però no són qualitatius.\nLa hipòtesi de les intel·ligències múltiples és una proposta que no ha estat acompanyada d’evidències científiques. L’investigador indica que “hi ha moltes evidències de la neurociència i la psicologia cognitiva que no encaixen amb aquest model d’intel·ligència”. Malgrat això, la divulgació de la teoria ha estat positiva a les aules “perquè ens ha fet reflexionar sobre el tipus d’habilitats que tradicionalment hem valorat a l’escola i les que no”. Ara bé, alerta contra el fet “d’etiquetar els alumnes, perquè cap etiqueta, ni tan sols les que posem amb bona intenció, és positiva per a l’aprenentatge”, diu.\nL’efectivitat dels mètodes depèn de com s’apliquin. Per exemple, l’aprenentatge cooperatiu (o entre iguals, entre estudiants) no sempre és efectiu si no es compleixen una sèrie de condicionants. Dit d’una altra manera, perquè l’aprenentatge entre iguals funcioni, els aprenents han de partir d’un diferent grau de domini de la matèria i han de treballar plegats per ajudar-se a aprendre els uns als altres. El que sí que és cert és que ensenyar a algú altre és una de les millors maneres de consolidar els coneixements que acabes d’assolir.\nSeguint el fil de la memòria, l’investigador afirma que “tot el que aprenem, ho fem amb la memòria”. En aquest sentit, cal dir que la memòria “és la facultat que té el nostre cervell de modificar-se a partir de les nostres experiències per adaptar tot seguit les nostres respostes davant futures experiències”. És clar que “les idees o les habilitats no les memoritzem en el sentit clàssic de la paraula, perquè es construeixen a la ment de l’aprenent a partir del que ja sap”, afirma Ruiz Martín.\nAixí doncs, aprenem amb la memòria, i alhora donant significat a les experiències que vivim. “Aquest fet implica connectar el que estem aprenent amb els nostres coneixements previs”, afirma l’investigador, que afegeix una altra definició cabdal per entendre com aprenem: “Aprendre és generar pistes que ens permetin fer servir el que hem après quan ho necessitem”. Tant és així, que el cervell aprèn espontàniament de totes les nostres experiències. Ara bé, “hi ha accions i circumstàncies que determinen que uns coneixements o habilitats es consolidin millor a la memòria i, sobretot, que siguem capaços (o no) de recuperar-los quan els necessitem”, diu l’autor del llibre ¿Cómo aprendemos?\nD’aquí que la clau sigui conèixer-nos per saber “quines són les nostres estratègies d’aprenentatge, perquè així aconseguirem que els nostres esforços per aprendre siguin més efectius”, diu Ruiz Martín. Això és el que voldria dir aprendre a aprendre. “Per exemple, si sabem que és molt més efectiu llegir un text i després explicar-nos el que hem llegit, i no pas tornar-lo a llegir per segon cop, podem aplicar aquesta pràctica per aprofitar millor el temps d’estudi”, diu Héctor Ruiz Martín, que fa referència així al mètode de les dues estudiants de batxillerat, i al seu propi personal.\nAprenem amb la memòria, i alhora donant significat a les experiències que vivim\nSobre la capacitat retentiva, l’investigador també remarca que la memòria no va lligada només amb la voluntat. “No perquè desitgem recordar una cosa, la recordarem, perquè la memòria no funciona així”, diu. El cas és que “estudiar és un conjunt d’accions deliberades que fem amb l’esperança d’aconseguir que uns coneixements o unes habilitats es consolidin a la nostra memòria i els puguem recuperar en el futur”, conclou.\n“Les principals diferències entre els estudiants són de tipus ambiental”\n“Les principals diferències entre els estudiants són de tipus ambiental”, assenyala l’autor del llibre ¿Cómo aprendemos?. De manera destacada: els coneixements previs, la motivació i les estratègies d’aprenentatge que han desenvolupat els alumnes. Per ajudar-los a aprendre, “és molt important tenir en compte aquestes diferències perquè hi podem incidir i així ajudar-los a millorar”, assenyala Héctor Ruiz Martín.


Hôtel Formules Club 2 Cenon França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 6 allotjaments a Cenon.\n"Night receptionist was very kindly; Pillow and mattress very..."\n7 Rue Condorcet, Cenon, Cenon, França, 33150 - Veure al mapa\nMés informació sobre Hôtel Formules Club 2\nDissenyat tant per oci com per negoci, Hôtel Formules Club 2 està situat idealment a Cenon; una de les localitzacions més populars de la ciutat. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nHôtel Formules Club 2 ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. L'hotel ofereix recepció 24 hores, instal.lacions per a minusvàl.lids, magatzem d'equipatge, habitació familiar, premsa per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, escriptori, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, TV satèl•lit/cable per satisfer els clients més exigents. L'hotel compta amb una llista completa de comoditats, com jardí. Amb una localització ideal i amb comoditats imbatibles, Hôtel Formules Club 2 no troba competidors en cap categoria.\nAllotjaments a Cenon


Mai de 2017 – L'anna al país de les meravelles\n9 Mai 2017 9 Mai 2017 nitamiu2 comentaris\nS’asseu a la taula del davant, i queden de cara, els dos conversen amb bons amics, però quan reposen la mirada endavant els seus ulls es creuen. La d’ella és profunda, sap que mai deixa indiferent, pot arribar a violentar, sempre ha sigut la seva defensa “no t’apropis si jo no vull”, la mirada que rep ell, però, no és aquesta, és una mirada de curiositat, d’atracció, una mirada que ell no espera, el seductor sempre és ell, ell decideix a qui mira, els ulls d’ella el descol·loquen.\nEll que sempre abraça a homes i dones, que la simpatia li surt per les orelles, que ha jagut amb més dones que les que pot recordar, que ha fracassat reiteradament en la troballa de l’amor perquè mai ha pogut limitar la seva generositat afectiva, ell, rep una mirada que el desconcerta.\nSe li apropa una amiga que l’abraça i ell la subjecta fort, com si caigués de la nau i s’aferrés al mascaró, mentrestant mira la taula del davant, la dona desvia la mirada, no vol compadir-lo.\nL’amiga repeteix reiteradament el pas davant del capità i l’encalç d’ell en el seu cos. Sap, perfectament, que en ell tothom troba l’afecte efímer i una passejada en barca, l’amiga és franca, vol anar amb barca, vol que ell la navegui. Ell, capità, farà el què li demanin, ja no pretén res més a la vida, pica l’ullet i les dones se li ofereixen, com sempre, des de que tenia quinze anys, fins i tot llavors ho trobava avorrit, massa fàcil.\nS’esforça a no pensar el tipus de dona amb la que dorm, perquè el portaria al pensament del tipus d’home que és, ell no pensa, no ho vol fer, la vida lentament es queda a les ones, i a la platja cada vegada hi arriba menys alè.\nRecorda les hores que va compartir amb el vell poeta, ell llavors era un jove ple de promeses, seien cada vespre al passeig, el poeta se’l mirava amb enyor, li deia fluixet senyalant l’horitzó “som llops solitaris, estimem i ens estimen, però sempre deixem el millor de nosaltres allà al fons”, ell reia, el poeta, era un capità aficionat, ell seria un capità de debò, i l’amor el tenia garantit, a terra ferma i al fons del mar.\nAra, sense poeta, capità d’una barqueta sense vela, la mirada de la dona del davant l’interroga de si ha sigut capaç d’amar més enllà de les onades. L’amiga retorna i el besa exhibint-se, ell s’alça fent tentines i s’hi abraça fort, sap que la durà en barca sense arribar mai a l’horitzó, i mentre empenyi la vida dins del seu cos d’amiga, recordarà amb dolor els ulls de la dona de la taula del davant.\nPosted in contesEtiquetat relats


Les Liantes de la Troka: Sabadell, Barcelona, 9 de juliol del 2017\nSabadell, Barcelona, 9 de juliol del 2017\nAvui la calor ha tornat a apretar, i de valent! Però als Jardinets de la Granja Urpí s’hi està d’allò més bé, sota l’ombra d’un arbre i amb algun refresc que ens ajuda a calmar la set.\nFeia alguns diumenges que no fèiem quedada, però és que ja se sap... arriba l’estiu i la platja, la piscina, la muntanya o les trobades familiars ens ho han impedit. Per això avui hi hem anat amb moltes ganes!\nLa Marisol ha estat la més matinera; després ha arribat la resta: la Rosie, la Isabel, la Pepita, la Mari Carme, la Neus, la Mari Valle i la Carina.\nDurant la setmana algunes liantes hem vist uns projectes que ha comunicat ROSAS CRAFTS amb LES JARDINS DE JULIETTE a través d’instagram. I què ha passat? Doncs que ens n’hem enamorat...\nLa Mari Carme es va oferir a comprar el material: KATIA SPRING RAINBOW i LOLLIPOOP. I avui ens l’ha portat a les que havíem fet comanda. Les combinacions de colors són espectaculars, oi que sí?\nJa hem fet algun xal amb el fil també degradat de LE MONDIAL, però anem veient nous colors i ens anem animant a provar-los.\nMireu les labors que hem estat teixint i cosint avui, mentre xerràvem de les nostres coses.\nLa Rosie fa un xal en colors cru, gris i diversos tons de rosa, amb la llana SCHEEPJES STONE WASHED. La Rosie és una màquina de teixir... crec que va a xal per setmana!!\nLa Marisol, amb el fil degradat de LE MONDIAL fa un xal amb el mateix patró que la Rosie. Bé... el mateix no. La Marisol sempre fa les seves pròpies versions!\nLa Isabel... què en farem de la Isabel? Encara no ha acabat el xal blanc de ganxet. Diu que li falta poquet. Sort que el fil no caduca, que si no... (és broma Isabel 😉)\nLa Pepita ens ha sorprès fent banderoles per a la seva filla Tina. N’ha fet de diversos colors, i a la quedada hem pogut veure com n’ha acabat una en color blanc.\nLa Neus ha estat brodant un teixit amb la tècnica BORO. En alguna altra crònica ja us hem comentat que així és com anomenen al Japó el que aquí en diem sargir.\nLa Mari Valle vol fer un vestidet per a una nena petita, combinant ganxet a la part del pit i la resta amb robeta. Ha estat comentat la labor amb la Pepita, que n’ha fet uns quants d’aquests vestits per a la seva neta. Per fer una proba ha teixit un quadrat petit. Ha semblat que li pot anar bé.\nLa Mari Carme també fa un xal amb el mateix patró que la Rosie i la Marisol, però amb uns altres tons.\nLa Carina també fa servir el fil degradat. Està fent un xal en tons fúcsia i lila però el patró és diferent. Sembla un joc de dames.\nA darrera hora ha vingut l’Anna, que també havia fet comanda de fil.\nI com sempre ens ha passat el matí volant. Ja veieu que no parem, encara que la calor apreti.\nMari Carmen 26 de juliol de 2017, a les 15:51\nQue ganitas tenia de poder acudir a una quedada de nuevo...... quina alegria poder compartir amb vosaltres aquestes estones de mati de diumenge xerran i teixin.... noies, estic agraida sempre de la vostre companyia.


Seguir la pista als feeds – Quasi un bloc\nFa temps que vaig provant diferents maneres d’estar al dia del que es publica a les bitÃ coles que vaig seguint, però no acabo de trobar el mètode adient: com trobar allò que t’interessa, separar el gra de la palla, marcar allò que no vols que es perdi, tenir una visió general de manera rÃ pida i un accés fÃ cil a tot de manera ordenada i senzilla?\nDe bon principi visitava directament les bitÃ coles, mirant si hi havia articles nous, o bé feia un cop d’ull a serveis com bitÃ coles o catapings (en el meu cas). Aquest sistema és massa lent, massa visites i clics, falta una visió de conjunt de tot allò que vas seguint, i a mesura que creix el número de llocs que visites, es torna molt poc practicable.\nEl següent pas va ser usar un lector de feeds en mode client, com akregator o sage, una extensió del firefox. Tot i que poden ser més rÃ pids, hi ha el problema d’estar “lligat” a la mÃ quina client des d’on es fa la consulta, havent d’exportar llistes de preferits en el cas de voler-ho fer de més d’un lloc, i havent d’obviar els ja vistos en altres ocasions. A més, estÃ s lligat a les interfÃcies de presentació (la majoria de vegades) en mode arbre de la informació, com si fos un client de correu o un lector de notÃcies.\nDesprés van arribar els serveis com bloglines o feedmania, a la web. Això ja em permet una flexibilitat major, més independència del lloc de consulta i una visió de conjunt més gran, però encara seguim trobant el problema del volum d’informació, com gestionar els posts que m’interessen, i com fer una classificació personalitzada… Els trobo més Ã gils, però amb una visió encara una mica taxidèrmica, a base d’ordenar els blogs en categories.\nUn servei via web com els anteriorment esmentats, però que permetés una classificació o personalització, una etiquetació de les bitÃ coles o dels articles que es van seguint, i la possibilitat de compartir aquestes etiquetes seria més útil. I en aquestes vaig trobar Rojo, que és, si fa no fa, això mateix, més la possiblitat de compartir les etiquetes, afegir contactes, rastrejar i cercar sobre etiquetats fets per altres usuaris… Les possibilitats que s’obren per a cercar noves bitÃ coles o articles que interessin a partir d’etiquetes d’altres, és a dir, aprofitant el coneixement acumulat a la xarxa és on rau la potència i la utilitat d’aquest servei.\nPerò encara queda el problema del volum d’informació. Com fer que se’ns presenti la informació més afÃ als nostres gustos, a allò que més ens interessa? Rojo estÃ molt bé, però encara presenta la informació (com a mÃnim inicialment) seguint l’ordre de publicació dels posts, i barrejant, per tant, fonts d’informació que ens interessen més amb d’altres que també seguim però que no ens interessen tant.\nSembla, però, que SearchFox fa precisament això: presentar la informació en base als nostres interessos, aprenent quins són aquests a partir dels nostres moviments, dels articles que consultem a les bitÃ coles que tenim apuntades al seu servei. En teoria, després d’uns dies de fer-lo servir, el sistema ens anirÃ presentant la informació segons allò que ha après i segons allò que creu que ens pot interessar més, no només per ordre cronològic. Sembla interessant. Com a desavantatge, però, jo no he trobat que puguis etiquetar la informació com tu vols i puguis cercar-la segons diversos criteris, en aquest sentit, torna a la presentació per categories…\nJa veurem. Trobo la proposta de SearchFox interessant (deixarem que el sistema aprengui, si sóc capaç d’ensenyar-lo), però Rojo i les seves etiquetes m’agraden molt.\nPublicat el 05/10/2005 05/10/2005 Autor ManelCategories Blocs, Tecnologia, Vida en xarxa\nOne thought on “Seguir la pista als feeds”\nRetroenllaç: Quasi un bloc » Blog Archive » Aprenent a llegir feeds\nAnterior Entrada anterior: De cercadors i resultats\nSegüent Entrada següent: Cotxes, mecànics i software lliure


Sortides professionals a Espanya: el mercat laboral necessitará més FP | #lanuevaFP\nSortides professionals a Espanya: el mercat laboral necessitará més FP\nLa previsió sobre el futur del mercat laboral és clar. Des d’avui fins l’any 2030 a Espanya, el mercat labora necessitarà un 65% de professionals amb estudis en Formació Professional i 35% amb estudis de FP de grau superior i graduats universitaris. Les dades provenen d’un informe elaborat per la Unió Europea: Skills Forecast.\nLes particularitats d’Espanya\nEl total d’ocupacions a Espanya l’any 2030 serà d’un 39% de treballadors amb qualificacions altes, 37% de qualificacions mitjanes i 24% baixes (l’ESO o menys). L’informe ha estat elaborat a partir de les dades laborals dels últims 20 anys.\nLa tendència és millorar en formació mitjana. Al curs 2017-2018, s’han matriculat a l’FP un 71% més d’estudiants que fa 10 anys. Un dels programes més efectius contra la desocupació juvenil, segons l’informe Panorama de l’Educació 2017 de l’OCDE, són els estudis d’FP.\nI és que Espanya, la taxa d’escolarització en FP és del 12% davant del 26% de la resta de països de l’OCDE. Encara hi ha molt camí per recórrer.\nMoltes sortides professionals d’FP al mercat\nPer igualar-nos amb altres països europeus capdavanters en Formació Professional com Alemanya, Suïssa o Holanda, ens falten 150.000 places, segons dades del Cercle d’Empresaris. La mitjana en aquests països és de 60 places de FP per cada 100 alumnes, però a Espanya és de només 33.\nEls empresaris espanyols tenen dificultats per trobar perfils professionals amb FP. Per exemple, la indústria al País Basc ha de buscar treballadors fora d’Espanya perquè no es cobreix la demanda en sectors com la indústria 4.0”.\nDes de la CEOE asseguren que el nivell de qualificació ha d’adaptar-se a les necessitats del mercat. I és el que està succeint. Durant el curs 2016-2017, els alumnes matriculats en Formació Professional van superar als de batxillerat. Tot i que els matriculats en universitat encara superen als de FP. A pesar que els universitaris es veuen obligats, moltes vegades, a realitzar treballs per sota de la seva qualificació.\nAl mercat laboral, d’altra banda, el canvi està en marxa. L’ocupació dirigida a titulats en FP no para de créixer i està gairebé igualat al dels graduats universitaris.\nHard skills vs. soft skills: què són i com afecten les teves oportunitats laborals?\nProfessions del futur que encara no existeixen


octubre 2006 - Vallpalou\nNo és la primera vegada que afirmem que hi ha grans similituds entre les formes més diminutes de vida i les manifestacions naturals dels grans espais siderals. De manera que formalment les mol.lècules del cos humà poden trobar el seu paral.lelisme en constel.lacions del nostre sistema solar, en galàxies llunyanes o en fantàstics fenòmens climatològics propis de la nostra Terra.\nI aquesta relació subtil entre realitats de tamanys tan diferents i de conceptes teòricament també tant allunyats, té també la seva traducció en l’àmbit d’arts plàstiques, en aquelles obres de base abstracta i per tant no-figurativa, que en alguns casos reprodueixen realment formes microscòpiques pròpies de la natura o del cos humà, i formes macroscòpiques dels grans espais oberts. I tot, finalment, esdevé natural perquè sorgeix de la pròpia natura i a la natura torna en forma d’obra d’art.\nLa pintora Vall Palou encaixa perfectament amb aquest perfil d’artista sensible a la natura, amb una obra creativa abstracta d’investigació constant d’aquesta relació evident entre el paisatge interior del cos humà i el paisatge exterior com a escenari natural de la vida. Obres actuals de poesia estàtica que trobarem en exposició a la Galeria Fidel Balaguer de Barcelona, sota el títol genèric de “Natures”.\n“Natures” de Teresa Vall Palou a la Fidel Balaguer fins al 26 de novembre.\nDirector de Programes Culturals de Catalunya Radio\nDe Vall Palou s’ha destacat la seva capacitat d’experimentació investigativa amb l’art abstracte: s’ha definit amb els termes espeleologia creativa o aventura investigativa. Ens adherim a aquesta percepció que es refereix a una actitud pictòrica de recerca envers un ric paisatge interior al qual Vall Palou no para de trobar-hi nous senders. És amb aquesta mateixa línia espeleolítica d’investigació plàstica que la pintora torna a aparèixer en aquesta exposició, ara amb noves obres sobre paper i fotogràfiques.\nA Paisatges interiors, Vall Palou ens havia parlat en temps passats dels seus paisatges interiors, protagonitzats per taques atzaroses en primer pla que definien la seva personalitat més impersonal, sobre espais infinits, diàfans i sense horitzons. En aquesta ocasió el paisatge com a element natural apareix d’una manera molt més implícita. No volem dir que Vall Palou hagi entrat en un període d’imitació de la naturalesa. La representació paisatgística no suposa sempre una obertura vers el món natural sinó també –com han demostrat els surrealistes al segle XX, o els místics iranians durant l’edat mitjana– una profunda implicació amb el seu món interior, amb l’ull interior del qual parlaria Max Ernst\nLa pintora, per a l’ocasió, no només incorpora paisatges aquosos o boirosos laminats, rics en el contrast entre els colors que plasmen els celatges i les franges marítimes, sinó que en fotografia les seves taques (que són les seves visions, els seus pensaments), en digitalitza els propis traços. Potser allí on millor s’adverteix un pas endavant en les seves meditacions sobre la taca és amb la sèrie de gravats que ens presenta. En aquest cas sembla com si la pintora hagi invertit les seves constants compositives: el fons puja a la superfície i atrapa la taca, la qual, lluny d’escampar-se com una taca d’oli, es paralitza i s’enterenyina.\nL’exposició a la Galeria Fidel Balaguer –la primera de la pintora lleidatana a l’espai del Consell de Cent– reflecteix d’una banda el nou camí emprès per Vall Palou per cercar els límits del seu art a través de noves tècniques, i de l’altra la voluntat d’explorar els límits sobre el seu leit motive, la taca, meditativa i abstracta, en aquesta ocasió a través de la seva relació amb un nou suport, el de la fotografia, i amb la descomposició desdibuixada del fons pictòric. Un desdoblament dels propis límits que implica una nova mirada meditativa vers nous horitzons.\nLloc: Galeria Fidel Balaguer. Barcelona.\nDates: Del 26 d’octubre al 25 de novembre de 2006.\nInauguració: Dijous 26 d’octubre de 2006 a les 19:30h.\nCrítica: Albert Mercadé, Claudi Puchades\n©2018 www.vallpalou.com · Roger de Llúria 4 bis – loft 2, E-25005 Lleida, ESPANYA · Tel. +34 973 22 15 65 · [email protected] · Avís Legal · Contacta


Holiday Home Uns moi Hus Krummhorn Alemanya - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nHoliday Home Uns moi Hus-, Greetsiel, Krummhorn, Alemanya, 26736 - Veure al mapaExcel·lent8,5Basada en4comentarisHoliday Home Uns moi HusVeure més fotosVeure més fotosVeure totes les 24 fotosMolt bona ubicació 8,8Veure al mapa8,8UbicacióParticularitats que li encantaranjardíaparcament de cotxesequitació\nSobre l'allotjamentDescripcióPer als viatgers què vulguin captar les imatges i els sons de Greetsiel, Uns Moi Hus és l'el·lecció perfecta. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. Amb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Uns Moi Hus és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Aquest hotel ofereix nombroses instal.lacions en el lloc per satisfer el més exigent dels clients. L'ambient de Uns Moi Hus es reflexa en cada habitació. telèfon, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, forn microones, renta vaixelles són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. Tant si és un entusiasta del fitness o simplement busca relaxar-se després d'un dia dur, estarà entretingut per les instal.lacions de primera classe com jardí. Sigui quina sigui la seva raó per visitar Greetsiel, el Uns Moi Hus és el lloc perfecte per una estimulant i emocionant escapada.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Desplaçamentaparcament de cotxes Coses a fer, maneres de relaxar-seequitaciójardí Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Disponible a totes les habitacionsaparell de televisióforn microonesrenta vaixellesempolles d'aigua de cortesianeveratelèfonestris de cuinaplat de dutxaTV satèl•lit/cableMostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar mésAvís importantCal que informeu el Holiday Home Uns moi Hus de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació. Cal abonar l’import total de la reserva abans de l’arribada. Interhome t'enviarà una confirmació amb tota la informació del pagament. Un cop hagin rebut el pagament, t'enviaran un e-mail amb les dades de l’establiment, com ara l’adreça i el lloc on has de recollir les claus. En arribar, cal abonar un dipòsit de 200 EUR per si hi ha desperfectes. Aquest dipòsit es reemborsarà el dia de sortida en funció de l'estat de l'allotjament.Mostrar més


CATAN CATALÀ. Jocs a partir de 10 anys. La caixa d'eines\nCatán és un joc de taula per a tota la família que s'ha convertit en un fenomen mundial. Des de la seva aparició a Alemanya ha venut més que molts dels jocs més tradicionals. Es tracta d'un joc que uneix l'estratègia, l'astúcia i la capacitat per negociar i en què els jugadors tracten de colonitzar una illa, Catan, rica en recursos naturals. Construint pobles, establint rutes comercials, etc ...


Massamagrell recepciona les obres de la Marjal del municipi | Valencia Extra\nLa ciutadania de Massamagrell ja pot gaudir d’aquest lloc desconegut per a algunes persones\nDivendres 23 d’octubre l’Ajuntament de Massamagrell va recepcionar les obres de millora i conservació en la Marjal de Massamagrell. Unes obres iniciades aquest estiu, que s’han realitzat gràcies a la subvenció de la Diputació valorada en 60.000 euros i l’aportació de gairebé 10.000 euros per part del consistori.\nAquest projecte va néixer el mes de març passat quan l’Ajuntament de Massamagrell va signar juntament amb la Diputació de València el conveni singular dirigit a la realització d’un pla de millora ambiental en la Marjal de Massamagrell, amb la finalitat de valorar les característiques i potencialitats del lloc.\nLes actuacions realitzades han estat: la neteja i el desbrossament d’itineraris i zones d’actuació, el condicionament de les sendes per als vianants, l’entubament d’un tram de séquia, la construcció de diferents plataformes per a millorar l’accessibilitat, la instal·lació d’un observatori d’ocells, la creació d’una xicoteta zona d’aparcament per a vehicles de manteniment i bicicletes i la millora d’un “ullal” existent.\nL’alcalde de Massamagrell, Paco Gómez, comenta que “estem molt orgullosos del resultat, així que convidem a tots els veïns i veïnes de Massamagrell a visitar aquest preciós paratge que tenim en el municipi i que moltes persones desconeixen. Ara que ho tenim en bones condicions hem de cuidar-ho entre tots i totes per a poder gaudir per molt de temps d’aquesta nova zona recreativa”.\nTotes aquestes actuacions s’han dut a terme en coordinació i col·laboració amb el Servei d’Espais Naturals Protegits.


Intervenció al Ple de Pressupostos 2020 -\njul. 3, 2020 Economia\nIntervenció al Ple de Pressupostos 2020 dut a terme el dijous 25 de juny de 2020\nIntervenció feta a dos mans entre els regidors Josep Raventós i Carles Ros\nLa CUP ens hem trobat en aquest ple de Pressupostos amb el vot ja decidit: en contra. Perquè estem en contra del fons del document presentat pel govern i per les formes de menyspreu a l’oposició que han tingut PSC i JxM. No han ni intentat que votem diferent, no s’han reunit amb nosaltres, no ens han acceptat cap proposta, no ens les han contestat i creiem pel que explicarem a continuació que no són els que Molins necessita.\nEnllaç al document de la intervenció:\nNdP. Intervenció CUP Pressupostos 2020