Lajinsa viimeiset: Kari Maksimainen ajaa yhtä Suomen viimeisistä jäljellä olevista kauppa-autoista – "Ovathan nämä sellaista katoavaa kansanperinnettä" - Suomenmaa.fi\nIisalmessa sijaitsevan Sourunsalon kyläkaupan kauppias Kari Maksimainen tietää kertoa, että nyt eletään aivan viimeisten kauppa-autojen aikoja. (Kuva: Saara Savusalo)\nLajinsa viimeiset: Kari Maksimainen ajaa yhtä Suomen viimeisistä jäljellä olevista kauppa-autoista – "Ovathan nämä sellaista katoavaa kansanperinnettä"\nTyhjenevien maaseutujen ja vanhentuneen kaluston myötä perinteiset kauppa-autot ovat pian kokonaan historiaa\nMaija Pylväs\t 15.5.2022 10:00 , muokattu 15.5.2022 13:18\n”Meniköhän oikein, että Aarnolle oli kolme pussia piirakoita”, kuuluu Sourunsalon kaupan viereen parkkeeratusta keltapunaisesta kauppa-autosta.\nKauppias Kari Maksimainen on herännyt jo ennen kukonlaulua ja saapunut työntekijöidensä kanssa valmistelemaan autoa päivittäiselle kierrokselleen.\nSyyskuisena keskiviikkona valmiiksi tehtyjä tilauksia toimitetaan 13 henkilölle – yhteensä 26 kassillista. Tuotteiden keräily, vieminen kassan kautta ja pakkaaminen näyttää olevan omanlainen show’nsa, minkä lisäksi aamurutiineihin kuuluu auton perustäyttö.\n– Yksi leikkaa lihat, toinen tuo maidot sekä leivät autoon ja kolmas tekee perustäytön. Kun on saanut omat hommat tehtyä, siirrytään kylmätiskien tarkastukseen ja täyttöön. Tarkistetaan päiväykset ja lisätään tarvittavat tuotteet, Maksimainen kertoo.\nHieman ennen lähtöä huomataan, että yhden asiakkaan kassista on kateissa leipäpussi. Kello käy, mutta pian puuttuva tuote löytyy ja matkaan päästään lähtemään aamuyhdeksän kieppeillä.\nMyöhästyä ei saa, koska muuten ollaan myöhässä kaikilta päivän pysäkeiltä.\nKauppias Kari Maksimainen on saapunut jo aamuvarhain työntekijöidensä kanssa valmistelemaan kauppa-autoa päivittäiselle kierrokselleen. Kuva: Saara Savusalo\nAurinkoinen kesäpäivä, maitolaituri ja vanha kunnon K-ryhmän kauppa-auto huristelemassa kylänraitilla. Tämä on monelle maaseudulla kasvaneelle varsin tuttu näky.\n1970-luku oli myymäläautojen kulta-aikaa, mutta vielä 90-luvun maaseudun lapsillekin kauppa-autolle – tuttavallisemmin kauppikselle – kipaisu oli tuttua puuhaa.\nTänä päivänä perinteiset kauppa-autot ovat kuitenkin suurimmaksi osaksi muisto vain: esimerkiksi Pohjois-Suomessa niitä ei ole kulkenut enää vuosikausiin. Koko Suomessa muutamat jäljellä olevat autot kulkevat Pohjois-Savon, Pohjois-Karjalan ja Satakunnan maakunnissa.\nYksi viimeisistä – Sourunsalon K-kaupan kauppa-auto – huristelee Iisalmen seuduilla.\n– Ovathan nämä sellaista katoavaa kansanperinnettä. 70-luvun alussa oli vielä 1 200 kauppa-autoa, Maksimainen tietää kertoa.\nKari Maksimainen on jatkanut isänsä työtä. Vuosi oli 1964, kun entinen keskolainen, Kauko Maksimainen perusti Sourunsalolle kyläkaupan. Kari Maksimainen auttoi kaupan töissä jo 10-vuotiaana poikasena ja on työskennellyt kaupassa täyspäiväisesti vuodesta 1977 lähtien.\n– Kun pienestä pitäen oli pyörinyt kaupalla ja töitä riitti, niin eipä sitä miettinytkään muihin töihin lähtemistä.\nKarin kanssa yritystä pyörittää veli Timo Maksimainen, ja heidän lisäkseen on kolme työntekijää.\nKauppa-autotoiminta aloitettiin vuonna 1991. Kuutena päivänä viikossa ajetaan Iisalmen ja naapurikuntien, kuten Pielaveden, Lapinlahden, Tervon, Kiuruveden ja Kuopioon liitetyn Maaningan teillä.\nLinjalle lähdetään yhdeksän kieppeillä, ja kesäisin kierros saattaa kestää jopa iltayhdeksään. Välillä vaihdetaan kuljettajaa.\nVuosikymmenten tauon jälkeen kauppa-autossa asioivat sanovat, että autossa tuoksuu aivan samalta kuin ennenkin. ”Pullota tuo tuoksu, niin ostan heti”, kauppias Maksimainen kertoo jonkun asiakkaan sanoneen. Kuva: Saara Savusalo\nKeskiviikkoaamu on kauppa-autolla viikon vilkkainta aikaa, koska reitin alkuun osuu useampi pysäkki. Ensimmäinen etappi on viiden minuutin ajomatkan päässä Peltosalmella, jossa päivän ensimmäinen asiakas on Hilkka Kolehmainen.\n– Käyn täällä joka viikko, koska minulla ei ole ajokorttia eikä yleensä kyytiä kaupunkiin, Kolehmainen kertoo keräillessään tuotteita ostoskoriin.\nK-ryhmän keltapunainen kauppa-auto on Kolehmaiselle tuttu jo lapsuudesta saakka, jolloin hän asui kauempana keskustasta.\n– Onhan täällä mukavampi käydä, kun on hiljaisempaa eikä ole jonoja niin kuin kaupungin isoissa marketeissa.\nValikoima on hämmästyttävän monipuolinen: hyllyiltä tuntuu löytyvän kaikkea. Tätä mieltä on myös seuraavalla pysäkillä autoon astuva Annikki Happonen.\n– Täältä saa kaiken, mitä tarvitsee, Happonen kiittelee.\nSamaa kuulee seuraaviltakin pysäkeiltä. Monet ovat käyneet kauppa-autolla vuodesta toiseen, joten he tietävät tarkalleen, mitä tuotteita tarvitsevat ja mitä autosta saa. Toisaalta taas Sourunsalon kaupan väki on oppinut huomaamaan, mitä tuotteita menee.\nKotikulmille saapuva kauppa tuntuu olevan siksikin tärkeä, kun ei tule kustannuksia siitä, että pitäisi matkata bussilla kaupunkiin.\n– Suurin osa asiakkaista saa ruuat keittiönpöydälleen halvemmalla täältä kuin lähtemällä kaupungin marketeihin, koska hakukustannuksia ei ole, Maksimainen toteaa.\nKauppa-auton odottaminen tutussa porukassa on monelle myös sosiaalinen tapahtuma – ja tästä kauppiaalla onkin tarina kerrottavanaan.\n– Olin kerran reilusti etuajassa, joten yhdellä pysäkillä olevat mummot ripittivät minua, että ”anna olla viimeinen kerta, kun tulet etuajassa”. Eiväthän he varmaan ihan tosissaan toruneet, mutta sillä kertaa jäi mummujen kesken kuulumiset vaihtamatta.\nAsiakkaiden määrä vaihtelee 60 asiakkaasta 150:een päivästä ja reitistä riippuen. Kesäisin kävijöitä on huomattavasti enemmän kuin talvisin.\nParasta kauppa-auton ajossa on Maksimaisen mukaan tutut asiakkaat.\n– Kuskin ja asiakkaan välinen suhde on vähän enemmän kuin normikaupassa, koska tässä tavataan niin säännöllisesti kerran viikossa tiettynä aikana. Vaikea pukea sanoiksi, mikä tekee sen eron, mutta joku ero siinä on.\nEnsimmäinen etappi on viiden minuutin ajomatkan päässä Peltosalmella, jossa päivän ensimmäinen asiakas on Hilkka Kolehmainen. Kuva: Saara Savusalo\nKun kauppiaalta kysyy, mikä kauppa-autotoiminnassa on muuttunut vuosikymmenten varrella, vastausta ei tarvitse odottaa.\n– Isoin muutos on ollut tietysti se, että maaseutu autioituu. Kun etenkin maitotilallisten määrä on vähentynyt ja he ovat kenties joutuneet menemään vieraisiin töihin, eiväthän he ole sitten päiväsaikaan kotosalla.\nAjomatkat ovat pidentyneet, koska asutusta on harvemmassa. Kun Maksimaiset aloittelivat kauppa-autotoimintaa, kilometrejä kertyi vuodessa 25 000. Nykyään lukema on lähes puolet enemmän.\nVäen vähenemisen myötä myös kyläkaupat ovat kadonneet, joten liikkuva kauppa on erityisesti autottomille asiakkaille elintärkeä. Maksimaisen mukaan nettikauppa ei ole mikään ratkaisu maaseudulle.\n– Käytännössähän se menee niin, että toimittavasta liikkeestä se säde on joku 20–30 kilometriä, mihin kannattaa ostoksia toimittaa. Eikä nettikaupassa sinänsä ole mitään muuta uutta kuin tilaustapa. Maaseudulla tätä on harrastettu jo yli 50 vuoden ajan.\nJa mies tietää, mistä puhuu. Kun Maksimainen oli poikanen, hän kävi hakemassa asiakkaiden tilauksia polkupyörällä pitkin pitäjiä, vei tilaukset kaupalle, ja iltapäivällä joku kaupan väen ajokortillinen vei ostokset asiakkaille.\n– Saatoin huitasta pyörällä sellaisen 10 kilometrin lenkin, kun hain tilaukset. Jokaisella oli ruutuvihko, johon he olivat kirjanneet, mitä tarvitsevat kaupasta.\nTavaran menekin suhteen suurin muutos on ollut se, että valmisruokaa menee paljon enemmän kuin 30 vuotta sitten. Myös lemmikkien ruokien myynti on kasvanut: kissoille ja koirille alkaa olla jos jonkinlaista sorttia.\n– Nämä tosin ovat sellaisia yleisiä trendejä, etteivät koske pelkästään kauppa-autoa.\nAsiakkaat kehuvat Sourunsalon kauppa-auton valikoimaa. Kuva: Saara Savusalo\nViime vuosina Sourunsalon kauppa-auto on alkanut reistailla: muutaman kerran auto on jouduttu hakemaan hinurilla tienposkesta.\n– Onhan tällä tietysti jo ikää 15 vuotta ja kilometrejä takana reilu 720 000. Ja huonoja teitä on saanut ryttyyttää.\nMaksimaisen mukaan tällä hetkellä uudet autot ovat sen hintaisia, ettei niitä ole enää mielekästä hankkia. Uusi auto tulisi maksamaan lähemmäs 400 000 euroa tai ehkä enemmänkin, eikä niihin saa minkäänlaista tukea.\nTukea ilman on jäänyt myös Sourunsalon kauppa. Maksimainen sanoo syyksi sen, että kyläkauppatukea haettaessa on maaseutu–kaupunki-luokitus, ja Sourunsalon kauppa sijaitsee harmillisesti kaupungin puolella.\n– Siinä on käytössä sellainen kartta, ja meidän kauppa sijaitsee muutama sata metriä rajan väärällä puolella.\nMaksimainen tietää kertoa, että nyt eletään aivan viimeisten kauppa-autojen aikoja. Esimerkiksi elokuussa lopetti toimintansa Ollin Myymäläauto Keski-Karjalassa.\n– Minäkin olen ollut jo viisi vuotta eläkkeensaaja, ja moni on kysynyt, että pitkäänkö vielä jatkat. Olen sanonut, että niin kauan kuin kalusto ja miehet kestävät, Maksimainen toteaa.\nJää siis nähtäväksi, onko Maksimaisen myymäläauton määrä olla lajinsa viimeinen.\nKatso video Sourunsalon kauppa-auton matkasta tästä.\nSourunsalon kauppa aloitti kauppa-autotoiminnan vuonna 1991. Kuva: Saara Savusalo\nMaaseudun autioituminen vei kauppa-autot\nSuomessa liikennöi enää muutama kauppa-auto. Sourunsalon kaupan kauppa-auton lisäksi yhtä jäljellä olevista ajaa Etelä-Savon seuduilla Kutemajärven Talouskaupan K-kauppias Petri Huoponen. Pohjois-Karjalassa ja Etelä-Savossa kiertelee Metsämarket Oy:n Matti Sallinen.\nK-kauppiasliiton viestintäpäällikön, Leena Salon mukaan maaseudun autioituminen parin viime vuosikymmenen aikana on luonnollisesti vaikuttanut kauppa-autojen toimintaan.\n– Asiakasmäärien pienentyessä toiminnasta on vaikea saada kannattavaa, varsinkin talvella. Lisäksi kauppa-autot ovat tulleet elinkaarensa päähän, jolloin niiden uusiminen vaatisi kauppiaalta investointeja, Salo sanoo.\nSOK:n päivittäistavarakaupan johtaja Sampo Päällysaho kertoo, että Suomen ensimmäinen myymäläauto oli Elannon kauppa-ajoneuvo, joka lähti taipaleelle kesäkuussa 1932. S-ryhmän kauppa-autoja ei ole liikennöinyt vuoden 2013 jälkeen.\n– Maaltamuutto on yleisemminkin aiheuttanut palvelujen kysynnän heikkenemistä maaseudulla ja siksi on tapahtunut myös niin postikonttorien sulkemisia kuin linja-autovuorojen lopettamista. Kauppa-auton tarjonta ei vastannut enää kaikkia tarpeita, Päällysaho sanoo.\nPäällysahon mukaan ruoan verkkokauppa on Suomessa vahvassa kasvussa ja kotiin toimittavien myymälöiden ja noutopisteiden verkosto on moninkertaistunut viimeisen vuoden aikana.\n– Lisäksi S-ryhmällä on muutamia kevytrakenteisia siirrettäviä myymälöitä, joita voidaan siirtää ensimmäiseksi kaupaksi esimerkiksi uusille asuinalueille. Helsingin seudulla Alepan kontti on tullut tutuksi kesäfestareilla ja tapahtumissa. Kauppa siis edelleen liikkuu asiakkaan luo, mutta eri tavalla kuin ennen.\nJuttu on julkaistu alun perin Suomenmaan aikakauslehdessä lokakuussa 2021. Lehden voit tilata täältä. Digilehden irtonumeroita voit ostaa täältä.\nkauppa-auto sourunsalon kyläkauppa


Riitta Uosukainen suosittelee itsepuolustuskursseja vanhuksille - Studio55.fi\nRiitta Uosukainen suosittelee itsepuolustuskursseja vanhuksille\nStudio55.fi > Tästä puhutaan Julkaistu 07.07.2009 05:30 (Päivitetty 10.08.2010 13:59)\nRiitta Uosukainen (Kuva: Heikki Saukkomaa/Lehtikuva)\nEduskunnan entinen puhemies Riitta Uosukainen on huolissaan vanhusten turvallisuudesta. Hän suosittelee lämpimästi ikäihmisille menemistä itsepuolustuskursseille. Sanavalmis Uosukainen ei ole itse joutunut väkivallan kohteeksi.\n− Minulla on sellainen habitus, että saan olla rauhassa. Täytyy olla melkoinen tilanne, että minä hätäännyn, Riitta Uosukainen toteaa.\n− Fyysistä väkivaltaa en ole koskaan kokenut, ja jos henkistä onkin tullut, on varmasti tullut takaisinkin annettua, Uosukainen veistelee.\nHän on kiinnittänyt viime aikoina huomiota otsikoihin, joissa aikuisikään ehtineet lapset ovat uhkailleet ja kiristäneet vanhempiaan.\n− Tämä asia kannattaa nostaa esiin. Olen rikosuutisista lukenut, miten pojat ovat kiristäneet äideiltään rahaa. Äidit eivät ole kertoneet asiasta, koska joko eivät ole uskaltaneet tai ovat hävenneet asiaa. Se on hirveän järkyttävää, Uosukainen harmittelee.\nUosukaiselta tulee yllättävä vastaus, kun häneltä pyytää neuvoja turvallisuutensa puolesta pelkääville vanhuksille.\n− En minä vanhuksille halua antaa neuvoja, vaan nuoremmille. Turvallisuusasioihin kannattaa paneutua ajoissa.\n− Omasta kunnosta kannattaa pitää huolta. Ja tämä koskee niin henkistä kuin fyysistä puolta, Uosukainen sanoo\nEntisenä Naisten valmiusliiton puheenjohtajana Uosukainen kehottaa ottamaan osaa liiton kursseille.\n− Liiton itsepuolustuskurssit ovat hyviä. Suosittelen niitä vanhuksillekin..\nVaikka yhteisöllisyydestä puhutaan paljon, ei sitä ainakaan liikaa ole korostettu: Liian moni ihminen joutuu elämään yksin. Uosukainen ei kehota ihmisiä entistä enemmän puhumaan yhteisöllisyydestä, vaan tekemään asialle jotain.\n− Jos huomaa jollakulla pelkotiloja, pitää mennä avuksi, toiminnan nainen muistuttaa.


Uusi vuosi, vanhat kujeet? – Juntit OK\n01. tammikuuta 2016 kirjoittaja Eetu\nVuosi 2015 oli hyvä urheiluvuosi. Vuoden varrelle mahtui paljon hyvää ja poikkeuksellisen vähän hankaluuksia, minkä vuoksi vuodesta jää todella positiivinen mielikuva. Näin kauden jälkeen voi katsoa ansainneensa oikeuden kutsua itseään varovaisesti ultrajuoksijaksi, mikä onkin ehkä se kovin juttu. Treenitunteja ja -kilometrejä kertyi hieman enemmän kuin aiempina vuosina, etenkin juostut kilometrit kehittyivät ihan mukavasti: noin 1800 jalkaisin urheiltua kilometriä. Erilaisia kilpailuja ehdittiin kiertämään aika paljon, alle olen koonnut pieniä nostalgiapaloja kuluneelta vuodelta.\nTalvikaudella harjoittelu maistui. Hiihtokauden päätavoite Pogostan hiihdon 50km perinteisellä tyylillä meni sairasteluista huolimatta kohtalaisen hyvin. Pidemmän aikaa haaveissa ollut 50km/3h tavoite täyttyi, joten tyytyväinen täytyy olla. Juoksukausi avattiin aika terävästi Salpaus-rogainingin 12h sarjalla, josta saatiinkin onnistunut suoritus ja 8. sija vain vähän kärkikolmikosta jääneenä.\nJuntit OK 1 valmiina Salpaus-rogainingin 12h lähtöön\nToukokuun lopulla koitti yksi kauden kohokohdista, NUTS Karhunkierros 80km. Tuloksellisesti juoksu sujui loistavasti, jaettu 3. sija Jussin kanssa tuli todella suurena yllätyksenä. Juoksu sinällään tuntui koko päivän vaikealta, muistikuvat matkan varrelta ovat aika epämääräiset. Ensi keväänä lähdetään yrittämään uudelleen!\nEnergian ja nesteen kanssa ongelmia, mutta vauhti kohdillaan.\n10 tunnin tuskat unohtuivat podiumilla\nVuoden päätapahtuma joukkueena oli Jukolan Viesti. Vaikka sijoitus hieman tippuikin edellisestä vuodesta, pystyimme tekemään tasapainoisen suorituksen. Kokemuksena Jukola on aina mahtava, varsinkin kun oma suoritus sattuu menemään hyvin.\nJuntit OK valmiina taistoon.\nPari viikkoa Jukolan jälkeen ohjelmassa oli Vuokatti Trail Challenge. 75 kilometrin ultramatka sujui erittäin hyvin ja tuomisina olikin kaksi palkintosijaa, Jussi korkeimmalla korokkeella ja minä kolmospallilla. Raskas mutta hienosti sujunut kilpailu!\nReipasta menoa VTC:n alkumatkalla\nJuntit Podiumilla. Kuva: Rina Korhonen\nHeinäkuussa sai keskittyä lomailuun, mikä olikin tervetullutta tiukan alkukauden jälkeen. Elokuun alun pelätty ja odotettu WRC Saariselkä odotti kulman takana eikä matkaan kannattanut lähteä kroppa väsyneenä. 24 tuntia rogainingia oli kyllä rankkuudessaan äärimmäinen kokemus. Ehjä suoritus muutamalla kauneusvirheellä maustettuna, näin rankkoja reissuja ei vuoden aikana montaa pysty tekemään.\nAlkumatkasta hymyilytti vielä.\nVuorokausi rogainingia takana ja sen kyllä huomaa\nAlkusyksyn ehdoton piristysruiske oli Kuopio Trail Cup. Neljä hieman yli viiden kilometrin mittaista polkupyrähdystä raskaissa Kuopion maastoissa olivat uudenlainen kokemus pitkien matkojen juoksijalle. Kilpailut toimivat hyvänä herkistelynä lokakuun alun Vaarojen Maratonia varten, eikä vauhtikaan ollut ihan niin hidasta kuin etukäteen arvelin.\nKuopio Trail Cupin iloista menoa. (kuva: Aapo Laiho)\nSyksyn viimeinen kilpailu oli Vaarojen Maraton. Kausi päättyi hyvään onnistumiseen, haave 4:30 alle menevästä loppuajasta täyttyi. Kolille oli taas kerran mahtavaa päättää juoksukausi.\nVaarojen Maratonin maalissa (kuva: Vaarojen Maraton / Aapo Laiho)\nVuoden varrelle mahtui siis paljon tapahtumia, jotka kaikki sujuivat vähintäänkin kohtuullisesti. Vuoteen 2015 voi olla erittäin tyytyväinen! Alkaneeseen uuteen vuoteen lähdetään samoilla teemoilla, tärkeimpänä tavoitteena NUTS Pallaksen 134km ultra Ylläkseltä Hettaan.


Mediaviikko: Jäähyväiset sanomalehdelle - Mediaviikko - Viestinnän ja median uutisia Kirjaudu: Unohditko salasanasi?\nKuulun sukupolveen, joka opetteli lukemaan sanomalehdestä ja kirjoittamaan lehden marginaaleihin. Sanomalehteen on muodostunut viha-rakkaussuhde: ilmankaan ei osaa olla, mutta lukemattomia kertoja lehden sisältö on nostanut verenpaineet korkeuksiin. Tilaa uutiskirje\nLehti, mieluummin kaksi, kuuluu yhtä olennaisesti aamupöytään kuin Pauligin kahvi ja Valion jogurtti. Lehti onkin koko elämän ajan tullut tilattuna kotiin.\nEnsimmäiset suomalaiset sanomalehdet perustettiin 1800-luvun puolivälin jälkeen. Lehti on kehittynyt melko vähän tuon puolentoistasadan vuoden aikana. Sanomalehti alkaakin olla elinkaarensa lopussa. Lehti tehdään edelleen vanhalla menetelmällä: tänään kerätään (vanhat) tiedot, kirjoitetaan toimituksessa, ladotaan, painetaan paperille keskellä yötä, roudataan aamuyöllä rekka-autoilla satojen kilometrien päähän, siirretään pienempiin autoihin ja jaetaan postilaatikoihin. Parhaassa tapauksessa tämän päivän tapahtumat on luettavissa huomenaamuna, mutta useimmiten vasta huomenna iltapäivällä kun mummo hakee rollaattoriin tukeutuen lehden 3 km:n päästä laatikosta.\nMeitä hemmotellaan isoilla tv-ruuduilla, plasmanäytöillä, digi-tv:llä, kotitietokoneella, jo nyt uutiset saa kännykkään, kohta tv-uutisetkin. Olemme kiinni ajassa 24 tuntia vuorokaudessa, joka sekunti. Aikamme kuva on liikkuvaa, neliväristä, teräväpiirtoista, toistettavaa, tallennettavaa, siinä on myös ääni.Tieto kulkee linjaa, kuitua tai kaapelia pitkin, valon nopeudella. Sanomalehdet ovat käyneet epätoivoiseen taisteluun sisältö- ja ulkoasu-uudistuksen voimalla. Sivut täytetään hömpällä ja viihteellä, kuvat revitetään puolen tai koko sivun kokoisiksi. Jos maakunnassa on hevi-rokki-bandi, siitä tehdään juttua kerran viikossa. Se on sisällöntuottamista. Viihde on sivuuttanut asian. Uudistuksella halutaan kosia nuoria lukijoita, koska tutkimusten mukaan lehtien lukijat ukkoontuvat. Sisältö kammetaan viihteeksi, koska sillä kuvitellaan saatavan muutama nuori lukija. Mutta taistelu on turha: sanomalehti ei pärjää viihdelehdille. Me keski-ikäiset emme pysty katkaisemaan suhdettamme lehteen, vaan tilaamme ja maksamme kaikki muutokset. Koska meille on aina tullut sanomalehti. Mutta meidän jälkeemme ei tule enää uusia lukijoita. Aika on ajanut sanomalehden ohi. Reijo Vatanen