Kalastusta ja muuta sähläämistä...: Karikko Haukea 2.\nKarikko Haukea 2.\nEilen Lähdetiin heti töiden jälkeen kahteen mieheen kelluntarenkailla Haukia Narraamaan.\nTöiden jälkeen hain kaverin kyytiin ja suuntasimme auton nokan kohti Espoon saaristoa. Rantaan päästyämme rupesimme tietenkin laitta maan vapoja kasaan ja renkaita pumppailemaan ja enköhän siinä vaiheessa huomannu että aamulla kiireissäni kun lähdin töihin niin otin kaikki muut kamat mukaan paitsi kahluuhousut ja lisä neopreenisukat. Ei muutakuin hyppasin autoon ja kotoa hakemaan kahlureita.\nNoin tunnin pästä saavuttuani rantaan, kasasin kamat ja täytin renkaan ehkä ennätys ajassa. Kaveri olikin jo polskinut karikolle ja soitteli kun näki minut rannassa ja sanoi että yks pieni hauki oli tullu.\nPäästyäni vihdoin vesille ja karikon tuntumaan, sidoin siimanpäähän edellis iltana sitomani Slinkyn joka oli toinen kappale mitä on minun perhopenkistä ulos putkahtanut kuituperhojen osalta. Luotto ei ollut kovin vahva. Siinä karikon reunaa piiskattuani ja tyhjää pyytäen alkoin vähän miettityttää josko vaihtaisi siimaan luotto karvapöllähdyksen. Päätin kumminkin jatkaa yrittämistä uudella perhomallilla ja potkiskelin seuraavan karikon tuntumaan. Pari heittoa ja kala kiinni! Perkule, kyl tää näköjään jollekkin kelpaa! Pieni 1,5kg hauki sai jatkaa matkaansa. Perhon selvitys ja heitto. Kala kiinni! Noin pari kiloinen hauki käivi renkaassa kääntymässä ja takaisin uimaan. 5min. myöhemmin taas noin parikiloinen hauki kiinnin ja eikun takaisin kasvamaan. Sitten olikin vähän hiljaisempaa jonkin aikaa.\nKaveri oli potkiskellut takaisin ensimmäiselle karikolle joten suuntasin itsekkin sinne päin kun alkoi jo tuo iltakin hämärtää pikku hiljaa. keli tyyntyi miltein täysin ja autinko vähän sarasti parin pilven lomasta mukavasti veden pintaan. Piiskasimme hetken ensimmäistä karikkoa ja itselläni kävi joku tukistelemassa perhoa pariin otteeseen mutta ei ota kunnolla niin ei...\nSiinä viimeisiä heitoja piisktessani kuulen kun kaveri päräyttää ilmoille että nyt on vähän parempi kala kiinni! Oli mukava katsella vierestä kun kaveri vääntää ja kunnon kala laittaa vastaan minkä ikinä pystyy! Kyllä siinä tovi meni ennenkuin kala suostui edes tulla näyttäytymään. Siinä se pinnassa kävi ja jälleen takaisin sukeltamaan niin että vavat on mutkalla ja jarrut pyörii. Vihdoin ja viimein kala suostui antautumaan ja nostettavaksi näytille. Kuvaus, elvytys ja eikun takaisin kasvamaan! HIENO VÄÄNTÖ!\nKaveri sittein alkoikin jo potkiskella rantaan päin fiilistelemään. Itse ajattelin vielä pari heittoa kokeilla pari kalaa entaneen kiven kupeessa. Töks! ja kala kiinni! Erittäin pirteä ja menohaluinen noin kolmosen kala. Päätin otaa ruokakalaksi kotiin kun juuri passelin kokoinen fileiksi. Tänään siis tiedossa paistettua haukea, perunoita ja kanttarellikermakastiketta! NAM!\nYhteen vetona voin vaan todeta että oli jälleen aivan mahtava kalastus sessio. oikeen herrasmies meiniki jälleen niin kelien,kalojen,seuran ja tunnelmienkin suhteen. Näitä lisää!\nKausi on vasta aluillaa ja katsotaan mitä syksy tuo mukanaan Haukien suhteen. Ainakin alku on ollut enemmän kuin lupaava! Pian taas vesille ja ei muutakuin kireitä kaikille!\nTässä pari fiilistely settiä:\nKaverilla kala kiinni.\nKyllä kehtaa hymyillä!\nJa Takaisin kasvamaan.\nRuokakala hymyilyttää aina.\nTässä vielä videota kun kaveri väsyttelee kalaa:\nLähettänyt Limppu klo 15.10


28-vuotias mies saalisti Instagramissa teinityttöjä ja raiskasi – keksi käsittämättömiä selityksiä teoilleen - Kotimaa - Ilta-Sanomat\n28-vuotias Frank Emanuel tuomittiin Länsi-Uudenmaan käräjäoikeudessa kuuden ja puolen vuoden vankeuteen lukuisista lapsiin kohdistuneista seksuaalirikoksista.\nTätä nykyä 28-vuotiaan ghanalaissyntyisen Frank Emanuelin toimintatapa oli aina sama: hän etsi Instagramista teini-ikäisiä tyttöjä, otti näihin yhteyttä, jatkoi yhteydenpitoa Snapchatissa ja houkutteli lapsia luokseen luvaten tarjota alkoholia, tupakkaa ja kannabista.\n”Kohtelisi kuin prinsessaa”\nMiehen uhrit olivat teini-ikäisiä tyttöjä, nuorin 12-vuotias. He kertoivat poliisille hyvin samansuuntaisesti siitä, kuinka Emanuel toimi.\nKun mies oli ottanut ensikontaktin Instagramissa, hän alkoi kehua tyttöjä ja pyydellä näiltä kuvia. Viestit muuttuivat nopeasti rohkeammiksi ja mies lähetti tytöille kuvia peniksestään ja pyysi vastineeksi tytöiltä alastonkuvia ja -videoita.\nSitten mies alkoi houkutella teinejä asunnolleen Espooseen. Hän kertoi uhreilleen, että ”tarjoaisi driksuja ja kohtelisi kuin prinsessaa”. Vaikka mies oli tekojen ajankohtana 26–27-vuotias, hän valehteli tytöille olevansa 19- tai 20-vuotias.\nNe tytöt, jotka menivät asunnolle, mies juotti rajuun humalaan väkevällä viinalla, kuten Leijonalla ja vodkalla. Lähes sammumistilassa olleet tytöt olivat kykenemättömiä puolustamaan itseään ja heidän muistikuvansa asunnon tapahtumista olivat katkonaisia.\nVäitti, ettei tiennyt suojaikärajasta\nEmanuel kiisti oikeudessa kaikki rikokset paitsi huumausainerikoksen. Hän myönsi pitäneensä hallussaan ja käyttäneensä kannabista.\n– [Emanuelin] kertomukselle on leimaa-antavaa se, että hänen mukaansa aloite kuvien lähettelyyn, seksuaalissävytteiseen viestittelyyn, asianomistajien vierailuun vastaajan luona, alkoholin hankkimiseen ja juomiseen sekä seksuaaliseen kanssakäymiseen on tullut asianomistajilta ja vastaaja on ollut ikään kuin tahdottomana välikappaleena, huomioi käräjäoikeus Emanuelin vastauksista.\nKuusi ja puoli vuotta ehdotonta\nKäräjäoikeus piti epäuskottavana Emanuelin väitettä siitä, että teinitytöt olisivat olleet aloitteellisia viestittelyssä tai siinä, että he olisivat omasta aloitteestaan menneet yli 10 vuotta vanhemman, entuudestaan tuntemattoman miehen asunnolle harrastamaan seksiä.\nKäräjäoikeus totesi, että Emanuelin toiminta on ollut suunnitelmallista, ja että hän on teoillaan vahingoittanut nuorten uhrien kehitystä vakavasti.\n– Rikoksiin ei ole liittynyt mitään moitittavuutta lieventäviä seikkoja, totesi käräjäoikeus.\nEmanuel tuomittiin kuuden ja puolen vuoden ehdottomaan vankeuteen. Hänet passitetaan Vantaan vankilaan.


Kärpäsenhalkaisija: tammikuuta 2016\nTuota muutosta kesti vähemmän aikaa kuin odotinkaan. En voinut olla assosioimatta sitä aina nähdessäni kiveksiin, ja siinä vaiheessa on hyvä vaihtaa nimi jo hyvissä ajoin. Winds they are a changing ja silleen. Kärpäsenhalkaisija on parempi nimi, ajaa saman asian ja on selkeämpi.\nTässä kuitenkin vielä paluuta noiden epämääräisten assosiaatioiden maailmaan. Nauhoitin levyllisen runoja Palavat Orangit-kokoelmasta ja lopuksi tuon nimikkonovellin. Eihän tämä välttämättä kaikille ole, ja puoli tuntia on aika overkill pituutena luetulle tekstille. Mutta jos joku saa tästä jotain pientä irti, on se heti jo tekemisensä väärti. Runojen lukeminen on oikeasti yllättävän mukavaa. Pienenä ja teini-iässä ajattelin sen olevan "homojen hommaa", mutta niin taisi siinä vaiheessa vielä olla musiikin soittaminenkin. Nyt kuitenkin ymmärrän kirjoittamiseni rytmisen luonteen huomattavan paljon paremmin lähes pelkästään lukemisen takia. Se on hauskaa, koska en edes ajattele asiaa suuremmin kirjoittaessa, mutta kun sanoja pyörittelee ja rytmittää oikeasti suussaan, koko teksti saa erillisen elämän. Välillä tempo on melko nopea, mutten oikein tiedä mitä muutakaan voi odottaa sellaiselta jätkältä, joka isoimman osan ajasta huutaa grindibiisejä johonkin kolmensadan pintaan menevällä tempolla.\nJätin jonkin verran tekstejä pois, ettei se nyt olisi sama kirja yks yhteen. Olen harjoitellut taittoakin, jotta saan sen joskus tehtyä. En vielä tiedä kauan siihen menee, mutta motivaatio opiskeluun kasvaa kyllä huomattavasti siinä vaiheessa kun on jotain omia hommia duunailtavana. Se on ehkä nopein tapa oppia jotain noinkin hermoja raastavaa. Nyt voisin kuitenkin siirtyä unten maille, tarkastelemaan mitä kaikkea muuta alitajunta voi tarjota tähän aikaan aamuyöstä.\nTunnisteet: blogi, kuinka kiveksi tullaa, kärpäsenhalkaisija, levyt, musiikki, muutokset, runot\nVihdoinkin tuo muinaisjäänne, minuutissa paintilla sohattu header kävi ärsyttämään omianikin silmiäni riittävästi, jotta jaksoin vaihtaa sen johonkin, mikä monien mielestä varmasti on järjettömän paljon tylsempää, geneerisempää ja kapinattomampaa, kuin palavaa paskaa voi blogin nimenä olla. Se tosin aiheutti itselleni lähinnä vaivaantuneita hetkiä erilaisissa ruokapöydissä ja sosiaalisissa tilanteissa, minkä lisäksi se sai monet satunnaiset kommentoijat lähtemään jo valmiiksi siitä asetelmasta, että olen joku työtön pökälepäinen hipin retale. Nyt voin sentään harhauttaa ensimmäiset viisitoista sekuntia, etten olisi joku työtön pökälepäinen hipin retale.\nNimi on tästä kohta kolme vuotta vanhasta novellista, joka on vieläkin yhdenlainen taiteellisfilosofinen manifesti jopa siinä määrin, että länttäsin sen työstämääni portfolioon. Kokonaan. Vaikka joku sanookin, ettei portfoliossa kannata olla liikaa tekstiä, tahdon siihen enemmän jonkunlaista kokonaisuuden tuntua. Katsoin tuon nimen sopivaksi siksi, että se vastaa tämän blogin sisältöä paremmin, kuin paskan polttelu ja hajoittaminen. Paino tässä leikkelyssä ja tuhoamisessa on siirtynyt enemmän itsensä mutilointiin ja oman tajunnan tutkimiseen, tämän hitaan ja pitkän kiveksi muuttumisen prosessin tutkimiseen ja ymmärtämiseen. Saatan vaihtaa sen tosin Kärpäsenhalkaisijaksi, jos tuo jää itsestäni tuntumaan liian munattomalta, mutta ainakin toistaiseksi se sopii tähän harmaaseen värimaailmaan.\nKuuntelen tässä pitkästä aikaa Saatana Saa Aina Omansa-kasettia, jonka laitoin nyt bandcampiinkin kokonaisuudessaan. Tai melkein, kasetin loppufiilistely taisi olla tästä versiosta jätetty pois. Tästä tulee vieläkin ihan hyvä mieli. Olenpa tehnyt jotain näin henkilökohtaista ja kai jossain määrin jopa kaunista eläessäni. Yksi asia vähemmän tällä bucket listillä. Tahtoisin saada Lopun Ajan Kansan Lauluja myös kasetille, koska se on kokonaisuutena mielestäni vielä parempi, vaikka onkin vakavampi ja oudompi. Pidän siitä silti paljon. Tällä kasetilla kuuluvat vielä Hervannan kolmion huonekaiut ja muistot, mikä tekee siitä myös ehkä hiukan ahdistavan kokemuksen itselleni. Mietin tuossa myös, että voisin alkaa tehdä "kolmatta" kasettia pikkuhiljaa. Voisihan ne sitten painattaa vaikka samaan aikaan Kansan laulujen kanssa. Kun tekee taas riittävästi instrumentaalia musiikkia, alkaa kaivata sitä sanallista ilmaisua siihen rinnalle. Ainakin vähän. Koska nekin ovat itselleni tärkeitä, vaikka varonkin nykyään niiden käyttöä paljon enemmän, kuin ennen. Ne kuitenkin sitovat, rajaavat ja leimaavat asioita, minkä lisäksi itse laulaminenkin tuottaa omat hankaluutensa, joita kitaralla ei ole. No, en aio enää kiirehtiä minkään kanssa, koska olen huomannut sen olevan varmin tapa saada asiat aikaan nopeasti. Aina kun päätän pitää taukoa tai ottaa iisisti, innostun kuitenkin tekemään jotain. Nyt aion lukea parisataa sivua Célineä loppuun. Huomenna ensimmäiset Cut To Fitin treenit taas pitkään aikaan. Kutkuttelee ajatuksenakin jo kivasti.\nLähettänyt Jere Kilpinen klo 20.29 Ei kommentteja:\nTunnisteet: kasetit, kivi, musiikki, nimi, novelli, saatana saa aina omansa, vaihtuu\nSekavat musat lusittu\nVaikka Beer Terror ja Runneltu soittivatkin keikat, joista voisi minä tahansa muuna iltana kirjoittaa enemmänkin, oli tämän illan todellinen ylläripylläri pajatson tyhjentäjä Tking Dkeys! Kerrankin oikealla tavalla aivan järjetöntä musiikkia! Psykedeliaa, jolla ei ole mitään tekemistä stoner rockin kanssa, hassuttelua ja progeilua ja ihan järjettömän kovaa soittotaitoa ja hajua siitä, missä menee raja siinä milloin hommat menevät yli. Pitää tietää, missä se raja menee, jotta voi hypätä pitemmälle sen yli. Nolona menin keikan jälkeen maksamaan bändeille kahdeksan euron (per bändi) lipputulot ja harmittelemaan rahattomuuttani levyn ostoon. Sain sen. Aika hölmö duuni tämä, minulla ei ole varaa maksaa edes kunnon bensakorvauksia ja silti saan levyjä. Kannattamatonta bisnestä, mutta en valita, koska levyt kelpaavat aina! Etenkin näin mielenkiintoiset levyt. Kun Spiritual Truth Serum Served On An Empty Platen kertsi pärähti soimaan, meinasin itkeä pelkästä riemusta, kun siinä kaikki meni vain samaan aikaan niin helvetin eeppiseksi ja hyväntuuliseksi, vaikka melodia itsessään on jopa melankolinen. Tiedän, että jos joku tällaiseen tottumaton laittaa sen nyt vain soimaan youtubesta, hän saattaa miettiä "ihan kiva" tai "vittu mitä paskaa". Siinäpä tullaankin siihen, että live ja levy ovat, etenkin tällaisessa musiikissa, aivan eri maailmat. Hieno keikka ja hieno bändi kaikin puolin!\nTulipa tästäkin illast hyvä mieli. Vaikkei porukkaa ollut älyttömän paljoa, kaikilla oli kivaa, eivätkä bänditkään olleet pahoillaan. Siitä mukavaa väkeä kaikki, että realiteetit on hallussa ja tolkku päässä. Beer Terrorkin oli pakannut kavereita autoon, että kaikki voivat maksella vähän bensoja, kun menee persnetoksi kuitenkin. Oli vain vaikea olla itse soittamatta mitään, etenkin kun katseli muiden keikkoja. Sain sentään roudata kamaa, se tuotti edes jonkinlaisen tilapäisen tyydytyksen. Koitin kyllä ehdottaa Eetulle, että mennäänkö viimeisen bändin jälkeen soittamaan vielä oma keikka kahdestaan, kun kerta oltaisiin oltu molemmat asemissa. Ei sitten menty, mutta olisihan se ollut hauska lisä Sekavaan Musiikkiin ainakin. Ensi kerralla ehkä sitten. Keikkojen jälkeen mentiin syömään Eetun viimeiset rahat pizzan muodossa ja se olikin meikän aamupala eiliselle. Nyt pitää sitten alkaa nukkua, että voi miettiä huomisen aamupalaa. Tai siis tämän päivän.\nTunnisteet: järkkääminen, keikat, levyt, musiikki, tking dkeys\nHän nosti katseensa puhelimestaan ja valaistui. Auringon valo sattui hänen silmiinsä, mutta hän tottui siihne nopeasti. Hän tuntui ensimmäistä kertaa huomaavan ympäröivän kadun ja sitä pitkin kävelevät ihmiset. Kaikki oli kuten aina ennenkin.\nIhmiset kävelivät ohitse, kasvoillaan määräysten mukainen, kunkin itsensä omien kasvojensa pohjalta tekemä naamio. Kaikilla oli silmissään sama tuijotus, kaikkien silmissä näkyi sama valhe tyydytyksestä, jota yksikään heistä ei todellisuudessa tuntenut. Heidän rintakehässään oli tyhjyyttään ammottavia mustia reikiä. Joka päivä ne kasvoivat hieman suuremmaksi, kun mikroskooppisen pienet loiseliöt nakertelivat niiden reunoja aina vain suuremmaksi. Mitä pitempään he eläisivät, sitä vähemmän heistä jäisi jäljelle. Lopulta heistä saattoi kävellä kadulla pelkkä naamio, joka leijailisi aavemaisesti kadulla ihmisten seassa, törmäämättä enää juuri kehenkään. Oli onni kuolla nuorena, jottei tarvinnut nähdä sitä päivää, jolloin itse huomaa peilistä tuijottavan takaisin pelkän tyhjän naamion.\nHän laittoi puhelimen taskuunsa ja lähti kävelemään ihmisten virran mukana. Tuossa virrassa ei ollut mitään tunnetta, ei mitään negatiivista tai positiivista virettä. Kaikki ajatukset, joita se hänessä herätti, olivat hänen omiaan. Hän halveksi noita naamioita, loputtomien kasvojen virtoja, muttei olisi tiennyt itse paremmin, miten muutenkaan järjestää noin monien ihmisten yhteinen eläminen. Ehkä tämä oli siis kaikista olemassaolevista huonoista vaihtoehdoista paras, kunhan hänen itsensä ei tarvinnut olla osa sitä. Hän todellakin toivoi kuolevansa, ennen kuin olisi liian myöhäistä.\nMutta saman toiveen toisessa päässä seisoi itse käytäntö, ikuinen tyhjyys joka ammotti edessä ehkä vielä kauhistuttavampana, kuin tämä ohimenevä ja hetkellinen tyhjyys. Hän ei osannut päättää, kumpi niistä ahdisti häntä enemmän.\nIhmisvirta kuljetti hänet terveyskeskuksen ohi. Sen ovesta putkahti juuri sillä hetkellä ulos pieni kumaraselkäinen ukko, joka nauraa kihersi kovaan ääneen. Hän tuntui heiluttelevan käsiään koko ajan päänsä yläpuolella kävellessään ja selittäessään asioita ihmisille. Ukko puhui nopeasti ja innokkaasti, mutta hänen sanomisissaan ei ollut mitään järkeä\n”Kukas jos eksyisi tänne niin mitenhän sitä sitten kävisikään kun olisimme kaikki täällä näin kuten tässä nyt kuten ehkä saatatte nähdä ja lopultakin se on sitten aika vain ottaa takki ja katsoa ulos ikkunasta ja voi todeta ettei täällä kenellekään oikein ole mitään syötävää ja minullakin on jo polvet niin kipeät ja ikä vähenee vähenemistään kun ei sitä ole tullut uitua hiekassa pitkään aikaan kas mikäs tyttönen se täällä oikein on!? ” Ukko suorastaan huudahti tullessaan hänen kohdalleen.\nTyttö? Enhän minä ole mikään tyttö, hän kerkesi ajatella, kunnes huomasi katsoa alas. Hän kykeni selkeästi tunnistamaan näkemänsä nuoren naisen vartalon omakseen. Enkö minä vielä juuri äsken ollutkin keski-ikäinen mies, ahdistuneena omasta elämästäni ja maailman menosta?\n”ei pidä olettaa hupsuja vain sen pohjalta mitä on joskus luullut olevansa!” Vanhus nauroi rämisten hänen ajatuksilleen. Ilmeisesti hänelle ei tuottanut mitään vaivaa lukea toisten ajatuksia tai muuttaa toisten persoonallisuutta täydellisesti, mutta muuten koko ukkeli oli täysi mysteeri.\n”Sain juuri hullun paperit. Se on tänä aikana aika helvetin helppoa. ”\n”Miksi sinä sellaiset sait?” tyttö kysyi hämmentyneenä omasta äänestään.\n”Menin ja pyysin. Sanoin, että tarvitsen hullun paperit, jotta olen pätevä luomaan todellisuuden sellaiseksi kuin tahdon, ja he löivät leiman paperiin, ja nyt minä saan tehdä mitä huvittaa, eikä kukaan kiinnitä siihen sen ihmeempää huomiota!”\nNaisella oli vaikeuksia ymmärtää mitä tämä ukkeli oikein tarkoitti. Hän raapi vyöruusun vaivaamaan lonkkaansa, vaikka tiesi ettei niin saisikaan tehdä. Rakkulat olivat kipeitä. Hän lopetti ja sulki kätensä epäilevästi ristiin rinnalleen.\nVanhus vain nauroi ja viittoi häntä seuraamaan itseään. Yhdessä he kulkivat katuja pitkin, mutta toisin kuin ennen, kaikki ihmiset ja kaduilla leijuvat naamiot väistivät heitä. He saivat kulkea rauhassa, ihmiset väistivät heitä käsivarren mitan joka suunnalta. Oli kuin he olisivat olleet omassa kuplassaan, jonne muut eivät pääsisi vaikka yrittäisivätkin.\nPojalla oli oma vaivansa koittaa pysyä vanhuksen jutuissa mukana, ne tuntuivat poukkoilevan tapahtumasta toiseen joka askeleella. Tämä kertoili tarinoita tilintarkastajien elämästä ja maanalaisista metroverkoista, joiden varrella oli maahisten salattuja asemia. Maahisten aika käsitys oli kuulema niin perustavanlaatuisesti erilainen ihmisten käsityksestä, etteivät ihmiset kerkeäisi havaitsemaan niitä tarkimmilla mittauslaitteillaan, vaikka yrittäisivätkin. Maahinen kerkeäisi sekunnissa elää ja kuolla kokonaisen elämänsä, eikä siinä olisi sitten ihmiselle paljoakaan havaittavaa, eikä juuri mitään ollut tehtävissä vaikka saisimmekin kerättyä niistä jotain tietoa.\nHe kulkivat pieneen puistoon. Vanhus käski heidän pysähtyä tähän ja vakavoitui ensimmäistä kertaa koko aikana. Hän käski pojan katsoa puistoa, katsoa oikein tarkkaan. Kun hän katsoi, hän huomasi tuulessa väräjävän nurmen olevan pelkkiä kuhisevia, vihreitä matoja. Kun madot huomasivat hänen tarkkaavaisen silmänsä, niiden tasainen, merenä vellova pintansa lähti kaivautumaan alaspäin, maan alle. Niiden alta paljastui hiekkapohjainen hautausmaa. Mustien kivien tasaiset rivit jatkuivat silmän kantamattomiin. Heidän edessään oli yksi avoin hauta.\nHe värähtivät avoimen maan edessä, ymmärtäessään miksi se oli auki.\n”Tässä me lopulta kuolemme” vanhus kuiskasi itselleen pala kurkussaan. Ei enää naurua. Ei enää mielikuvitusystäviä. Ei pakoilua. Tässä se nyt seisoi. Tyhjänä ja syvänä. Maan avoin kurkku, valmiina nielaisemaan hänet ja sulattamaan hänen ruumiinsa takaisin ulosteeksi, takaisin uudeksi ravinteeksi, takaisin elämäksi, jossa hän ei olisi enää osallisena.\nHän laskeutui hautaansa ja katseli sieltä taivasta. Hän tunsi rauhoittuvansa. Sydämen lyönnit hidastuivat, hengitys hiljeni. Taivas oli niin sininen. Niin kaunis. Muutamat pääskyset lensivät hänen reikänsä yli, kuherrellen ja jahdaten toisiaan. Hän sulki silmänsä hymyillen. Sydän löi yhä hiljempaa ja hiljempaa. Hän tunsi lämpimän kyyneleen vierivän vasenta poskeaan pitkin. Elämä jatkui.\nLähettänyt Jere Kilpinen klo 12.59 Ei kommentteja:\nTunnisteet: elämä, hullun paperit, kuolema, novelli, symbolismi, todellisuus\nYöt on kivoja.\nKoiran kanssa pihalla käydessä oli mukava kuunnella pieniä ääniä ja niiden puutteita. Pieni veden valuminen, hiljaisen sateen epämääräinen ropina sinne tänne, putoilevien vesipisaroiden ääni metallisissa rappusissa kerrosten välillä, ihmisten ölinä jossain kaukana, koiran tassujen liukastelu jäällä. Oli jotenkin niin hiljaista ja lumen demppaamaa äänimaisemaa, että kaikki yksittäiset äänet kuulostivat miellyttäviltä. Erilaisten luonnon tilojen vaikutus akustiikkaan on kyllä äärimmäisen mielenkiintoinen asia. Syksyisin on aivan eri asia kävellä samassa paikassa, kun kesän lehdet eivät ole vaimentamassa tilakaikua, eivätkä tuomassa omaa ambienssiaan tuulen havistessa niiden lävitse. Vastaavasti talvella lumen paino hiljentää kaiut melkein kokonaan, ellet nyt kävele vaikka kerrostalojen kiviseinien välissä. Ne ovat kuitenkin juuri sellaisia muutoksia, joita ei muista ajatellessaan, mitä talvi oikein on. Ne tulevat sitten taas iloisena yllätyksenä aina siinä vaiheessa, kun eksyt yöllä ulos ja huomaat, että tämäkin oli muuten hieno juttu! Koiran kanssa sekoilukin on hauskaa puuhaa, vaikka välillä tuntuu, että kaksi aasia vaan vetää samasta narusta eri suuntiin, mutta onneksi mulla on vielä toistaiseksi 60 kiloa enemmän elopainoa tuohon nähden, niin voitan.\nRed Sparowes on soinut koko illan. Pidän tuossakin bändissä aikalailla kaikesta. At The Soundless Dawn on soinut todella monina valvottuina kesäaamuina kotiin päin kävellessä. Tuossa bändissä on todella vahva visuaalinen ote, joka tulee esiin jo levyjen ja biisien pitkissä nimissä, kansitaiteissa, mutta on vahvasti olemassa myös itse musiikissa. Se maalailee hiljaisen urbaaneja ympäristöjä, auringon nousuja, niitä kesäaamuja, joita olen tämän musiikin kanssa katsellut niin monesti. Sen lisäksi tämä on, kuten post rock-hommat yleensäkin, loistavaa nukahtamismusiikkia. Vaikeinta on vaan koittaa päästä ylös, kun aina välillä havahdut ja tajuat nukkuneesi pitempään kuin oli tarkoitus, ja kaikukitara painaa sormen suulle ja kuiskaa korvaan vaan, että "shhhh....ei mitään hätää... mene uneen vielä vaan..." Petollista musiikkia sikäli, kaikessa kauneudessaan.\nMuutama päivä sitten posti kantoi (tai vitut posti mitään kantanut, pudotti vaan lapun, että tule hakemaan täältä meiltä, meille ei makseta riittävästi tästä touhusta) minulle Douglas Hofstadterin kirjan I Am A Strange Loop. Metsästelin sitä vuoden päivät, kun Jon Ronson sivusi sitä Psykopaattitestissään. Vaikutti välittömästi helvetin kiinnostavalta ja inspiroivalta tekeleeltä, ja kutkuttelee jo kivasti ajatus siitä, että kohta saa avata sen ja sukeltaa sen maailmaan. Pelkkä ajatuskin siitä inspiroi minut kirjoittamaan Lopun Ajan Kansan Lauluja-levylle eräänlaisen noiseksi yltyvän runon Minä Olen Outo Piiri. Sitä ennen pitää kuitenkin lukea kiltisti kirjaston kirjat, Célinet loppuun ja Hessen Lasihelmipeli välissä. Turhauttaa vaan tietysti, kun mieli kärsimättömänä kahlaan läpi viidakoiden ja laivomatkojen, odotellen vain tuota. Mutta voihan se olla pettymyskin, joten mikäpä siinä. Sittenhän on. On tuo kuitenkin ihan visuaalisena kirjanakin jotenkin merkillinen, vaikkei siinä juuri mitään ihmeellistä olekaan. Suhteeni tuohon on lähes fetissin omainen. Niin aina sellaisten asioiden kohdalla, joita on saanut etsiä vähän pitempään, kuin viisi minuuttia. Se on mukavaa, koska se on nähdäkseni ainut sielu joka esineellä, asialla tai ihmisellä voi olla: henkilökohtaisen suhteen tai hankaluuden kautta muodostuva arvostus.\nTunnisteet: demppaus, i am a strange loop, kirjat, koira, lumi, musiikki, red sparowes, talvi, äänet\nI Love The Silence That You Make by J. Kill & Mr. Mule\nYö toi vielä tällaisen levyn. Ensimmäinen biisi tuntui aluksi lähinnä ärsyttävältä, mutta toimii nyt ihan hyvänä introna tähän toiseen, joka on ehkä yksi parhaita, joita olen tehnyt ainakaan hetkeen. Tuntuu, että venyttämällä ajan rakennetta pääsee aina parempaan tulokseen, sellaiseen transendenttiin asteeseen musiikissa, joka jää lyhyemmässä kaavassa aina ulottumattomiin. Tuollainen hiljainen voima (subjektiivinen kokemus tämäkin kai kuitenkin on) on jotain sellaista, jota olen tahtonut ilmentää aina, onnistuen välillä paremmin ja välillä huonommin. Loopperit ovat tehneet minulle siinä mielessä ison palveluksen, että ennen nauhoitin jokaisen raidan alusta asti eri soittimella, enkä osannut pitää "päätäni kiinni" sekuntiakaan. Improvisaatio lähti käyntiin heti ensimmäisestä nuotista ja täytti joka paikan melulla. Ehkä se heijasti sitä elämänvaihettakin, mutta nyt tunnen melko suurta tyydytystä siitä, miten itsekuri on hiljentänyt melun. Loopperi antaa mahdollisuuden pysytellä minimalismissa. Kaikki on valmista jo kun soitat sen. Siihen ei ole mitään tarvetta sotkea mitään ylimääräistä.\nKoulussa olen alkanut duunailla portfoliota. Siinä vaiheessa ymmärtää, että tätä materiaalia on olemassa aika helvetisti ja valinta on aika mielenkiintoista puuhaa. Harmiksi sen pitäisi olla kuvapainotteinen, koska videota ja ääntä on hankalampi tunkea kirjan muotoon, mutta ajattelin, että voisin tehdä ehkä hieman isommankin kokonaisuuden. Yhdistellä tekstiä ja kuvia, kirjoittaa ja piirtää jotain vähintäänkin mielenkiintoista. Katsoa miten helvetin pitkälle tähän hulluuteen kykenee sukeltamaan ja mitä kaikkea sieltä löytyy. Tehdä täydellinen tutkielma itsestä ja mielestä ja maailmasta, tajunnasta ja luonnosta kaikesta ympärillä. Ei faktaan perustuva, ei mikään "fiilistrippi", vaan omanlaisensa taideteos. Codex Seraphinianus olisi paljon lähempänä kuin Encyclopedia Britannica. Mutta en lähtisi kehittämään kieltä kokonaan uusiksi sitä varten. Filosofia on aina kiinnostanut liikaa, ja sitä kautta halu tulla ymmärretyksi ajatustensa kanssaa kasvaa vaakakupissa riittävän suureen rooliin jonkunlaisen yleiskielen käyttämiseen. Tai sitten tämä hämmennyksen ja kuluttajavihamielisyyden sekamelska vie voiton. En tiedä. Kunhan nyt selviäisin ensin tästä portfoliosta ja Indesignin opettelusta ensin.\nOn tehnyt mieli piirtää tämänkin päivän, mutta ei siitä ole tullut lasta eikä paskaa. Mikään ei tunnu sujuvan, kaikki viivat ovat huonoja ja ideat ja pää ei toimi oikein millään tasolla, joten parempi jättää piirtämättä näinä päivinä. Pitäisi ostaa helvetilliset läjät tavallista tulostuspaperia, jotta saa kirjoituskoneeseen polttoainetta. Sillä on mukavampi tykitellä grindcorea, koska se on prosessinakin sen verran raskaampaa kuin käsin kirjoittaminen, että biiseistä tulee parempia ja olennaisempia. Kollaasejakin voisi ehkä tehdä lisää taas vaihteeksi. Nekin vain vaativat oman mindsettinsa. Pitää katsella mihin tämä kaikki taas lähtee kulkemaan, kun vain liittävästi sählää.\nTunnisteet: hiljaisuus, jutut, levyt, musiikki, portfolio\nPaljon on virrannut ajatuksia päässä ja viivoja paperissa.\nUusiin ihmisiin tutustuminen on mielenkiintoista. Mielenkiintoisinta on seurata sitä, millaiseen narratiiviin asetat itsesi ja mitkä asiat koet itsestäsi ja persoonastasi jotenkin olennaisiksi, mitä rajaat pois ja millaiset asiat ovat mitenkään tärkeitä. Nyt olen huomannut, että minusta välittyvä kuva on varmaankin vaikkapa pelkkiä kuvia tai asioiden määrää katsoessa melko keskittymishäiriöinen ja rauhaton, vaikkakin hiljaisuus minussa on myös vähintään yhtä iso osa kaikkea. Siksi otin jonkunlaiseksi pyrkimykseksi oppia ilmaisemaan sitä myös kuvien muodossa, ja pidän siitä paljon. Tuntuu, että kun hiljennän tekemisestäni kaiken sen, millä normaalisti koitan harhauttaa observoivaa silmää, jää jäljelle vain se, mikä on oikeasti olennaista.\nJa se tuottikin heti itselleni mielekkäitä tuloksia. Nimittäin nämä.\nKevyen Rakenteen Paino\nJälkimmäiseen inspiroi myös Jussi Heikkilän työt, näin huonolaatuisessa kuvassa ei aivan erotu, että kaikki noista ruohonkorsista on linnun sulkia. Linnut ja etenkin keveän ja raskaan kontrapunkti ovat Heikkilän työssä melko tärkeitä asioita ja ne ovat mielestäni ihan järjettömän hienoja kokonaisuuksia. Aion käydä katsomassa Taidehallin juhlanäyttelyn, kun vain selviän Helsinkiin asti. Kerrankin tuntuu suomalaisen taiteilijan kohdalla, että tyhjä luontokuva ei ole vain maisemamaalaus tai valokuva metsästä, jossa ei kuvaushetkellä sattunut olemaan mitään, vaan nimenomaan tyhjyys itsessään on valinta.\nHiljentyminen kannatti myös koulutehtäviä ajatellen. Yhtenä tehtävänä on kollaasi, ja tietysti ajattelin, että helppo homma, niin monet Cut To Fit-kannet on takana, että tässä ei mene kauaa. Sainkin nopeasti aikaan itseni näköisen, kaoottisen ja täyden duunin. Sitten mietin, että tämä vain vituttaa. Sitten tuhosin siitä kaiken ylimääräisen, ja se on täydellinen. Pari eri vedosta erivärisellä pohjalla ja se on mielestäni täydellinen.\nEn silti päässyt ihan täysin kaaoksestani eroon, vaan eräänlaisena sivuraiteena tein tällaisenkin tässä ohimennen.\nTunnisteet: hiljaisuus, hiljentyminen, kollaasit, kuvat, piirtäminen, rauha, tekeminen\nTutkimusmatka päähäni 25. tammikuuta, vuonna 2016\nTuntuu, kuin joku olisi heittänyt vuoden alusta levelit taas pykälää vaikeammalle. Elämä tuntuu menevän sekavammaksi koko ajan ja pitäisi jotenkin koittaa ymmärtää ja hahmottaa mitä on mistäkin asiasta mieltä ja miten ajattelee ihmisistä ja asioista. Pääsääntöisesti tuntuu siltä, että ihmiset ja asiat ovat itselleni aivan sama. On mukavaa, että niitä on elämässä, mutta ne ovat palikoita jotka vaihtuvat. Kun elää koko ajan vain tässä ja nyt, on hankala osata suhtautua mihinkään yhden tekevästi. Minulle ei ole olemassa vaihtoehtoa "myöhemmin", oikein missään asiassa. En tarkoita, ettenkö olisi kärsivällinen, monikin kuvaisi minua varmasti juuri sillä sanalla. Mutta kun jonkun asian flow napsahtaa päälle, se tehdään täsmälleen silloin. Ei myöhemmin. Ei viimeisenä iltana väkisin. Kun lyö yhden kerran oikealla hetkellä, ei tarvitse ähistä ylimääräistä muuten. Monille tässä on se isoin ongelma omassa olemisessa. Ainakin sivullisen observaation perusteella. Tunnen oloni taas myös hieman ihmisistä vieraantuneeksi, vaikka tutustunkin uusiin ihmisiin jatkuvasti ja löydän ympäröivistä ihmisistä paljon hienoja ominaisuuksia joka päivä. Tuntuu vain siltä, että tässä vaiheessa elämää alkavat pikkuhiljaa hahmottua ne ladut, jotka vievät meitä erikoistuviin suuntiin, kenet minnekin. Ja minä kieltäydyn valitsemasta mitään valmista, mutta se juuri määrää minun oman paikkani, tämän kaaoksen, jossa mikään ei tule asettumaan niin aloilleen, että voisin sanoa elämäni olevan turvallista, ja jos asettuu, otan vasaran ja pistän kaiken palasiksi joka tapauksessa.\nTunnen iloa ja kiitollisuutta kaikesta tästä mitä saan tehdä. Musiikista ja kirjoittamisesta, aivan kaikesta. Ihmiset eivät usein osaa osoittaa arvostustaan tai mielenkiintoaan muuten kuin kehumalla, mikä tuntuu minusta aina huonommalta vaihtoehdolta, kuin syvällinen keskustelu tai kritiikki siitä, mitä olen tehnyt ja miksi. Siitä huolimatta olen ymmärtänyt viime aikoina, että ainakin osa ihmisistä tahtoo vain vilpittömästi sanoa minulle samaa, kuin eilen kohtaamani matematiikan opettaja: "jatka tuota, mitä ikinä se onkin." Se on taas ennemmin sellainen rohkaisu, jonka voin ottaa vastaan hyvillä mielin sukeltaessani yhä syvemmälle sisäavaruuteeni ja tutkiessani sitä entistä määrätietoisemmin ja tarkemmin.\nEn vain pidä siitä, että minulle katteettomasti laitetaan päähän sellaisia kruunuja tai rooleja, jotka eivät sinne kuulu, enkä tahdo muuttua mulkuksi sen takia, että muiden ihmisten mielipiteet nousisivat hattuun. Jos taas olen mulkku siksi, että seuraan omaa näkemystäni, se ei vaivaa minua pätkääkään. Mutten ole koskaan lopultakaan edes käsittänyt sitä ihmistyyppiä, jolle nousee kusi päähän toisten kehuista. Olen kohdannut niitä kyllä paljon, mutten ole koskaan ymmärtänyt sitä logiikkaa ja tapaa, jolla toisten ihmisten mielipide muuttuu käsitykseksi omasta itsestä. Tiedän kyllä, että nämä yksilöt monesti ovat epävarmoja ja etsivät kannakuolevaistensa hyväksyntää, se voi olla jopa musiikin tai muun taiteen tekemisen pääasiallinen motivaattori (mikä jo itsessään on aika helvetin nyrjähtänyt attribuutio). Siitä huolimatta en ymmärrä, että miten paskasti soitettu keikka voi omassa päässä muka muuttua hyväksi, jos riittävän moni vaan taputtelee selkään.\nMutta meitä on moneksi, aina ja kaikissa asioissa. Suuri osa ihmisistä ei varmasti tajua tällaista yksinään murjottamistakaan, eikä siinä kai sitten mitään. En pakota ketään lukemaan sanaakaan tästä, ja aina vähän virheellisesti oletan, ettei kukaan luekaan. Kun ihmiset sanovat tästä jotain "oikeassa elämässä", on se aina vähän jännä hetki. Uskon, että minuun voi vain pettyä, mutta osaltaan sekin on mielestäni hyvä, koska hämmennys on aina ollut itselleni jotenkin sydäntä lämmittävä ja keskeinen elementti kaikessa. Sitä paitsi, kun ihmiset pettyvät, he saavat opetuksen siitä, ettei kenessäkään ole mitään ihmeellistä. Samanlaisia kuolevia pällejä me olemme kaikki. Minun tapauksessani tai päässäni ei ole mitään, mikä olisi erilaista, kuin kenenkään muun päässä. Se on nyt todettu kahdella magneettikuvallakin, "löydös on normaali". Kyse on pitkäjänteisestä koulutuksesta, oman itsen, tajunnan, minän ja sosiaalisten konstruktioiden tutkimisesta ja alitajuntaan tutustumisesta, näiden asioiden yhteen sitomisesta ja muiden ihmisten kuuntelusta. Missään mitä teen, ei pohjimmiltaan ole mitään ihmeellistä. Se ei tarkoita, etteikö se olisi syvällistä tai monitulkintaista. Vituttaa aina lukea haastatteluja, joissa taiteilijat sanovat, etteivät ole kauhean syvällisiä tyyppejä. No, voin sanoa jo valmiiksi, että olen aivan helvetin syvällinen tyyppi ja keskustelen mielelläni aivan mistä tahansa asiasta tai konseptista koska tahansa. Mielipiteeni siitä toki voi muuttua sekunneissa, kun oivallan tästä kaikesta lisää, mutta se nyt vain on inhimmillistä. Tässä on kuva kameleonttijumalasta ja voiman synnyttämisestä.\nTunnisteet: ajatukset, ei mitään ihmeellistä, elämä, kameleontti, kirjoittaminen, mieli, minä, persoona, piirrustukset, psyyke, syvällinen\nMyin kakkuja Lahden Torilla, harmaassa ja kylmässä syysilmassa. Torilla oli vain minun koju ja yksi toinen koju, jossa myytiin parempia kakkuja. Itselläni oli tiikerikakkuja, jotka eivät kuitenkaan olleet kauhean hyviä. Myönsin sen heti niille, jotka pyörivät lähinnä toisen kojun ympärillä. Jossain vaiheessa pidin tauon ja sain jossain taukotilassa ruoaksi paskaa puolalaisen pizzan makuista pizzaa. Muistan unesta tonnikalapizzan ällöttävän pohjan maun ja keskustelin jonkun kanssa siitä miten paskoja pizzoja meille on tuotu. Eräs tuttu laittoi facebookissa minulle artikkelin, jossa kaikki Lahden divarit oli laitettu järjestykseen sen mukaan, missä niistä on eniten lahjapaperia. Minusta oli kuvituskuva artikkelissa, enkä tiennyt oikein, että miksi.\nKakut ovat selkeitä ja helppoja kuoleman symboleita, tänään vanhoja unia läpi selatessani huomasin nähneeni niitä unissani ennenkin nimenomaan kuolleiden ihmisten kohdalla. En tiedä, miksi myin niitä. Lehtijutut ja kuvituskuvat tulevat taas selkeästi kouluhommista ja journalistisen viestinnän opiskelusta. Puolalaiset pizzat taas tulivat siitä, kun eilen puhuin Ranskasta vierailevan ihmistenmurskaajan kanssa siitä, että ensi kesänä voisi mennä käymään. Siitä tuli jonkinlainen mielleyhtymä rundiin ja autossa istumiseen ja pizzoihin. Ei mitään kauhean syvällistä symboliikkaa, mutta suoria ja helposti avattavia kuvia tietoisuuden toiminnasta.\nTunnisteet: kakut, kuolema, tori, unet, uni, uutiset\nOlen siinä mielessä onnekas ihminen, että olen saanut elää elämääni kuuden isovanhemman kanssa. Mummojen ja pappojen lisäksi minulla on ollut kaksi isomummoa, joista toinen kertoi vielä paljon edesmenneestä isopapastakin. Monella ei ole näin pitkää ja vahvaa yhteyttä yli sukupolvien, käytännössä aivan toiseen maailmaan tähän nykyiseen verrattuna. Sitten taas toisaalta suurin osa näistä ihmisistä, joilla ei ole ollut kuutta isovanhempaa, on vielä ainakin suurin osa omistaan jäljellä, mikä on aina silloin tällöin mietityttänyt. Olen menettänyt isovanhempani nuorena, lähes kaikki alta seitsemänkymppisinä. Isomummoni oli 90-vuotias, joutunut hautaamaan kaksi miestä ja kaikki lapsensa. Siinä alkaa olla aika helvetin raskas elämä. Tänään olin mukana laskemassa tuota ihmistä maahan, ja kyllä siinä väkisinkin mietti kaikenlaista. Seurakunnan henkilökunnalla on aina selkeästi vaikeuksia päättää miten suhtautua siihen, että meidän suvussa naureskellaan ja iloitaan hautajaisissa. Arkun vierelläkin naureskeltiin, että onneksi ei olleet nämäkään monttujuhlat eilen, olisi ollut aika helvetin paljon kylmempi tunnelma.\nLähdettiin melko kiireesti, mutta kaiken seuranneen valossa olen aika tyytyväinen, että lähdettiin. Törmättiin kaupassa yläasteen matematiikan opettajaan, joka on opettanut isäni sukupolvea, tätini ja setäni sukupolvea, minua ja veljeäni, ja nyt tätini lapsia. Siinä on ihan riittävän monet eri Kilpiset siedettäväksi yhdelle ihmiselle, enkä toivoisi vastaavaa kohtaloa kenellekään. Siitä huolimatta menin oikeasti aika hiljaiseksi, kun hän sanoi, että minun ja veljeni kaltaisia oppilaita pitäisi olla paljon enemmän ja käski minun jatkaa elämääni juuri niinkuin sitä tällä hetkellä elän, vaikkei kai edes tiedä miten sitä elän. Silti tämä oli niitä satunnaisia, tärkeitä kohtaamisia, jotka tuntuvat toimivan enemmän oman psyykeen muistutuksina itselle siitä, että miten elämä pitää elää. Etenkin, kun juuri tuo ihminen antoi minulle Eiji Yosikawan Musashin, joka on vieläkin tuossa hyllyssä. Siitä alkoi oma nopea ja väkivaltainen henkinen kasvuni. Ei niinkään edes siitä kirjasta, vaan siitä luottamuksesta ja ymmärryksestä, jota periaatteessa tuntematon ihminen osoitti tällaista laman repimää hukkapätkää kohtaan. Voisi ehkä jopa sanoa, että se on yksi niistä sysäyksistä, jotka potkaisivat minua kohti sosiaalityötä. Minun oli helppo samastua Miyamoto Musashin elämästä kertovaan (joskin vahvasti romantisoituun) tarinaan, jossa nuori ja väkivaltainen uuvatti välttää julkisen teilaamisen sillä, että munkki laittaa hänet kirjapinojen kanssa linnan torniin ja pakottaa lukemaan itsensä fiksuksi. Tuon kirjan jälkeen oikeastaan teinkin itselleni aivan saman. Pakotin itseni lukemaan aivan kaiken mitä pystyin kuvittelemaan, neurologian etiikasta länsimaisen kirjallisuuden klassikoihin, eksistentialismiin ja kaikkeen muuhunkin filosofiaan ja psykologiaan. Siksi en pidä tuon ihmisen merkitystä elämässäni mitenkään vähäisenä.\nJo pelkästään tuon satunnaisen ja lyhyen kohtaamisen vuoksi tämä oli ehkä tämän vuoden paras päivä. Jos siis lasketaan täksi päiväksi myös se, että tässä tämän vuorokauden aikana sain tehtyä myös tämän triphop-levyn, jonka tein soundtrackiksi toissayönä kirjoittamalleni nopealle lyhyelle pätkälle. Kaksi viimeistä biisiä ovat mielestäni näistä parhaat, mutta ensimmäisissäkin opiskelin ja opin jotain uutta. Tärkeintä on silti se, että se on eräänlainen mielelle tehty kuvitus tekstille, ja sellaisena juuri sellainen, kuin tahdoin sen olevan. Nyt olo on aika väsynyt. Loppuillan voi ottaa ihan rauhassa, onneksi.\nExhausted by J. Kill & Mr. Mule\nLevyn, kuten kaikki muutkin, voi ladata ja kuunnella missä tahtoo. Mielellään yöllä.\nTunnisteet: elämä, exhausted, hautajaiset, kirjat, kohtaaminen, levyt, musiikki, opettaja, triphop\nJ. Kill & Mr. Mule - A Poem Without Words\nA Poem Without Words by J. Kill & Mr. Mule\nTein tämän eilen ja kerkesin vielä Torveenkin, eli siis aika loistava ilta kaikin puolin. Yksi otto, yhdellä mikillä nauhalle, kaikkinensa koko touhu kesti tuon 20 minuuttia ja se tuli ulos juuri sellaisena kuin sen pitikin. Sen perusajatuksena on samanhenkinen, kuin Beckettin Quadeissa. Siinä missä Beckett sävelsi teatteriksi musiikkia ja rytmiä ja liikettä ilman mitään perinteiselle teatterille ominaista (lavaa ja näyttelijöitä lukuunottamatta, vaikka nekin on pelkistetty kasvottomaan ja hahmottomaan minimalismiin), pyrin tekemään runon ilman sanoja. Tällainen tekeminen on ainakin inspiroivaa ja kiinnostavaa, tahtoisin vain soitella lisää keikkoja, jotta tuota kokemusta pääsee levittämään mahdollisimman paljon. Ainakin soitetut keikat ovat osoittaneet sen, etten ole sen kanssa yksin. Se on tätä samaa kirjoittamista, mutta ilman tekstiä, samaa keskittymistä. Jotkut ihmettelevät sitä, kun vetelen yhteyksiä täysin erilaisten asioiden välille, mutta kun katsoo asioita konteksteissaan, ei ole mitenkään vaikea nähdä, että niiden tarkoitus on herättää täysin sama fiilis tai ajaa täysin sama asia, vaikka ne olisivat keskenään ihan erilaisia. Tämän blogin ja yksin soitettujen keikkojen tarkoitus on perimmiltään sama: avoimuus ja inhimmillisen yhteyden suora luominen ilman mitään välikäsiä tai ylimääräistä.\nKuten aina ennenkin, tuonkin levyn lataus on ilmainen. Olen tosin viime aikoina miettinyt sen ilmaisen järkevyyttä. En siksi, ettenkö tahtoisi antaa musiikkiani jakoon ilmaiseksi, vaan siksi, että ihmispsyyke vaan on rakennettu tietyllä tavalla. Ilmaista pidetään tässä maailmanajassa arvottomana ja se on mielestäni se on vähän vinksahtanutta. Valitetaan siitä, jos jokin maksaa, mutta ilmainenkaan ei kelpaa. Tietysti voisi laittaa kaiken hinnaksi vaikka euron. Heti, kun jostakin on maksettu vaikka senkin verran vaan, se muuttuu kuulijalle merkitykselliseksi. Tunnistan tämän kyllä itsestänikin, mutta se ei tarkoita, etteikö ilmainen olisi minulle aivan yhtä tärkeä. Silti maksettua musiikkia kuuntelee enemmän. Mutta vaikka tiedänkin tämän, en tahdo karhuta musiikistani rahaa. Se on jotenkin olennainen osa sitä kaikkea, että se on "saatavilla" kaikille. Mutta siltikin toivoisin, että ihmiset lataisivat sen itselleen, kuuntelisivat sitä jossain muualla, omassa rauhassa lenkillä tai järven rannassa istuessaan, sen sijaan että sitä pyöräytettäisiin vain puoleen väliin tietokoneella kaiken muun äherryksen lomassa, koska se on musiikkia, joka vaatii tietynlaisen mielentilan. Se ei toimi kahdelta iltapäivällä, en usko että juuri kenellekään päiväsaikaan... On palkitsevampaa, kuin mikään rahasumma, kun näkee, että ilmaislataukset ovat huvenneet. Siitä huolimatta, kun joku silloin tällöin maksaa levyistä, on minulla monttu aina vähän auki ja jollain epämääräisellä tavalla hyvä mieli pari päivää. Se on jonkinlainen luottamuksen osoitus tehdystä duunista. Olkoon summa mitä hyvänsä.\nTunnisteet: beckett, ilmainen musiikki, j. kill & mr. mule, levyt, runo ilman sanoja\nKylmä ja pakkanen ovat siitä mielenkiintoinen kärsimyksen muoto, että heti kun ne eivät kosketa sinua itseäsi enää suoraan, ne eivät tunnu yhtään todellisilta. Tai en tiedä, onko tämä jotenkin vain omassa päässäni oleva homma, mutta heti kun pääsen pakkasesta sisään, suunnilleen unohdan sen olemassaolonkaan. Ja kun olen pakkasessa, iskee joku itsekurinäytelmä aina päälle täysillä. Mitäs jos laitettaisiin vaikka huppu päähän, kun on -18 astetta täällä? VITUT! ALLE KAHENKYMPIN PAKKASET ON LASTEN PAKKASIA! No nyt on -24, joko laitetaan huppu päähän? EI TÄSSÄ OO ENÄÄ KUIN PUOLI KILOMETRIÄ KÄVELTÄVÄNÄ, KYLLÄ TÄLLASEN NYT JAKSAA KOSKA VAAN! Aivan hauska ilmiö sikäli, että tuleepa näytettyä itselleen, mistä kana kusee, ikävä sikäli että tällä menolla olen luultavasti parin viikon sisällä kipeä ja vuodepotilaana. Päähän sattuu kyllä tälläkin hetkellä, mutta epäilen sen olevan ennemmin migreeniä, kuin paleltumista. Kahvi auttaa vaivoihin. Ainakin toistaiseksi. Tekisi mieli lähteä katsomaan Holy Lifea, Monsternautia ja Void Cruiseria Torveen, etenkin kun jätkät pyörittelivät viimekeikan settilistansa ja ilmeisesti soundipalettinsa uusiksi. Kiinnostaisi kovasti nähdä, mutta saa nähdä helpottaako päänsärky siihen mennessä. Yhdessä pakkasen kanssa ne nimittäin ovat yhdistelmä, joka saa minut lähinnä käpertymään hankeen jossain vaiheessa matkaa. Silti talvi on helvetin siistiä aikaa, pakkaset eivät ole haitanneet minua vielä yhtään, eikä kertaakaan ole ollut LIIAN kylmä, vaikka korvanlehdet on jäätyneet useasti ja suunnitelmia on joutunut uusimaan, kun autot eivät ole lähteneet käyntiin. Silti houkuttaisi kävellä Torveen, paleltumiskuoleman uhalla.\nToisena houkuttimena tuossa ovat kitararomut, jotka tuntuvat katsovan minua koko ajan vähän sillä silmällä, että tänään olisi pitkästä aikaa tehtävä levyllinen jumitusta. Tai ainakin aloiteltava sellaista. Toisaalta jos malttaisin lopetella tässä koneella ylimääräisten ohjelmien pyörittelyn, voisin hyvin tehdä sitä musiikkia koneellakin. Plussana tässä vaihtoehdossa on se, ettei otot mene vituiksi aina kun ikkunalaudalla hengaileva koira näkee pihalla lumiauran. En tajua mitä helvettiä niiden täytyy kolistella tuolla kaikki yöt, kun luntakaan ei ole tullut lisää. Ehkä sitä pitää vaan leuhkia, että tässä saadaankin vetää helvetin isolla metalliauralla pitkin asfalttia keskellä yötä, miettikääpä sitä, vitun työssä/koulussa/missälie normaalitoimissa käyvät!\nKone on jumissa, kun aloin vääntää gifiä helvetisti liian isosta kuvasta tajuamatta, ettei tarvitse pitää samaa resoluutiota, kun ei ole mitään aikomusta printtailla tuota. No, kaipa tämä tästä kohta selviää. Voisin mennä katsomaan, mitä kitara sanoo, kun sitä soitteleepi liian lujalla kerrostaloasuntoon.\nTunnisteet: auraajat, keikat, koira, kylmä, pakkanen, torvi\nPitkäksi käy päivät taas.\nTämä päivä on ollut niin kiireinen ja pitkä, että sain syötyä vasta tunti takaperin ja pääsin rauhoittumaan vasta nyt. Aamulla kouluun, sieltä suoraan auton rattiin ihmettelemään helsinkiläisiä runk...siittiönluovuttajia liikenteessa ja kikkailemaan klinikalle, vaikken osaisi ajaa siinä kylässä edes hyvällä kelillä ja kesällä. Sen verran täytyy sanoa, että on siellä kyllä sellainen liikennekulttuuri, jonka soisi vallitsevan kaikkialla Suomessa. Jokainen siellä on varmaan ajanut joskus ohi siitä ainoasta liittymästä, jotta ymmärtää miten perseestä on pyöriä seuraavat puoli tuntia ympyrää etsimässä jotain liittymää, josta pääsisi takaisin edes siihen alkupisteeseen... No, selvisin sinne minne piti, puoli tuntia myöhässä, mutta sain tehtyä mitä piti ja päästiin lähtemään treeniksellekin. Ilman Jaskan Helsinki-tuntemusta olisin kyllä ollut vielä enemmän kusessa tuolla. Huokaisin helpotuksesta, kun katedraalin eeppinen silhuetti tuli viimein näkpiiriin.\nSoittaminenkin maistuikin taas äärettömän hienosti. Vedeltiin biisejä aivan erilaisina versioina ja se osoittikin todeksi juuri sen, mikä tässä bändissä on itselleni ollut niin järjettömän hienoa: biiseissä on sanat ja soinnut, siitä eteenpäin kaikki voi muuttua ja mennä miten tahansa. Soitettiin nopeita biisejä hitaana, hitaita biisejä aamuyön blueseina ja kaikki soljui vain niin helvetin siististi ulos taas kerran. Huomasi, että muutamien keikkojenkin soittaminen on jo urauttanut tuota hommaa liiaksi, mutta onneksi on sen verran hienoja ja luovia tyyppejä bändissä, että osaavat huomata itsekin urautumat sielläkin, missä ne eivät omiin silmiin aina meinaa näkyä. Seuraavalla keikalla päästään taas tämän ajatuksen äärelle selkeämmin ja terävämmin. Keikkoja soittaessa tahtoo monessa kohtaa varmistaa, että on kärryillä siitä mitä on tekemässä, kun ihmiset ovat tulleet katsomaan jotain, mutta todellisuudessa sitä voisi aivan hyvin vain luottaa siihen omaan fiilikseen, se tekee musiikista aina parempaa ja mielenkiintoisempaa. Kaikki sovitukset voi vetää aina hatusta fiiliksen mukaan.\nOnneksi huomenna ei tarvitse olla heti yhdeksältä koulussa, joten tällainen illan venähtäminen ei haittaa ihan niin paljoa. Kerkeää tässä vähän aikaa katsella Sherlockia, lukea Célineä ja olla rauhassa taas tässä tekemättömyyden (ja nälkiintymisen) tilassa. Rahaa tulee oletettavasti perjantaina, mutta siihen mennessä on vähän tiukempaa. Kunhan vuokran saa maksettua pois alta, niin millään muulla ei ole väliä. Jos sitä huomenna kerkeäisi tehdä vähän biittejä, että voi soitella kitaraakin sitten. Toin nupinkin himaan, jotta soittelu on kivempaa, ja voi tehdä looppereidenkin kanssa. Now I bid my farewell.\nLähettänyt Jere Kilpinen klo 0.20 Ei kommentteja:\nTunnisteet: elämä, musiikki, pitkä päivä, soittaminen\nJ. Kill & Mr. Mule - Kaijurnus\nKaijurnus by J. Kill & Mr. Mule\nTässä on se ensimmäinen soolokeikkani ikinä, kaikki täysin improvisoitua ja juuri sellaisena, kuin se silloin tuli sen sinisen lampun alla ulos. Kyseessä siis se Torven keikka viime syyskuulta, olen tämän aikaa istuskellut sen päällä ja tehnyt kaikenlaista muuta ja melkein unohtanut taas tämänkin, joten päätin laittaa sen nyt, ennen kuin unohdan sen kokonaan. Sinälläänhän sillä ei ole yhtään mitään väliä koska tämä on nauhoitettu, koska se ei kuitenkaan tule samanlaisena takaisin enää koskaan. Suosittelen kuuntelemaan sen pimeässä ja maaten, mietiskellen, piirrellen, miten tahansa, kunhan KESKITYT siihen. Tai siis oikealla tavalla, eli keskityt johonkin sillä aikaa, kun annat sen virrata tajuntaasi. Tahdon tehdä tätä livenäkin niin paljon, kuin vain on mahdollista, koska tämä on minusta ehkä parasta ja palkitsevinta touhua koskaan.\nTunnisteet: improvisaatio, j.kill & mr. mule, kaijurnus, live, musiikki, torvi\nI AM THE BLACK REALITY CHECKS!\nKirjoitan jotain, mikä saattaa suututtaa jonkun, mutten tarkoita sitä pahalla tai en väitä, että olisin aiheesta täysin samaa mieltä edes saatuani tämän asian ulos systeemistä. Kyseessä on alkoholi, terän tylsyminen ja itsekuri, sekä selvinpäin olemisen ilmeinen vaikeus. En sikäli ole koskaan ymmärtänyt, miten ihmisille voi olla niin helvetin vaikeaa olla selvinpäin, etenkin silloin, jos he kokevat, että nyt olisi tarve olla jonkin aikaa selvinpäin. Yleensä repsahdus tapahtuu jo seuraavana viikonloppuna, viimeistään. Olen saanut kuunnella koko elämäni niin monta tuntia humalaisten sössötystä siitä, miten he ihailevat selkärankaani, että nyt aion sitten käyttää sitä selkärankaani ja tökätä tämän veitsen jokaisen sellaisen omaan tuntoon, joka tämän asian kanssa tasapainottelee.\nSelvinpäin olemisessa ei ole mitään hienoa tai vaikeaa. Ei hienoa siltä kantilta ajateltuna, että se erottaa minut heti kaikista muista ihmisistä ajaa minut erilleen ja erottaa niistäkin ihmisistä, jotka koen itse ystävikseni, koska "enhän minä voi ymmärtää tästä mitään". Silti krapulassa tuntuukin yhtäkkiä siltä, että ymmärrän kaiken. Olen kasvanut koko ikäni alkoholistien ja muuten alkoholia huvikseen ja vapautumisen muotona käyttävien ihmisten keskellä. Väittäisin kyllä, että jos ymmärrän jonkun asian aika helvetin hyvin, se on juuri tämä. Se, miksi ihmiset hokevat, etten ymmärrä sitä, on se, etteivät he saa minulta myötätuntoa ja oikeutusta omalla humalalleen ja sekoilulleen ja terän tylsyttämiselleen, kuten kaikilta muilta ihmisiltä ympärillään. Kyse on pitkälti joukon homogenisoitumisesta ja virtaviivaistumisesta, siitä että yhteisellä agendalla on helpompi toimia osana ryhmää, ja lopultakin tuoksi agendaksi muodostuu humalassa oleminen. Sitten, kun minä sanon, että nyt on ehkä elämäntilanne, jossa tämä vaikuttaa hyvältä idealta, mutta tärkeää on myös ymmärtää, missä kohtaa se muuttuu vain itsetarkoitukselliseksi ongelmien väistelyksi ja vastuun pakoiluksi, saan kuulla olevani ankea absolutisti. Aivan sama.\nSelvinpäin olemisessa ei ole mitään vaikeaa. Se ei vaadi minkään asian erillistä tekemistä. Ollakseen selvinpäin ei tarvitse mitään muuta, kuin jättää joitain asioita tekemättä. Ja se on aivan niin vitun yksinkertaista. Kyse on itsekurista, eikä oikeastaan mistään muusta. Olen itsekin toisinaan innostunut ajatustasolla jostain touhusta, mutta olen huomannut miten nopeasti se menee vain siihen, että terä tylsyy ja into lopahtaa sitten siihen. Toki ihmisiä on erilaisia. Suurin osa päihtyy juuri päästäkseen eroon itsestään ja mielestään ja pitääkseen lomaa. Loma on tärkeä asia, ja eri ihmiset tarvitsevat sitä erilaisissa määrin, mutta kyllä sitä joskus pitää tehdä muutakin kuin lomailla. Suomi on ehkä sellainen maa, että oikeutus juomiselle kaivetaan aivan mistä ja miten tahansa, syytä ei tarvitse keksiä kauaa ja kaveri löytyy aina. Jos ei löydy, niin yksinkin voi olla kännissä. Perkele. Mikään ei vaadi olemaan selvinpäin, ellei niin tahdo. Voi olla kännissä vaikka koko ajan, ja katsoa miten nopeasti se sitten eskaloituu. Mutta jos joka viikonloppu menee samalla kaavalla, että viinaa menee ja sitten taas sunnuntaina "ei juoda vittu enää ikinä", niin turha ainakaan odottaa, että minulta löytyisi pinnaa ja myötätuntoa katsoa sitä touhua kauhean kauaa. Ja silti olen jaksanut katsella sitäkin enemmän tai vähemmän koko elämäni.\nAlkoholia käyttävissä ihmisissä raskain ominaisuus on epäilemättä ruikutus. Jos tahdot olla kännissä, ole. Jos tahdot olla selvinpäin, ole. Lopeta ruikutus, itsesääli ja huomion kerjääminen, ja keskity sitten lähinnä siinä tilassa olemiseen, jossa haluat olla. Itsekuri ei todellakaan ole niin vaikea asia, kuin mitä siitä tehdään. Se ei vaadi mitään helvetin valaistumiskokemusta tai hiljaisuuteen vetäytymistä. Riittää ihan vaan, että skarppaa. On helppo tunnistaa, missä vaiheessa joku asia ei toimi sinulle, tai ei palvele mitään tarkoitusta. Kiertuemanagerimme Bende tiivisti sen täydellisimmin yksinkertaiseen muotoon: "I'm not an alcoholic because I don't drink when I'm sad. I drink when I'm happy." Se ON todellakin noin yksinkertaista, koska kuten minkä tahansa munkin huumeen kanssa, ihminen, jonka elämä on kunnossa ei mitä suurimmalla todennäköisyydellä kehitä riippuvuutta edes erittäin addiktoivaa alkoholia kohtaan samalla tavalla, kuin ihminen joka kokee elämänsä olevan perseestä tai joka vaan väistelee ja pakenee omaa todellisuuttaan ja asioidensa kohtaamista.\nSuurin puolustus on toki aina sosiaalisuus. Alkoholi on sosiaalinen liukuvoide, mutta kun se jää on murrettu, ei näiden ihmisten kanssa selvinpäin olemisen pitäisi olla enää mitenkään hankalaa. Sinä vain kuvittelet olevasi hauskempi ja sosiaalisempi selvinpäin, vaikka sen kautta käytännössä vain annat itsellesi luvan laskea irti niistä sosiaalisista rajoitteista, joita pidät itselläsi muuten. Se on täysin pään sisällä. Minä join suurimman osan teini-ikääni limpparia pullosta siinä missä muut dokailivat, ja aika monella meni kuukausia tajuta, ettei siellä olekaan viinaa seassa. Olin oikeastaan yllättynyt, kun yksi tuttu vasta pari vuotta sitten huomasi, etten olekaan ryyppäämässä. Vähän nauratti ilme, kun totesin etten ole koskaan ryypännytkään. Tahdon sanoa tämän kaiken myötätunnolla, rakkaudella ja välittämisellä, jota tunnen kaikkia tuntemiani hienoja ihmisiä ja kanssakuolevaisiani kohtaan, mutta samalla myös päästää hieman höyryjä, kun taas tuntuu, että alkoholi heittelee vähän kaikkia tukasta vittuun. Many different skarpings.\nTunnisteet: absolutisti avautuu, alkoholi, alkoholismi, dokaaminen, humala, itsesääli, letkuselkä, sekoilu, selkäranka\nMaa pysyy hiljaa paikallaan.\nkuin sormi kauimmaista tähteä\nei yhtä sanaa\njoka todella pystyisi näyttämään\nmistään yhtään mitään\nkuin vaikenemisen tuoma\njoka selkeästi merkitsisi\nKaikki yhtä kauheita ja turhia\nvaikka joissain onkin ihan nätit kulmat\nja hieno sointi,\nyhtä kauheita kaikki!\nja kaikki yhtä aikaa\nlapioi oman reikänsä umpeen,\nsuut nenät silmät\nkaikki täynnä samaa soraa,\ntukehtumisia ja sokeutumisia,\nparemman vaihtoehdon puutteessa,\nmaan sylkemät raapivat auki\nja pyrkivät kohti sanaa,\nturhaa lauseiden tulvaa.\nMutta kaiken aikaa ja aina vaan\nLähettänyt Jere Kilpinen klo 18.18 Ei kommentteja:\nTunnisteet: elämä, ihminen, kuolema, maa pysyy hiljaa paikallaan, mieli, runo, sanat, todellisuus\nZen tuntuu johtavan minut yhä useammin Beckettin äärelle. On käsittämätöntä miten paljon siinä tekstissä voi olla syvyyttä, tuntuu että se tuntuu ohittavan monitulkintaisuudessaan ja tasoissaan niin monet kaikki muut, tai ainakin suurimman osan muita kirjailijoita, minkä lisäksi jo pintapuolisen tason nihilistinen kielellinen veitsi on niin terävä, ettei sitä voi kuin ihailla. Sen pyrkimys on leikata pois aivan kaikki tarpeeton ja ylimääräinen, paitsi silloin, kun se saa lukijan tuntemaan olonsa vaivaantuneeksi tai epämukavaksi. Se tietty "kuluttajavihamielisyys" on itselleni aivan yhtä kiehtovaa, kuin vaikkapa Michael Giran pullisteluaikakauden Swansin livet tai Bukowskin yölliset sonaatit olemassaololle ja kuoleman odotukselle. Silti Beckett on itselleni jollain tavalla samastuttavin, koska hänen kuolemansa on sama kuin minun, hänen harmaansa sävy on sama kuin minun, hänen veitsensä kohdistettu yhtälailla itseen ja mieleen, kuin minunkin. Se on se syy, miksi arvostukseni häntä kohtaan on suurempi, kuin vaikkapa Nietzscheä, joka sohi veitsellä kaikkialle ympärilleen kunnes tuli hulluksi. Beckett sohi sillä itseään, todellisuuttaan ja mielensä osia, minkä lisäksi hän oli kiinnostunut niistä asioista, eikä yrittänytkään väittää ettei olisi. Hän vain sanoi, ettei ole hänen tehtävänsä tulkita työtään, vaan tehdä sitä. Siinä suhteessa olen ehkä erilainen, ainakin toistaiseksi. Uskon tämän kirjoittamisen olevan, kuten musiikinkin, jonkinlainen opinnäytetyö, matka kohti varsinaisia töitä, jatkuva työkalu ja oppitunti, jonka avulla kykenen tekemään sen, mitä minut on tarkoitettu tekemään, mitä ikinä se sitten onkaan. Tarkoitus sinällään on tietysti löyhä termi, joka ei tarkoita mitään, missään muussa, kuin oman elämäni kontekstissa. Opin tuntemaan itseni niin läpikotaisin, että voin hiljentyä murskaamaan sen kaiken ja katsomaan, mitä muuta niistä palasista voi rakentaa.\nNyt tuntuu siltä, että fokus painuu taas runojen suuntaan. Minulla on nyt kolme valmista kokoelmaa. Ensimmäinen on Lapiohommia, se sisältää vuoden 2013 syksyn ja jatkuu kevääseen 2014. Se käsittelee pääasiassa isovanhempien hautaamista, duuneja, muuta olemista tuona aikana. Toinen on Voodoo in C-minor, siinä on Cut To Fit-tekstit, J. Kill & Mr. Mule-tekstit sekä muita enlglanninkielisiä tekstejä. Palavat Orangit on viimeisen vuoden aikana kirjoitettuja tekstejä. Se käsittelee näkyjä, hetkiä ja ihmisiä isommin. Niiden lisäksi on itseasiassa vielä Musta Suu, jossa on kaikki Cut To Fitin tekstit käännettynä ja uudelleenkirjoitettuna suomeksi. Novellikokoelmiakin on kai kolme, minkä lisäksi kesken on vielä yksi projekti, jossa kirjoitan kaikista Cut To Fitin biiseistä jonkinlaisen novellin, jossa sen ajatus käydään läpi tavalla tai toisella.\nSaa nähdä, tuleeko siitä mitään, se on ennemmin jonkinlainen ajatuskoe itselle, kuin mikään varsinainen juttu. Novellikokoelmia olen koittanut tyrkyttää kustantajille, mutta niistä putoilee aina tasaisen hiljaiseen tahtiin hylkäyskirjeitä, joten mielenkiinto sillä saralla on melko olematon. En oikein tiedä mitä tekisin niillä. Tiedän, että pdf- nettiin on vähän turha, koska kukaan ei lue niitä kuitenkaan, mutta turhauttaa myös pyöritellä niitä vain omalla tietokoneella. Tahtoisin jakaa ne ihmisten kanssa jollain sellaisella tavalla, että tietäisin niiden menevän perille edes jollekin yksittäiselle ihmiselle. No, kaipa aika näyttää mitä niille tapahtuu.\nTunnisteet: beckett, kirjat, kirjoittaminen, zen\nOlen tänään pohtinyt ihmisen käsityskykyä. En lopultakaan usko, että tähän kaikkeuteen mahtuisi yhtään mitään sellaista, mitä ihminen ei pystyisi käsittämään, kunhan vain on riittävästi informaatiota. Sen sisäistäminen on vaikeampaa ja sinänsä taas eri homma, mutta kaikkeus on lopultakin juuri niin käsitettävissä, kuin ihmismieli päättää. Mitä enemmän tutkimme asioita, sitä enemmän käsitämme niitä, ja se mikä aiemmin näyttäytyi käsittämättömältä muuttuu itsestäänselvyydeksi. Kyse on vain siitä, minkä verran olemme valmiit tekemään työtä käsittämisen eteen. Esimerkiksi äärettömyys, ikuisuus tai kuolema - olkootkin ahdistavan suuria kokonaisuuksia, eivät mielestäni ole yhtään vaikeita käsittää. Se, etten koskaan tule pääsemään niihin konsepteihin konkreettisesti käsiksi on toki turhauttavaa ja tätä kautta niiden sisäistäminen kaikissa toimissa on toisinaan mahdotonta, mutta käsitteinä ne eivät ole kovinkaan vaikeita. Olen viime aikoina yrittänyt aktiivisesti löytää tajuntani rajan, ikäänkuin nähdä sen, missä kohtaa tulee seinä vastaan, nähdä mielen kaikkeuden mittasuhteet. Olen tullut siihen tulokseen, ettei niitä ole.\nKoko kaikkeus on aina pääsi sisällä. Sinä luot tajunnallasi sen todellisuuden jota koet, joten olet koko ajan laajentuvan maailmankaikkeuden luoja. Kaikki mennyt on osana todellisuuttasi, enemmän tai vähemmän, ja niin kauan kuin elät, siihen tulee vain lisää uutta, eli se laajenee aivan jatkuvasti, etkä voi mitenkään estää tai hidastaa sitä. Voit toki rauhoittaa mielesi, mennä jonnekin, missä et näe ylimääräistä informaatiota, mutta silloin tajuntasi vasta alkaakin laajentua, koska ulkoisten ärsykkeiden hävitessä käännät väistämättä katseesi sisäänpäin ja alat analysoida ja tutkia tuota omaa kaikkeuttasi perspektiivissä siihen itseensä, ja teet joitakin oivalluksia sen luonteesta ja olemuksesta. Mielen prosessien tutkiminen on äärimmäisen mielenkiintoista, ja kun siinä pääsee johonkin alkuun, ei se ole edes yhtään niin vaikeaa, kuin voisi kuvitella. Lopulta päädyt etsimään sille jotakin rajoitusta, mutta ymmärrät, ettei sitä ole. Toisin kuin kallosi ja ja aivojesi koko, mielesi ei ole rajoitettu mihinkään tilaan. Neuronit voivat yhdistellä ja kommunikoida keskenään aika helvetin monin eri kombinaatioin, joten ylikuumenemista ei juuri tarvitse pelätä, jos osaa itse pysyä rauhallisena.\nMitä enemmän teet asioita, jotka eivät ole sidoksissa menneisyyteesi tai aiemmin kokemaasi, sitä nopeammin huomaat aivojesi valtavan kapasiteetin. Mitä enemmän teet virheitä, sitä enemmän opit. Mitä suurempia kokonaisuuksia pyörittelet, sen ahdistuneempi olet, mutta se ahdistus on itsessään palkitsevaa laatua, se on matka, joka ei varsinaisesti johda mihinkään, mutta antaa paljon uutta nähtävää ja koettavaa, jotain sellaista, jota voi jakaa muiden ihmisten kanssa. Kun osaat tällaisten retkien jälkeen olla sekoamatta, luulematta saavuttaneesi mitään erikoista ja ymmärrät, että aivan järjettömän monet muut ihmiset ovat oivaltaneet aivan samoja asioita vuosituhansien saatossa, opit rauhoittamaan mielesi. Sitä kautta voit löytää kaiken mielesi valkoisen kohinan keskeltä sen yhden, yskinkertaisen taajuuden, joka aina silloin tällöin hetkellisesti tuo mieleesi rauhan ja hiljaisuuden, ja johon voit keskittyä. Yksinkertaisuus on juuri se, joka tuo tasapainon, mutta kannattaa muistaa myös se, että suurimman osan ajasta tasapaino on lopultakin ihan helvetin tylsää.\nTunnisteet: elämä, ihmisyys, ikuisuus, kuolema, käsittyskyky, mieli, psyyke, rajat, tajunnan laajentaminen, tasapaino, zen, äärettömyys\nKaikenlaista harmia aamuyön kiusaksi.\nViime yönä aloin tehdä tuolle Cut-Ushima projektille videoita, ensimmäinen renderoi yhä joten koneen käyttö on ollut blue screenin pelossa hieman rajoittunutta. Sen sijaan käytin päiväni maalaamalla ja vähän kirjoittamallakin. Maalasin tällaisen vähän erikoisemman ja hölmömmän jutun. Kun viime yönä kävin koiran kanssa pihalla, katsoin että kuu makasi hienosti yksinäisenä pönöttävän kerrostalon yllä. Se oli niin hieno, että päätin jopa ihan maalata sen, jonkinlaisena puoli-impressionistisena harjoituksena. Olisi toki ehkä kannattanut tehdä talokin, isoin yksittäinen väripinta-ala pisteillä, jotta se fiilis olisi korostunut, mutta tällä mennään nyt sitten. Harjoittelin myös jollain päävärillä sävyttämistä, kun en oikeastaan ole sitäkään tajunnut koskaan aikaisemmin. Tästä tuli nyt tällainen tuhkakuppi, josta saa väännettyä vaikka kuinka monta eri taulua, miten nyt vain sattuu haluamaan.\nHauska homma tehdä, on tuossa vähän isompaakin paneelia ja mietin, että voisit tehdä niistäkin jotain erikoisempaa, kunhan vaan saa jostain sellaisia määriä maalia, että sillä pystyy jotain ihan oikeasti maalaamaankin. Näihin nyt olisi aika kätevä maalailla vaikka jotain tämän suuntaista. Jottei elämä käy liian helpoksi ja tylsäksi. Katsoin myös sen uusimman Sherlock-spesiaalijakson. Se oli kyllä nerokasta trippailua kaikin puolin, on mielenkiintoista nähdä jotain noin hyvin kelailtua ja psykologista tuollaisessa muodossa, mutta turhauttaa, kun odotusaika seuraavaan jaksoon on nyt taas sitten kevyesti vuoden päivät. Niin joo, tällaisen levyn tahdon jakaa vielä kun satuin löytämään, aivan vammainen nimi bändillä, musiikissa aika paljon Neurosiksella about samanlaisena olleita sointukiertoja ja yksi suora Radiohead-rippaus, mutta aivan kipeä laulaja!\nTässä myös jo aiemmin hehkuttamani, mutta linkin unohtamani Twin Speak, joka erottuu näiden tällaisten bändien valtavirrasta sillä, ettei köpöstoneria ole trippailussaan nimeksikään, yleisvire on melankolisempi ja psykedeelisempi, eli pidän tästä ihan helvetisti ja olen pari viikkoa kuunnellut tätä levyä suunnilleen joka yö.\nKunhan kone saa renderoitua (kahdeksan tunnin päästä), voisin tehdä vähän jotain ambienttia koneella, kitararomut ovat Helsingissä roudausten helpottamiseksi. Viime keikalta löytyy Hyötsin ottamia kuvia täältä. Lopetan tämän yön tällaiseen runon tapaiseen, jonka myös kirjoitin tuossa aiemmin.\nMikä on mieli,\nvain neuronien tanssi\njoka kasvaa kasvaa kasvaa\nMieli täynnä ymmärrystä siitä\nmitä tulossa on ja mitä tuleman pitää.\nSiitä uusi kaikkeus,\njotta elämäsi jatkuu\ntai se sammuu mukanasi\nja kuolet tuhat kuolemaa\nTunnisteet: jeremy irons ja läpäläpä, keikat, kuvat, musiikki, runot, taulut, twin speak\nSalaisuuksia ja tulevaisuuden suunnitelmia.\nKoska en ole kuullut vielä yhtään järkevää argumenttia tätä vastaan, jaan kanssanne tällaisen pienen salaisuuden. Siinä on sitä itseään, toivon, että noita tulee vielä monta lisää. Aikomuksena on järjestää yksi ainakin Oranssille tuossa jossain vaiheessa, olisi mukava saada sinnekin vain vähän enemmän fiilistä, jotain visuaalisia elementtejä pelkkien kirkkaitten lamppujen tilalle. Katsotaan, mitä saadaan kehiteltyä. Sen aika on myöhemmin.\nNyt tekisi mieli tehdä monenkinlaisia asioita, mutten aivan vielä ole päättänyt, suuntaanko sen visuaaliselle ja sooniselle puolelle. En ole tehnyt tänä vuonna vielä muita levyjä, kuin tuon Cut-Ushiman, ja tässä on kuitenkin eletty jo kaksi viikkoa tätä vuotta, että alkaisihan se olla kohta korkea aika tehdä jotain. Toisaalta tiedän, että kun se puoli työntyy voimalla päälle, en voi estää sitä kuitenkaan, eli ehkä nyt tämän aikaa keskityn johonkin muuhun. Videon vääntäminen on kivaa, jos ei kone kaadu alta. Siniset ruudut hyppivät eteen yhä tiheämmin, mikä aina toisinaan kuumottaa. Kirjoittaminenkin tuntuu toisaalta sujuvan, journalistisen viestinnän kirjoitusharjoitukset ja lukeminen tuntuvat taas stimuloivan mukavasti sellaista automotorista helppouttakin tätä hommaa varten. Kirjoittamisessa hankalinta on lähinnä se, että kädet väsyvät ennen mieltä. Siksi tykkään myös kirjoituskoneella kirjoittamisesta, koska se on kokonaisvaltaisen uuvuttavaa samaan aikaan. Vaikka se noin paskalla koneella sattuukin ennen kaikkia sormiin, väsyttää se hakkaaminen myös mielen yhtä tehokkaasti. Se vain tarvitsisi paperia, eikä minulla ole ollut varaa ostaa edes sitä viimeaikoina. Lisäksi aloin säästää tässä vähän erilaista hommaa varten. Aion nimittäin ostaa lapsteelin, jotta voin soitella kahta kitaraa samaan aikaan livenäkin, ilman että se aiheuttaa liian suurta vaivaa. Nupissa on kaksi kanavaa, joita voi pitää päällä koko ajan, ja delaystakin saa kaksi kanavaa ulos, joten homma on jopa helpompi, kuin miltä se kuulostaa. Toki se vaatii oman, pienen orientaationsa, että tietää mitä soittaa missäkin välissä, mutta on minulla jo aika paljon ideoita. Tätä projektia ajatellen, jos jotakuta kiinnostaa ostaa tauluja, niin nämä ovat vielä olemassa:\nCharles Will Is Man's Son\nKysellä voi tässä, sähköpostilla tai miten vaan, jos joku kiinnostaa, hinnan olen tavallisimmin ottanut suoraan vaan pitemmän sivun senttien mukaan, kuulostaa mielestäni vielä suht inhimmilliseltä ja kohtuulliselta diililtä, ja on kuitenkin sellainen, että auttaa tässä konkurssissa ihan helvetisti. Avainhetket ovat toistaiseksi koululla jossain epämääräisessä tulevassa näyttelyssä kai, en tiedä koska saan ne takaisin, mutta varmaan tässä kevään mittaan.\nTunnisteet: harha, keikat, lapsteel, musiikki, sekava, soittaminen, taulut\nHuomasin tuossa kouluhommia tehdessä, miten raivostuttavaa on työskennellä rajoitusten kanssa. Kun yrität tunkea vaikkapa huumausainekeskustelun kahdentuhannen merkin kolumniin, saat varautua suoralta kädeltä siihen, ettet kykene ilmaisemaan itseäsi kokonaisvaltaisesti ja järkevästi, et saa sisällytettyä näkökulmia tai vaihtoehtoisia ratkaisuja, vaan kirjoitat väistämättä sellaisen 2000 merkin pökkelön, joka ei käytännössä palvele oikein mitään tarkoitusta. Kieli on töksähtelevää, kun et saa huljutella sitä kaikessa rauhassa ajatuksen virrassa, et saa rakentaa asioita kohti kokonaisuuksia, et saa ottaa ylimääräisiä näkökulmia, koska ne eivät vain mahdu mukaan. Toki joku voi sanoa, että siinä oppii tiivistämään vain asiansa vain olennaiseen, mutta jos oikeastaan mistään asiasta tahtoo sanoa vain olennaisen tuolla merkkimäärällä, siihen tarvitaan joko ranskalaisia viivoja, tai sitten vain kolme sanaa. Jälkimmäinen ei vielä tee kolumnia, vaikka muuten täydellinen olisikin. Olisi ehkä hauska rakentaa sellainen teksti, jonka ihminen täyttää päässään. Pelkkiä yksittäisiä sanoja. Auto. Ajaa. Työ. Myöhäinen. Viha. Turhautuminen. Huuto. Pettymys. Potkut. Sitä rataa. Tuo viimeinen ei siis kuulunut tekstiin. Eikä tämä. Eikä tuo. Jos siis ymmärrätte mitä tarkoitan, näin Monty Pythonin hengessä.\nTaas on edessäni hiljainen, rauhallinen ja mukava perjantai. Yksinäisyys ja oranssit seinät. Tai tällaiset lohenpunaisen murretun oranssit. Tunnen tällaisen pimentävän oranssin kotoisaksi kai siksi, että Vesijärvenkadullakin asuin kuusi vuotta samanlaisessa tummentavan oranssissa huoneessa. Vaikka ne ovat talvella pimeitä ja joissain mielentiloissa vähän masentaviakin, ne ovat silti kodikkaita omalla rumalla tavallaan. En tiedä miksi. Kai se on vain tottumuskysymys sittenkin. Toisaalta se on kyllä aivan sama missä sitä on.\nParasta tässä kämpässä on lähinnä puulattiat, joka on kerrostalossa aika helvetin harvinaista herkkua. Kun aamuisin istuu meditoimassa ja kuuntelee lattialautojen poksahtelua lämmön vaikutuksesta, ei voi olla hymyilemättä itsekseen. Elämä ja sen täydellisyys on lopultakin aika pienistä asioista kiinni. Tunnen olevani nyt aika hyvässä paikassa. Saan oikeastaan kaikelle tekemiselleni juuri sen arvostuksen, jonka olen aina halunnut, älykkäiden ihmisten ymmärryksen ja hiljaisen nyökkäyksen. Lisäksi olen jotenkin taas havahtunut siihen, että olen tutustunut uusiin ihmisiin, jotka eivät ole nähneet mitään tekemisiäni menneisyydestä, joten he tutustuvat vain siihen mitä teen nyt, eivätkä vain oleta sen olevan jotain kaiken sen perusteella, mitä tein joskus vaikka vuonna 2012. Se on virkistävää, koska olen monesti tuntenut olevani ihmismielen kategoristen taipumusten vanki: vaikka tekisin jotain aivan erilaista, kukaan ei vaivaudu kuuntelemaan sitä koska olettavat sen olevan kuitenkin samaa. Sitten, kun istutan ne kohdeihmiset väkisin penkkiin ja pakotan kärsimään sen levyn läpi, koska tiedän, että he tajuavat mikä siinä on pointtina, sitä ollaan ihmeissään, että koskas tämä oikein on duunailtu ja menipä ohi. Tiedän. Yleensäkin joidenkin levyjen kohdalla tajuan miksausvaiheessa miettiä, että tämä tai tuo tyyppi ehkä tajuaa tämän levyn päälle. Ja jos ei vuori tule Muhammedin luo, niin vuori voi sitten haistaa pitkän vitun ja räjähtää ydinkärjestä atomeiksi.\nLähettänyt Jere Kilpinen klo 18.38 Ei kommentteja:\nTunnisteet: bileet, elämä, hiljaisuus, perjantai, yksin olo, ymmärrys\nDavid Bowie - Täydellinen kuolema.\nTässähän saisi olla kirjoittamassa muistokirjoituksia joka ilta, jos siihen hommaan rupeaisi. Ajattelin olla kirjoittamatta Bowiesta mitään, koska hänen musiikkinsa ei koskaan ole merkinnyt minulle paljoakaan, ei ole vain sattunut vastaan vaikka sainkin tädiltä joskus Ziggy Stardust-levyn. Eihän se sedän Sepulturan Beneath The Remainsille siinä teini-iässä pärjännyt, joten Bowie jäi etäisemmäksi sitten. Tästä syytä en kokenut juuri tarvetta leikkiä, että olisimme olleet läheisiä, kuten niin monesti on kuolleiden ja elämään jääneiden kuolevien kanssa. Mutta sitten tapahtui jotain sellaista, etten voinut enää sivuuttaa järjettömän vahvaa tunnereaktiotani. Näin Lazaruksen videon:\nTämän nähdessäni istuin hetken aikaa hyvin hiljaa ja pohdin lähinnä sitä, että tuo taisi olla täydellisin kuolema, jonka olen elämäni aikana nähnyt. Biisi, sanat, video, kuolema, kaikki luo yhdessä täydellisen järjettömän eheän ja hiljentävän kokonaisuuden joka nitoo kasaan ihmiselämän ja lähestyvän lopun, kunnes lopulta sulkee kannen sen kaiken päältä, kuvasuhteiden muutoksia, selkeästi Sukka-Muukkosesta pöllittyä naamiota ja Bowien järjettömän hienoa ja harjaantunutta kehon hallintaa myöten tämä oli jotenkin aivan täydellinen hetki ihmiskunnan historiassa.\nTässä mietin enemmänkin musiikkia ja nostalgiaa, kun nyt eri ikäiset ihmiset ovat jakaneet muistojaan eri levyistä ja sanoneet, ettei näin hyvää musiikkia tehdä enää. Sikäli hassu lausahdus, että suuri osa tajuntaani poksautelluista levyistä on kyllä selkeästi tehty tässä, tämän vuosituhannen puolella, suurin osa niistä vielä viimeisen vuosikymmenen aikana. Toisaalta se voi olla kiinni myös siitä, millaista musiikkia kuuntelee, mutta itselleni uudemmat Neurosikset, Swansit, Heroin & Your Veins, Electric Moon, Twin Speak, Dr. Johnin Locked Down, Scott Kellyn ja Steve Von Tillin, Giran, Nick Caven, Nurmion, Melissa Auf Der Maurin, Solstafirin, tajuatte kyllä että aika helvetin monen bändin tämän vuosituhannen ja -kymmenen tekemiset ovat tuntuneet paljon tärkeämmiltä oman musiikillisen ja henkisen kasvun polulla, kuin oikeastaan edes kaikki ne levyt, joita joskus mukelona kuunteli. En ole taipuvainen nostalgiaan siinä mielessä, että vaikkapa teini-iän levyt sanoisivat kauheasti. Nirvanat ja Melvinsitkin löysin vasta kauan teini-ikäni jälkeen, tai ainakin suhteellisen kauan. Toisaalta, koska kasvoin tuppukylässä, voi koko teini-ikääni ehkä heittää parilla vuodella eteenpäin, jolloin se ehkä osui paremminkin teini-ikäni loppuun. Tietyt levyt sopivat tiettyihin vuodenaikoihin, mutta mieluummin teen niillekin fiiliksille uusia muistoja, kuin kelailen niitä vanhoja.\nJa toki, olen vielä nuori, mutta karvani nousevat pystyyn aina kun kuulen ikäisteni tai nuorempieni istuvan jo jossain kiikkustuolissa ja muistelevan jotain parin vuoden takaisia hommia haikeudella. Nostalgia hapettaa ja ruostuttaa mielen nopeasti uriinsa. Siksi on hienoa, että on myös tällaisia artisteja, kuin David Bowie, joka ei jäänyt ruostumaan menneisiin juttuihinsa ja paistattelemaan siihen, vaan teki viimeisenä työnäänkin sellaisen levyn, jonka voin jopa kuvitella ostavani, koska yleisfiilikset kuulluista biiseistä ovat olleet lähes Scott Walker-tavalla mystisiä, vaikka värimaailma onkin täysin eri.\nTunnisteet: david bowie, elämä, ihmisyys, kuolema, musiikki, nostalgia, täydellinen\nPaljon on virrannut ajatuksia päässä ja viivoja pa...\nLisää kirjoitusharjoituksia. Sielunmaisema, vartti...\nKoulussa tällanen pieni tajunnanvirtaharjoitus. Jä...\nLuovuus ja hautominen\nHullun pitkä teksti hulluudesta.\nHuumeet ja niiden ongelmat\nEnsimmäinen keikka rumpalina, checked.\nSuorita eheytys asemaan: pää.\nMaailman ihmettelyä. Kaikesta huolimatta täällä on...\nCut-Ushima - Burn Down The Sky


Jos haluat pelkkä seksiseuraa, niin tässä on ehdoton Top-3 lista:. Kevyen irtosuhteen metsästämiseen kannattaa siis live sexchat nainen itsetyydyttää varata aikaa). Käyttäjiä yli 3 miljoonaa ympäri maailmaa. Itsevarmuus on seksikästä niin miehissä kuin naisissa ja vetoaa vastapuoleen varmasti. Jos asut jollain Suomen suurimmista kaupungeista (tai sitten opiskelijakaupungissa). Kaikki alkaa kuvan lisämisestä. Lisäksi teen rohkeita privaatteja, joissa voin käyttä hieromasauvaa. Kokeile palvelua ilmaiseksi tästä.\nOrgasmi ilman siemensyöksyä suomi big titts chat nuppi net herkku seksi tube - Ilmainen blowjob. Kun löydät hyvännäköisiä ihmisiä, joita haluaisit pästä panemaan, kannattaa heille lähettä viestiä. Seksitreffisivustot ovat pitkälle kehittyneitä. Alkoholi on Suomessa kallista ja joka kerta ei todellakaan käy flaksi.\n7 paikkaa, josta: Erotiikka tampere seuraa netistä ilmaiseksi\nKun lisät profiilikuvan parannat mahdollisuuksiasi 1400 prosentilla. Olitpa mies tai nainen, tänän on sinun vuorosi hankkia kuumaa panoseuraa, joten lue artikkelimme ja ryhdy hommiin! Pillu creampie: Eroottinen hypnoosi homo chatti. Minua ainakin kyllästyttä ainainen baareissa juokseminen. Kun nainen yrittä iske. Parille seuraa ilmainen seksi videot / Perfect sex Orgasmi ilman siemensyöksyä eturauhas orgasmi nainen ja mies sängyssä suomi seksi tube - Pimppi kemi Xxx videos parille seuraa - Old shemale Kamasutra tarina rakkaudesta verkossa elokuva, voksne sex nettsteder ytrebygda. Olethan sinä etsimässä seksiseuraa! Web seksi seuraa ilmaiseksi thai hieronta lauttasaari strapon domina gigantti jkl. Kyseessä on siis ensisijaisesti pettämiseen tarkoitettu deittipalvelu, jossa varatut voivat hakea seksiä anonyymisti. Sivustoa käyttävät miehet naiset, nuoret vanhat, sinkut varatut ja heterot homot.


Sister Twister - Love at the first sight - Sivu 6 - Viisukuppila\nViesti Kirjoittaja kaivanto » 21 Tammi 2010, 16:37\nAika törkeätä arvostella kasvuikäisen nuoren ulkonäköä. Tämmöistäkö nykynuoriso on?\nOikein piti katsoa pysäytyskuvasta mitä vikaa on Elinin purukalustossa, en kyllä keksinyt. Kaikin puolin säteilevä esitys, karvoineen ja hampaineen!!!\nViesti Kirjoittaja werro » 21 Tammi 2010, 19:25\nHampaista viis, tää voi yllättää ja pärjätä Suomen karsinnoissa yllättävän hyvinkin!\nViesti Kirjoittaja Andyliini » 21 Tammi 2010, 21:26\nToivotaan ainakin niin, minä ainakin aion äänestää.\nViesti Kirjoittaja qdess » 22 Tammi 2010, 09:02\nIrlannin menestys viime vuonna astetta tarttuvammalla kappaleella oli sitä luokkaa, että parempi jättää äänestäminen väliin. "Asenteelliset" rokkitytöt on so 90's muutenkin.\nViesti Kirjoittaja Darhen » 22 Tammi 2010, 09:55\nMiksi pitää lokeroida? ST:n kappale on miljoonastibiljoonasti viime vuoden irkkutyrkkyä tarttuvampi!\nViesti Kirjoittaja Tiana » 22 Tammi 2010, 11:15\n^ Ja minusta sister twisterin laulajalla on enemmän säihkettä, karismaa ja glamouria kuin viime vuoden irlannittarella..\nViesti Kirjoittaja Subculture » 22 Tammi 2010, 11:52\nTokio Hotellin laulajaan täällä jo vertailtiinkin\nIltasanomat tänään "katso kuvat" . Kuin kaksi marjaa.\nhttp://www.iltasanomat.fi/viihde/uutine ... os=hl-vi-1\nViesti Kirjoittaja kaivanto » 23 Tammi 2010, 01:54\nAlkoi toi väitetty kielivirhe kiinnostamaan. Alkuperäinen sanonta on ilman artikkelia eli love at first sight, italiaksi l'amore a prima vista. Jo antiikin ajan kirjailijat sanoivat vissiin amor a prima vista. Latinan opinnoista on mulla vähän jo kulunut...\nHerra Google kuitenkin kertoo, että nyttemmin näyttäisi että englanniksi kirjoitetaan usein myös "love at the first sight". Italiaksi sen sijaan "l'amore alla prima vista" tuottaa vain 6 hakutulosta eli on varmasti täysin väärin.\nEn nyt sen enempää paneutunut, mutta ainakaan italian tai espanjan suunnalta tuo ylimääräinen artikkeli ei ole peräisin, näyttäisi että ihan äidinkieleltään englanninkielisetkin sitä käyttävät. Oisko tämä artikkelihorjunta ranskalaisten syytä, sillä hakutulos "l'amour à la première vue" antaa 120.000 sivua vs. "l'amour à premiere vue" 157.000... Eli aika fifty-sixty\nViesti Kirjoittaja --evg » 23 Tammi 2010, 18:27\nYksi toivomus vahvistui eilen: SISTERIT OSLOON! (vaikka ei Suomi kyllä tule pärjäämään tällä )\nViesti Kirjoittaja greece » 29 Tammi 2010, 15:45\nkaivanto kirjoitti: Aika törkeätä arvostella kasvuikäisen nuoren ulkonäköä. Tämmöistäkö nykynuoriso on?\nNo aika törkeetä arvostella toisten mielipiteitä..Joo ja voin kertoo monet ihmiset on nykyään aika ulkonäkökeskeisii ja jossain euroviisuis ratkasee aika paljon jo pelkkä ulkonäköki...muutenhan noil oli ihan hyvä tyyli kyl..\nViesti Kirjoittaja Valkealalainen » 29 Tammi 2010, 17:48\nVoi herranjestas, jonkun mielestä euroviisuartistissa tärkeintä on siis todella hampaiden suoruus ja valkoisuus!? En ehkä ihan ymmärrä, mutta en olekaan koskaan ollut kovin ulkonäkökeskeinen ihminen... Harvoin esimerkiksi kiinnitän huomiota muiden ihmisten pukeutumiseen (ja vielä vähemmän hampaisiin). Eiköhän se musiikki ja esitys ole kuitenkin Euroviisuissakin purukaluston täydellisyyttä merkittävämpi juttu, ainakin minä toivon niin! Onneksi en itse ole esiintyvä artisti...\nToivottavasti Sister Twisterin tyypit eivät anna kenenkään hammaspeikon häiritä, vaan vetävät huomenna yhtä energisen show'n kuin alkukarsinnassakin!\nViesti Kirjoittaja Rousku » 29 Tammi 2010, 23:17\n^Juuri äsken katsoin Sister Twisterin semiesityksen nauhalta, enkä tietenkään muistanut että piti tsekata ne hampaat Eivät ne ainakaan minun huomiotani kiinnittäneet. Solistin silmiä en kyllä voinut olla huomaamatta\nViesti Kirjoittaja TantePätsi » 29 Tammi 2010, 23:22\nTäti ei huomannut hampaistoa, kun oli niin häikäistynyt kappaleesta.\nEsiintyvien artistien ulkonäköä saa arvioida. Varsinkin Euroviisut on hyvin ulkonäkökeskeistä. On ulkonäkö kuitenkin osa esitystä.\nHerranen aika, tädillä on dementia. Siis korjaus: täti oli häikäistynyt nutturasta - ei tosiaankaan kappaleesta.\nViimeksi muokannut TantePätsi, 30 Tammi 2010, 12:06. Yhteensä muokattu 1 kertaa.\nViesti Kirjoittaja kaivanto » 30 Tammi 2010, 02:40\nTotta himpskutissa kaikkia ulkoisia seikkoja pitää arvioida, koska euroviisut ovat olleet alusta eli vuodesta 1956 asti TV-ohjelma, vaikka vasta nyttemmin (n. 50 vuotta myöhässä) on Suomessa ja YLEn viisuohjelmissa alettu puhua siitä, että visuaalisella puolellakin olisi jotain merkitystä.\nHalusin vain puuttua siihen, että on tosi kohtuutonta arvostella nimimerkin takaa kasvuikäisen nuoren ulkonäköä. Musta Elin oli semissä upea ja ikäänsä nähden uskomattoman itsevarma ja suvereeni. Toivottavasti finaalissa menee yhtä hyvin. Mä en tehnyt noin nuorena näin hyviä biisejä. Paljon rispektii, hei!\nPidän peukkuja pystyssä vain ja ainoastaan Sister Twisterille, koska heillä on asennetta ja ylivoimaisesti vuoden paras sävellys. Muut kokonaisuudet näistä ehdokkaista eivät minun arvosteluasteikollani ansaitse Suomen euroviisuedustusta. Antti Kleemolan biisi olisi voinut toimia jollain muulla kielellä, esittäjänään Veeti tahi Pentti Hietanen. Olen puhunut, eikun kirjoittanut, ugh ja hik, koska alkolukko taas petti\nTietysti, jos vastoin ihan kaikkia ennakko-odotuksiani Pena voittaisikin, lähden ilman muuta ördäämään ja aiheuttamaan helvetinmoista pahennusta Osloon kahdeksi viikoksi sanoittajan ominaisuudessa: YLEn, Svanten ja OGAEn pahin painajainen, joka ei nyt varmaan tänä vuonna kyllä toteudu, mutta kattellaan... Ehkä ensi vuodeksi joku killeriviisu syntyykin.\nViesti Kirjoittaja Dimsku. » 30 Tammi 2010, 08:42\nAamiaisseura vaihtui Nina Lassanderista Sister Twisterssii ;D hienot hiukset tytöillä\nViesti Kirjoittaja UFOPOLI » 30 Tammi 2010, 09:53\nHyvin toimii tanssilattiallakin Eilen tuli testattua, kukakohan lie käynyt toivomassa...\nViesti Kirjoittaja TantePätsi » 30 Tammi 2010, 12:09\nkaivanto kirjoitti: Halusin vain puuttua siihen, että on tosi kohtuutonta arvostella nimimerkin takaa kasvuikäisen nuoren ulkonäköä. Musta Elin oli semissä upea ja ikäänsä nähden uskomattoman itsevarma ja suvereeni. Toivottavasti finaalissa menee yhtä hyvin. Mä en tehnyt noin nuorena näin hyviä biisejä. Paljon rispektii, hei!\nSitten kasvuikäisen ei kannata lähteä kisaamaan viisuihin. Suuri yleisö on aina nimimerkin takana - ja julma.\nViesti Kirjoittaja Ruut » 30 Tammi 2010, 18:28\nJep, komppaan. Junioriviisut on asia erikseen. Ei vaan jaksa nyt tällasta keskenkasvuista hömppää. Anteeksi. Kaiken järjen mukaan minun pitäisi komppailla näitä tyttöjä kovastikin, joku noista on kuulema samassa lukiossa, josta keväällä kirjoitin, ja jos on tai on ollut Kaustisella musiikkilukiossa, toisia tsempataan, mutta nyt en jaksa.\nViesti Kirjoittaja Pete » 30 Tammi 2010, 23:24\nEsitys meni ihan hyvin, mutta liikkeet olivat hieman kömpelöitä. Näki kuitenkin, kuinka paljon Elin nautti lavalla. Kiitos bändille osallistumisesta ja tervetuloa uudestaan!\nViesti Kirjoittaja romualdo » 30 Tammi 2010, 23:32\naivan liian ulkokohtaista, vaikka esiintyjäverta oli täältä meiltäpäin, ja tuli välillä haeskeltua nappeja lattialta... silti finaalin komea 9.? sija. (on muuten noissa modeissa ja heidän työsk.tavoissakin/arvoissa eroa...! tietysti, tuli kokeiltua!)\nViesti Kirjoittaja Juurovissön » 30 Tammi 2010, 23:46\nYllätyin positiivisesti SisterTwistereiden menevästä, räiskyvästä, energisestä ja dynaamisesta esiintymisestä! Raapustin vihkooni kakkossijan heille ja olisin kernaasti nähnyt Sisterit superfinaalissa. Tiukkaa menoa ja meininkiä, kyllä nuorissa on parhaimmillaan räjähtävää voimaa, toivotaan tälle tyttöbändille menestystä ja ennen kaikkea jaksamista puurtamiseen alkavalla bändiuralla! Saimme tänään nähdä hienoa esiintymistä Tampereen isolla areenalla!\nViesti Kirjoittaja Cyrano » 31 Tammi 2010, 02:34\nTäytyy hämmästellä samaa kuin eräät aiemmat kommentoijat:\nMillä kielellä ne lauloi?\nViesti Kirjoittaja Mohno » 31 Tammi 2010, 04:27\nNyt mä vasta ymmärsin miks tää pääsi finaaliin mutta en sitten sen enempää..\nViesti Kirjoittaja rewind » 31 Tammi 2010, 07:32\nYksi eniten myötähäpeää aiheuttaneista esityksistä. Semissä likat olivat niin kipsissä, että esitys meni vahvasti väkinäisen puolelle. Stailausta en viitsi edes kommentoida, nimi muistuttaa liikaa tiedätte-kyllä-mitä ja englannin ääntämys oli niin karmivaa, että kannattaisi ehkä laulaa vaan sillä omalla äidinkielellä. Kaikkea tuonnekin päästetään.\nViesti Kirjoittaja romualdo » 31 Tammi 2010, 11:28\nkaikki laulais äidinkielellä,koska tämä teeskentely loppuu? korjaus : 10.sijalle tämä, sai vain vaivoin kuunneltua tämän läpi... oli kuulemma Lordin, Tomin suosikki.\nViesti Kirjoittaja Daniela » 31 Tammi 2010, 12:17\nCyrano kirjoitti: Täytyy hämmästellä samaa kuin eräät aiemmat kommentoijat:\nAluksi kuulosti ihan puurolta, mutta kertsi oli kyllä enkkua\nEnnen en tykännyt tästä yhtään, mutta nyt tuo koko esitys jotenkin toimi!\nSolisti näytti edelleen Tokio Hotellin laulajalta ^^\nViesti Kirjoittaja Ruut » 31 Tammi 2010, 12:47\nIhmettelen kyllä vähän, kuinka tämä kappale kantoi itsensä näinkin pitkälle. Onneksi ei pidemmälle.\nSe, mikä tässä kosketti minua, oli se riemu, mikä näkyi tyttöjen kankeuden ja jännityksen läpi. Näin nuoret tytöt, ja tuolla esittämässä omaa kappalettaan. Vaikka viisuihin voi hakea "kuka tahansa" on tämä silti upea saavutus ja varmasti sellainen kokemus, josta jokainen tuon yhtyeen muusikonalku saa rakennusaineita itseensä.\nHarmi vain, että kappale ja ääntäminen ja stailaus oli kökköä ja jännitys näkyi ja kuului läpi kaiken. Silti-kaikesta huolimatta näistä näkyi se, mikä on muusikolle uskomattoman arvokasta: rakkaus ja intohimo siihen, mitä tekee.\nViesti Kirjoittaja Pete » 31 Tammi 2010, 14:34\nHienoa oli muuten nähdä I'dees-tytöt bändin taustalla.\nViesti Kirjoittaja JeSSSe » 31 Tammi 2010, 14:36\nPete kirjoitti: Hienoa oli muuten nähdä I'dees-tytöt bändin taustalla.\nNo mä aattelin kans, että oliko se Lotta siellä ja vissiin oli? Keitäs muita I'Deesistä oli taustalla..?\nViesti Kirjoittaja TOTUUDENPUHUJA » 31 Tammi 2010, 14:58\nHokema Love at the first sight on harvinaisen huono ja tylsä säveliltään. Se kuin tokaistaan ohimennen ja siinä ei ole mitään koukkua, melodiaa tai tunnetta.\nSama koskee koko biisiä.


F1-Uutisia 2021 | Sivu 34 | F1-Forum\nEnsimmäinen Edellinen 34 / 58\nMissäs Haas pitää majaansa, Briteissä vissiin?\nAsiasta toiseen: eihän nuo nykyiset koneetkaan mitään pisaralla pisimmälle moottoreita ole, siksi tuollainen, että ajetaan tankki melkein tyhjäksi kuulostaa minusta aika hurjalta. T:nimim "ainakin 10l jäljellä joka kisan jälkeen F4:ssa..."\nHaasilla kaksi päämajaa, Kannapolis Yhdysvalloissa ja euroopan päämaja Banburyssa Iso-britanniassa.\nBanburyssa on se paikka, missä pitävät Euroopan-päämajaansa. Aikaisemmin sama toimi mm. Manorin toimipisteenä.\nMitä polttoaineeseen tulee, niin säännöissä on 110 kilon enimmäiskulutus kisan ajaksi, mutta jos talli laskee että 100 kiloa riittää kisan läpiviemiseen, niin sitten laitetaan tankkiin se määrä. (+vähän ylimääräistä installaatio-, lämmittely- ja jäähdyttelykierroksia sekä polttoainenäytettä varten)\nKimi Räikkösen valinta parhaaksi F1-autokseen ei osunutkaan mestaruuden tuoneeseen Ferrarin kauden 2007 autoon, vaan McLarenin kauden 2005 auto menee ohitse\nKimi Räikkönen paljasti suosikkiautonsa pitkän F1-uransa varrelta - "Se oli mukavaa aikaa" - SuomiF1\nKimi Räikkönen on paljastanut oman henkilökohtaisen suosikkiautonsa uransa varrelta. Lokakuussa 42 vuotta täyttävä Räikkönen on tätä nykyä F1-historian kokenein kuljettaja. Suomalainen on ajanut F1-sarjassa Sauberilla, McLarenilla, Ferrarilla, Lotuksella sekä nykyään jälleen Sauberilla, joka on...\nKyllä toi kertoo aika paljon siitä miten paljon Kimi arvostaa tuota vuoden 2005 Mclaren kilpuriaan enemmän, kuin vaikkapa 2007 Ferrari kalustoaan jossa voitti sentään maailmanmestaruuden jota ei tullut pari vuotta aikasemmin.\nOn selvää että Ferrari,Lotus eivät koskaan pystyneet rakentamaan autoa joka olisi sovinnut säädöiltään ja ajotyylille Kimin toivoiden mukaan, kuin Mclaren 2005.\nMinkä takia Kimi on aina sanonut pitävänsä oman uransa suurimpana suosikkinansa juuri 2005 Mclarenin kilpuria!\nMitä luulette, olisiko Kimi mieluummin ottanut sen mestaruuden kaudella 2005 , kuin kaudella 2007? Toki ottaisi kummatkin, jos saisi valita. Mutta jos kuitenkin vain sen yhden mestaruuden saisi ottaa? Onko hienompi tulla muistetuksi Ferrari mestarina kuin McLaren mestarina?\nLuulen että Kimiä ei kiinnosta.\nVarmaankin näin. Olet oikeassa. Ajattelin että Ferrari tiiminä tarunhohtoinen, niin siellä kaikki varmaan sen mestaruuden haluaa voittaa. Mutta Kimiä ei varmaan kiinnosta F1-historia. Tai mistä sitä tietää\nKimi on itse kilpailuissa todella vahva. Tämän todistaa myös tilastot. Alla linkissä enemmän tästä\nKimi Räikkönen on kisakuski isolla alkukirjaimella - tämäkin tilasto sen todistaa | Sportti.com\nRacefans-sivusto on nostanut esiin mielenkiintoisia yksityiskohtia tilastoista, kun parhaillaan kesätauolla olevasta F1-sarjasta on ajettu 11 osakilpailua. Alfa Romeon Kimi Räikkönen nousee yhden tilaston kirkkaaksi ...\neikö ainoa syy miksi Tauri on italiassa ole joku suullinen diili Paul Stoddartin (entisen Minardin omistajan) ja Red Bullin välillä silloin kun Red Bull osti Minardin? joku ettei Red Bull saisi muuttaa tiimin päämajaa esim. britteihin.\nEn osaa sanoa sen tarkemmin, mutta eiköhän suuri osa henkilöstöstä säilynyt samana, eikä tarvinnut lähteä muuttamaan. Lähinnä siis mekaanikkoja sekä sitä väkeä, jotka ovat koko ajan tehtaalla eivätkä matkusta kisoihin.\nFerrari haluaa muutoksia budjettikattoon\nFerrari vaatii budjettikattoon muutosta - näin paljon pelkästään kolarit maksavat F1-tallille - SuomiF1\nFerrarin tallipäällikkö Mattia Binotto vaatii Formula 1:n budjettikattoon muutoksien mahdollisten kolarien varalle. Binotton mukaan olisi tärkeää, että kolareista aiheutuneet kustannukset eivät sisältyisi budjettikattoon. Ferrari paljasti lukuja tämän vuoden kolarien kustannuksista. Pelkästään...\nIhan perusteltu vaatimus.\nKolarit budjettikaton ulkopuolelle, ja FIA hyväksyy esitetyn laskun korjauksista....\nEihän se sitten enää ole mikään budjettikatto. Isot tallit saavat jälleen avoimen shekin ja vapaat kädet tuhlata miten lystäävät. Ei pienillä talleilla ole kuitenkaan sellaiseen varaan. Jos Haasilta menee 10 miljoonaa auton raatojen paikkaamiseen, niin se on sitten 10 miljoonaa pois kehitystyöstä heillä. Budjettikaton tehtävä oli nimenomaisesti tasata kulutusta suurten ja pienten tallien välillä, ja se onnistuu vain silloin, kun kaikki kulut lasketaan osaksi budjettia.\nVoidaan toki tehdä niin, että kaikki tallit maksavat kauden alussa osuuden erilliseen korjausbudjettiin, josta FIA myöntää varoja kolarivaurioiden korjaamiseen. Maksun suuruus voisi olla vaikka 3 % (tjsp) tallin keräämistä palkintorahoista edellisiltä kausilta. Ylijäämä voidaan sitten jakaa pois kauden lopussa osana seuraavan kauden menestysbonuksia. F1-autojen kasko.\nViimeksi muokattu: 11.8.2021\nJos ajatus on Binotton, sen on pakko olla huono. Ihme että äijä saa olla tuolla vaikka menestystä ei tule ja kuitenkin ollut moottori-gatessa mukana.\nMiamin kisa olisi tarkoitus ajaa ensi vuoden toukokuussa.\nFormula 1 confirms May 2022 date for Miami GP\nFormula 1 has confirmed that the inaugural Miami Grand Prix will run in early May 2022, and claims tickets are in large demand despite them not having yet gone on sale. Miami will join the F1 sched…\nTarkoittaisikohan tuo Monacon kisan siirtoa aikaisemmaksi, ehkä 8. tai 15.5. ajettavaksi? Miami olisi sitten 22.5. ja siitä olisi helpompi mennä Kanadaan vaikka 5.6. Välissä olevalla viikolla on Indy 500 ohjelmassa.\nMonacon GPn voisi siirtää vaikka moottoriurheiluradalle.\nJalkapallomaailman seiska Christiano Ronaldo lahjoitti Formula maailman seiskan pojalle paidan.\nSeiskat läpi lajirajojen Kimi Räikkönen ja Cristiano Ronaldo.\nKimi Räikkönen paljasti: Robin-poika sai Cristiano Ronaldolta harvinaislaatuisen lahjan\nKimi Räikkönen julkaisi kuvan Robin-poikansa saamasta lahjasta.


Vuoden 2011 talousarviomuutokset\nVuoden 2011 talousarvion muutokset koostuvat pääosin vuoden 2010 tilinpäätöksen perusteella tehtävistä uudelleenbudjetoinneista. Esim. Tilapalvelun keskeneräisistä talonrakennusinvestoinneista on viime vuonna jäänyt käyttämättä yli 9 miljoonaa, mikä on järkevää siirtää tälle vuodelle. Sen sijaan KIHUn (= Kilpa- ja huippu-urheilun tutkimuskeskuksen) toimitilojen laajennukselle ei rahoitusta ole esitetty vuoden 2010 talousarviossa, joten logiikka sen osalta ei ole sama. Sitä esitetään tässä täysin uutena hankkeena, johon rahat kuulemma ovat säästyneet jostain muista hankkeista. Talousarvion investointiosassa Hipposhallin laajennushanke on vasta vuosilla 2014- 2015 johtuen kiireellisimmistä sosiaali-terveys- ja sivistyspalvelurakennushankkeista. Ihmetyttää miksi sille nyt kesken kaiken on tullut niin kiire, että se pitää ajaa läpi ilman normaalia talousarviokäsittelyä?\nLiitepaperista selviää tarkemmin, mistä KIHUn hankkeessa on kyse. KIHU toimii tällä hetkellä kaupungin vuokratiloissa. Se haluaa vuokrata lisätilaa ja esittää laajennushanketta nykyisten tilojen yhteyteen. Investointi olisi toteutettava kaupungin rahoituksella. Kustannusarvio on 1,9 milj. euroa.\nLaajennuksen jälkeen KIHUn tilat kasvaisivat 519 neliötä, mistä KIHU on ilmoittanut pystyvänsä maksamaan vastaavan lisäneliövuokran 45 028 euroa/vuosi. Mutta kun hanke toteutetaan kaupungin investointirahoituksella, tulisi vuokralla kattaa myös tuo nettoinvestoinnin (1,4milj.) aiheuttama pääomavuokra. Liitetiedoissa ei kerrota, kuinka pitkälle ajalle investointimeno on laskettu. Mutta siellä kerrotaan, että pääomavuokran osuus olisi 103 000e/vuosi, mikä pitäisi vuoden 2012 alusta alkaen myöntää KIHUlle vuosittaisena toiminta-avustuksena.\nKysynkin; merkitseekö tämän esityksen hyväksyminen sitä, että samalla hyväksymme KIHUlle 103 000 euron vuosittaisen avustuksen ensi vuoden alusta alkaen hamaan hautaan asti? Ja hyväksymme myös sen periaatteen, että meillä on vapaamatkustajia, joiden ei tarvitsekaan maksaa vuokrien kokonaiskustannuksia kuten esim. kaupungin omien hallintokuntien?\nKaupunki tekee tällä hetkellä runsaasti peruspalveluinvestointeja päiväkoteihin, kouluihin ym. On sekä peruskorjauksia että uudisrakennushankkeita. Hallintokunnat joutuvat kaivamaan budjeteistaan sekä investoinneista aiheutuvat pääomavuokrat että ylläpitovuokrat. Eivät ne voi sanoa, että ” me pystytään maksamaan vain ylläpitovuokra, ei me pystytä maksamaan pääomavuokraa, me tarvitsemme sen verran avustusta”. Tai tietysti ne voisivat sen tehdä ja jos KIHUlle tällainen avustus myönnetään, niin kaikkien pitäisikin niin tehdä – siis lakata maksamasta pääomavuokria ja maksaa vain ylläpitovuokrat. Saisi Tilapalvelu miettiä strategiansa uusiksi!\nNykysysteemissä kaupungin sisäisillä vuokrilla kaupungin omat peruspalvelut saadaan näyttämään hintavilta. Mutta KIHUn ja Paviljongin kohdalla vuokria annetaan anteeksi myöntämällä niihin avustuksia. Tämä ei ole missään nimessä oikeudenmukaista eikä hyväksyttävää.\nNiin kauan kuin KIHUn osallisuus doping-sotkuissa on selvittämättä, ei kaupungin tule tukea sen toimintaa yhtään nykyistä enempää.


Tarvasjoen hätämajoituksessa rauhallinen viikonloppu | AVL\nTarvasjoen hätämajoituksessa rauhallinen viikonloppu\nTarvasjoen seurakuntatalo tarjosi yösijan kymmenelle turvapaikanhakijalle. Heidän seuranaan olivat seurakunnan työntekijät ja vapaaehtoiset.\nLIETO/Tarvasjoki. Liedon seurakunta tarjosi viikonlopun ajaksi hätämajoitusta noin 50 turvapaikanhakijalle. Ensimmäiset pakolaiset saapuivat torstaina ja heidät sijoitettiin Liedon seurakunnan omiin toimitiloihin. Perjantaina Tarvasjoen seurakuntatalolle majoitettiin yhteensä kymmenen Irakista tai Somaliasta tullutta miestä.\nKyläläisissä tilanne herätti kappeliseurakunnan vs. kappalaisen Outi Tukia-Takalan mukaan kysymyksiä.\n–Paloturvallisuussyistä saimme luvan käyttää majoittamiseen vain seurakuntatalon salia, minkä vuoksi emme voineet ottaa tänne perheitä, Tukia-Takala selvittää ja ja huomauttaa, ettei perheenjäseniä haluttu erottaa toisistaan.\nKysymysten ja ihmettelyjen lisäksi turvapaikanhakijoiden tilanne on herättänyt ihmisissä myös auttamishalun.\n–Ihmisten auttamishalu on lämmittänyt. Vaatetta ja hygieniatarviketta on saatu runsain mitoin. Samoin vapaaehtoisia on löytynyt, lähes koko viikonlopun hätämajoituksessa viettänyt Tarvasjoen kappeliseurakunnan diakonissa Taru Sahla kiittelee.\nViikonloppu sujui Tarvasjoen hätämajoituksessa Tukia-Takalan ja Sahlan mukaan rauhallisesti. Liedossa sen sijaan sattui sunnuntain vastaisena yönä välikohtaus humalaisen miehen tunkeuduttua seurakuntatalolle. Päihtynyt 27-vuotias mies repi oven väkisin auki ja kuvasi kännykällään sisällä olleita toimihenkilöitä ja turvapaikanhakijoita. Mies myös solvasi turvapaikanhakijoita ja aiheutti häiriötä noin puolen tunnin ajan kunnes poliisipartio otti hänet kiinni.\nMaanantaina turvapaikanhakijoiden matka jatkui Turun ja Kaarinan seurakuntayhtymän Heinänokan leirikeskukseen, joista toivottiin pysyvämpää ratkaisua heidän majoittamiseensa. Liedon seurakunnan hankkimat luvat majoitukseen olivat väliaikaisia.\nLue lisää 8.9.2015 lehdestä