[Projekat Rastko] Miroslav Pantic: Novopazarski zapisi Dubrovcanina Sima Budmanija iz 1734. godine (1978)\nMnogobrojni Dubrovčani koji su živeli u Srbiji u stara vremena, još od dana Stevana Nemanje, pa do onih u koje je iščezla njihova Republika, ostavili su jedva vidljivog traga u kulturi te zemlje. Ta okolnost može da iznenadi jedino na prvi pogled; objašnjenje joj se nalazi lako i brzo. Sigurno je da su u nesrećama koje su teško i dugo pritiskivale srpsku zemlju pogubljeni mnogi spomeni i da su iščezla bezbrojna sećanja; ali je sigurno isto tako i da su Dubrovčani dolazili u Srbiju ponajviše i u prvom redu kao trgovci ili kakvim drugim važnim poslom, i da su tek veoma retko i samo po izuzetku bivali i pisci.\nStoga se u dubrovačkim kolonijama po Srbiji trgovalo mnogo i grozničavo, i prikupljala su se i razmenjivala poverljiva obaveštenja o politici, o ratovima, o stvarima koje su zanimale crkvu, ali književnog života nije u njima bilo. Ostale su nepoznate kulturne inicijative kojima bi ovde Dubrovčani bili začetnici ili koje bi oni nosili. Skoro bi se s punim pouzdanjem moglo reći da su se Dubrovčani po životu koji su u ovim stranama tada vodili bezmalo u potpunosti izjednačavali s ostalim hrišćanskim stanovništvom. Za plodonosna značenja njihove visoke kulture ovde kao da nije bilo pogodnog tla.\nDubrovački mercatores koji su boravili u Užicu ili Požezi, u Smederevu ili Kruševcu, u Prokuplju ili Nišu, dolazili su tamo da kupuju i prodaju vunu, kožu ili vosak, a ne da pišu knjige. Osim tegobne, a ne retko i opasne, surove, pa i krvave borbe za dukate, nije u njihovoj duši preostajalo mesta za druge brige, ni volje za drukčije misli. Zanimljiv i karakterističan primer u tom smislu moglo bi da pruži Prokuplje, koje je u XVII veku naglo izbilo u prvi red među dubrovačkim naseobinama u Srbiji; situacija je inače i drugde bila bezmalo u dlaku istovetna. U Prokuplju je oko sredine 1672. godine, kada ga je na put za Carigrad pohodio sin pesnika Osmana Mato Gundulić, bilo oko petnaest hiljada duša, s kolonijom Dubrovčana i s njihovom crkvom i sveštenikom, kako je dubrovački patricije precizno zabeležio u svom italijanski vođenom putopisnom dnevniku (Diario del viagio). Mi sa druge strane znamo da su među njima uz trgovce bivali učeni fratri i "ećimi" (lekari) i da su neki od ovih i zauvek ostajali na malenom groblju, kraj "latinske" crkve. Engleski putopisac doktor Edvard Braun razgovarao je c tamošnjim sveštenikom Dubrovčana na latinskom, "koji jezik malo ko zna u ovim krajevima", i prijatno iznenađen darovao mu je tom prilikom knjigu Manuductio ad caelum, za koju bismo teško mogli reći da je dobroga kapelana privela nebu, ali je zato sasvim izvesno da ga nije odvela literaturi.\nPoneki Dubrovčani, prolazeći starim i vekovima istim putevima, ostavljali su u srpskim stranama uspomene jedne naročite vrste. Iz radoznalosti, ili kao pobožni poklonici, oni su zalazili u pravoslavne manastire i crkve, ne retko vođeni željom da se pomole Bogu po obredu "stare vere", ili s potrebom da se dotaknu svetih i nadaleko poštovanih starih mošti ili da zatraže pomoći od čudotvornih ikona. Morali su se tada naći i pred freskama, koje su im izazivale najrazličitija osećanja. Gdekad nisu mogli odoleti iskušenju da učine nekako trajnijom svoju kratku prisutnost na određenim mestima i upisivali su se po zidovima, ne ustežući se da oštrim predmetima zagrebu u same freske, kako su viđali da čine i pravoslavni vernici, čak i sami kaluđeri, pa i oni s najvišim činovima. Skromniji su se zadovoljavali i pukim potpisima: u drevnoj crkvi sv. Vavedenja u Lipljanu, na Kosovu, upisali su svoja imena 1750. i 1759. godine pučani iz grada svetoga Vlaha Mato Miličić (Mateo Milicich), Božo Glunčić (Natale Gluncich), Mato Kazilari (Mateus Casilari). Gospodi se međutim pristojalo nešto više: glasoviti dubrovački diplomata Vladislav Buća, koji je 1696. svratio u crkvu sv. Nikole u Nikoljcu, kod Bijelog Polja, ostavio je ugrebanu, s leve strane zapadnih vrata, čitavu svoju posetnicu: Vladislavo Bucia 1696 di Ragusa ambasatore.\nIz te dosta sumorne opšte slike izdvaja se unekoliko središni srpski grad, Beograd. U njemu je 1552. godine Trojan Gundulić "ot velikago grada Dubrovnika", u stvari trgovac i berberin, i vanbračni sin dubrovačkog vlastelina iz slavne porodice, organizovao štampanje poznatog Četvorojevanđelja, prve beogradske štampane knjige, namenjene pravoslavnom svetu. Kada se "prestavio" knez Radiša Dmitrović, koji je prethodno bio "napisao" tu "dušespasnuju knjigu Četvoroblagovjestije" i sastavio "slova na tipareh", ali njeno štampanje nije dovršio, Gundulić je preneo "sije formi" u Beograd ("v dom moj") i tu stvar doveo do kraja. "Počeh i svrših siju svetuju dušespasnuju knigu glagolajemuju Tetrojevangelj" – pisao je on s razumljivim ponosom u pogovoru – "ot bogodanoga imenija ne poštedeh, ni tijelu mojemu pokoj dah, dondeže pridoh do svršenija djelu". Pomoćnika je on sebi našao u jeromonahu i štamparu Mardariju, "ot monastira glagolajemago Mrkšina crkva iže jest bliz Černije Gori". Tako je blagodareći susretu i saradnji nekolicine ljudi iz raznih naših krajeva i čak iz raznih verskih celina ostvareno ovo bogougodno i kulturno delo, čiji su povodi i motivi, međutim, isto tako ne manje merkantilni. Šest decenija docnije, u istoj toj trgovačkoj i dubrovačkoj četvrti Beograda dovršio je jedno svoje delo isusovac i misionar Bartul Kašić, koji je rođenjem bio doduše sa Paga, ali je životom i radom bar toliko bio i Dubrovčanin. Kako sam svedoči, on je "u srbskomu Biogradu" napisao "ovijem našijem slovinskijem jezikom" biografiju svete mučenice Justine "na dan isti nje svetkovine u godište 1619", a posle ju je uvrstio u svoju knjigu Perivoj od djevstva ili životi od djevica slovinskijem jezikom iz talijanskoga jezika napisan, štampanu u Veneciji 1628. godine.\nVremenom se iz te opšte slike sve brže počeo izdvajati još i Novi Pazar.\nNovi Pazar nije grad daleke prošlosti i po starini ne može se meriti s većinom ostalih gradova u srpskoj zemlji; on nije postojao u srednjem veku i ne pamti Nemanjiće. Njega je zasnovao slavni turski vojskovođa Isa-beg Ishaković tek u tursko doba, "negde između 1456. god., kada su Turci osvojili stari Ras sa njegovim Trgovištem, i 1461. god., kada se prvi put pominje u dokumentima kao novi turski trg (Jeni Pazar), nekoliko kilometara od starog trga niže uz reku Rašku". Zahvaljujući svome položaju i stecištu onovremenih puteva koji su vodili preko njega, ili se raskrštali u njemu, on je brzo postao jako trgovačko središte, u koje pristižu poslovni ljudi i putnici sa mnogih strana sveta. To mu je omogućilo da se naglo razvije i da za kratko vreme dostigne, a često i da prestigne mnoge stare gradove, kojima prilike u promenjenim vremenima nisu više bile sklone. Turci koji su ga sagradili i koji su ga držali dali su mu svoj nesumnjivi pečat i po mnogim svojim odlikama to je bio pravi orijentalni grad. Ali je u njemu bilo i prilično hrišćanskog sveta: njega su činili srpski domoroci, zatim na duže ili kraće vreme nastanjeni trgovci iz drugih krajeva i prolaznici. Tako je u njemu živelo naporedo ili se na mahove preplitalo i ukrštalo više civilizacija, svaka sa svojim običajima i svojim načinom života, svojim narodima i često i sa svojim jezicima.\nU tom gradu od samog početka nastanili su se i Dubrovčani; kada ih je bilo svuda po Balkanu, nisu mogli izostati ni ovde, gde se lako i jevtino mogla nabaviti sva onda veoma cenjena i tražena roba, naročito vuna sa Kosova koja je preprodajom na Zapadu donosila unosne dobitke. Tu su oni odmah obrazovali svoju koloniju, kad brojniju, kad svedenu na nekoliko hrabrih i postojanih pojedinaca, ali uvek žilavu, čvrstu, upornu. Potpomognuti povlasticama i pod trajnom zaštitom svoje Republike, oni su spretno koristili svaku mogućnost koja im se nudila i svaki trenutak mirnog i bezbednog poslovanja, koji su im ostavljali česti ratovi, lako promenljive ćudi turskih moćnika i bezbrojne druge nepovoljne okolnosti života. "Ovo se mjesto nalazi na svakoj stranici trgovačke povijesti dubrovačke", – rečeno je jednom lepo, a osim toga i tačno.\nU bogatoj putopisnoj literaturi koju u šesnaestom i sedamnaestom veku publikuju pojedini radoznali stranci posle svojih prolazaka kroz naše krajeve brojna su i sećanja na ondašnji Novi Pazar. Obično stvarna, mada u ponečemu i neizbežno preterana, ta sećanja čuvaju dragocene pojedinosti o živom i naprednom gradu na reci Raški. U njima svaki čas promiču i vesti o Dubrovčanima s kojima su se strani putnici ovde sretali. Ali i Dubrovčani sami imaju zabeleženih sećanja o Novom Pazaru. Već je dubrovački letopisac Lukarević spomenuo u svom Obilnom izvodu iz dubrovačkih anala (Copioso ristretto de gli annali di Rausa), štampanom 1605, osnivanje tog grada i "Ese Maćedonca" – kako on naziva Isa-bega Ishakovića, njegovog osnivača. Najviše su ipak o Novom Pazaru govorili i pisali dubrovački poklisari, koji su pored trgovaca i njegovi najčešći gosti: na svom mučnom putu za Carigrad oni redovno odsedaju u njemu, ne samo da otpočinu i prikupe snage za dalje napore, već i da urede mnoge stvari među sugrađanima i razreše njihove sporove. Dočekivani s velikom poštom i naročito svečano, oni su tu ostajali i po više dana, što je bilo dovoljno da ponesu i dublje, a ne samo brze i površne utiske. Pesnik Jaketa Palmotić, koji je ovde prolazio kao "poklisar harača", s drugim pesnikom, Nikolicom Bunićem, i bio sjajno dočekan, opisao je te trenutke u svom velikom eposu Dubrovnik ponovljen. Drugi su Dubrovčani o svojim boravcima u Novom Pazaru pravili dnevničke zapise ili su značajna obaveštenja unosili u službene izveštaje. Već spomenuti Mato Gundulić, koji je u Novi Pazar stigao 9. juna 1672, našao je da je to "veliki grad u kraljevstvu Srbije", da broji ništa manje od dvadesetak hiljada duša i da je u njemu kolonija njegovih Dubrovčana sa približno dve stotine ljudi i sa vlastitom crkvom. Sasvim je suprotna slika o Novom Pazaru u izveštaju Marina Kabužića, načinjena samo tri decenije kasnije ("ovo mjesto bi nekada glasovita varoš u Levantu, a sada je ništa; gdje bješe dvadeset tisuća kuća, nema više od tri stotine"). U međuvremenu su tu bili ratovi 1689. i 1690. godine, i grad su osvajali, a potom ga napuštali, i palili, i razarali, srpski ustanici, u koji su zatim ponovo ulazili Turci. Nikola Bošković, jedan od mnogih Dubrovčana koji su dotle živo trgovali u Novom Pazaru i koji su se od strahota vojne morali spasavati bekstvom, pisao je docnije o manastirima i crkvama stare Raške, pa razume se i onima oko Novoga Pazara, koje je gledao u nekadašnjem sjaju, a upamtio ih je i u potonjoj bedi.\nPočetkom četvrte decenije XVIII veka opet jedan Dubrovčanin uveo je Novi Pazar u istoriju naše leksikografije, a u neku ruku i u istoriju naše književnosti. Taj događaj zbio se iznenadno i u punoj tišini, a i danas se još o njemu zna sasvim malo, ili se čak i ne zna ništa. Dubrovčanin o kome je reč zvao se Simo Budmani i pripadao je skromnim slojevima građanskog društva. U Novome Pazaru je on 1734. godine beležio reči i govorne obrte, narodne izreke i poslovice, a uz to i neke kraće tekstove iz usmenih kazivanja. Svoje zapise pravio je za lično zadovoljstvo i bez ikakvih ambicija; sigurno mu tada ni na pamet nije padalo da bi ih valjalo štampati i ostavio ih je zato u rukopisu. Ipak su oni bili od šireg i opštijeg značaja, a i do danas su zadržali neke neosporne vrednosti.\nO obliku koji je svojim zapisima dao Simo Budmani i o obimu koji su oni konačno dosegli mi ne možemo imati do kraja jasnu predstavu; njihov izvorni rukopis nije do nas došao. Srećna je okolnost međutim što je njega, još za Budmanijeva života, u ruke dobio poznati dubrovački erudita i pisac Ivan Marija Matijašević, jer ga je to u stvari i spaslo.\nMatijašević je bio pravi polihistor, kakve je još jedino XVIII stoleće moglo da stvori: pisao je i izdavao pobožne knjige i pesme, radio je biografije dubrovačkih pisaca i sakupljao je njihova dela; zanimao se usmenom književnošću i beležio je narodne pesme, pravio je rečnike i ispisivao leksikografsku građu, pribrao je ogromnu količinu vesti o istoriji dubrovačke crkve i tragao za dokumentima i svakovrsnim drugim spomenicima iz prošlosti. Matijašević je našu kulturu zadužio i jednim znamenitim zbornikom narodne poezije, koji je načinio iz starih i novijih beleženja i kome je dodao i vlastite zapise. Taj je zbornik nastao 1758, a Matijašević ga je nazvao Popijevke slovinske, mada je on poznatiji pod neadekvatnim nazivom Rukopis Male braće, koji mu je dao Valtazar Bogišić, jer se on dugo čuvao doista u biblioteci franjevačkog manastira u Dubrovniku. U tom zborniku nisu samo narodne pesme; na isti način Matijašević je sačinio i zbirku narodnih poslovica (Proričja slovinska), koju je takođe pridodao ovom voluminoznom rukopisu. Ali su tu mesta dobili i raznovrsni drugi tekstovi; obilni ispisi – ili kako Matijašević kaže: Osobci – iz crkvenih propovedi dum Đura Grizića i iz nikada objavljenog, mada za štampu pripremljenog prevoda Novoga zavjeta na naš jezik od Dubrovčanina Stijepa Rusića, prepisi nekih privatnih pisama, jedan italijansko-slovensko-ruski rečnik samoga Ivana Marije Matijaševića izrađen uz pomoć pravoslavnog sveštenika Jovana Mladenovića (Giovanni Mladinovich), c kojim je putovao 1751. godine i s kojim se tada i sprijateljio, iako su pripadali dvema crkvama, ne baš uvek najbolje raspoloženim međusobno i još dosta druge leksikografske građe.\nU ovoj poslednjoj našli su se i zapisi Sima Budmanija. Njima je Matijašević – koji je, kraj svega, bio i veoma revnosni isusovac – ispod neizbežnog gesla jezuitskog reda AMDG (Ad maiorem Dei gloriam) stavio naslov delom na italijanskom, delom na našem jeziku Adi 8 Marzo 1734 u Novomu Pazaru g. Simo Budmani nakupi ter ispisa. Dodao je uz to, sa strane, i naznaku o vremenu kada je sam ovim poslom bio zabavljen: Pripisano u Dubrov[nik]u g[odišta] g[ospodinovog] 1758. Matijašević je Budmanijev spis "pripisao" na stranama 415–419. i, posle kraće praznine, na 421–423, sve u po dva stupca, osim na strani 419, gde je samo jedan stubac. Reči i fraze, a pri kraju i poslovice i omanje tekstove, pisao je ne vodeći računa o redosledu, alfabetskom ili kakvom drugom. Najpre je njihovo značenje bilo iskazano italijanskim jezikom, a onda je, iza znaka jednakosti, dolazila odgovarajuća naša reč ili rečenica. Kada su bili duži, tekstovi nisu prevođeni, nego su jedino u produžetku ispisivane iz njih odabrane reči i fraze u italijanskoj verziji i njihova objašnjenja na srpskom jeziku.\nNe vidi se ni po čemu da li je Budmanijev spis ovde verno i doslovno prenet ili je Matijašević iz njega izvadio reči i rečenice koje su ga zanimale lično, kao leksikografa. Nije isključeno da je delo imalo drukčiji vid i da se čak sastojalo od celovitijih tekstova, a da ga je dubrovački erudita pretvorio u leksikografsku građu. Tako je on postupio s Grizićevim propovedima i s Rusićevim prevodom Novoga zavjeta, ali je činio to i inače, podražavajući i u tome svoga strica Đura Matijaševića, koji je i sam spremao jedan rečnik i na isti način ispisao, između ostalog, i komedije Marina Držića.\nSimo Budmani i njegovo delo spominjani su za poslednjih stotinu godina ponegde u literaturi, a i reči iz njegovih zapisa korišćene su u izvesnoj meri, doduše više nego skromnoj. Najraniji je njihov spomen načinjen u knjizi Narodne pjesme iz starijih, najviše primorskih zapisa Valtazara Bogišića, koja je u izdanju Srpskog učenog društva štampana 1878. godine. Kako je Bogišić u njoj objavio narodne pesme iz rukopisa Popijevke slovinske, morao je, opisujući taj svoj izvor i naznačujući najkraće njegovu sadržinu, doći i na Budmanijev spis. Pomenuo ga je ukratko i na način sasvim neprecizan, koji pokazuje uz to da ga je tek ovlašno zagledao; "na str. 416–419" – veli Bogišić – [nalazi se] "spisak riječi sakupljenih u Novom Pazaru jednim trgovcem dubrovačkim (Budmani) "g. 17... "\nVeć naredne godine Budmanijevo ime ponovo se sreće u naučnoj literaturi, i opet leksikografskoj, ali sada u vezi s drugim nekim njegovim radom. Nabrajajući, u odeljku Moja pomagala, prethodna dela iz kojih je crpao građu za Jugoslavenski imenik bilja (Zagreb, 1879), Bogoslav Šulek je prikazao i jedan rukopisni botanički rečnik istoga Ivana Marije Matijaševića iz Dubrovnika. Naslov je tom rečniku bio na italijanskom jeziku, Erbario italiano-illirico cioè nomi di erbe, fruttici, alberi e di alcuni altri semplici alla medicina appartenenti raccolti di varii testi, a sadržinu su mu predstavljali Matijaševićevi ispisi iz više raznih leksikografskih dela, koje je dubrovački erudita rasporedio po stupcima. "U četvrtom stupcu su hrvatske rieči" – objasnio je Šulek – "što jih izpisa S. Budmani, konzul dubrovačke republike u Sarajevu, oko god. 1730 iz stare talijanske Matthiol-ove botanike, koju je našao u franjevačkom samostanu u Kreševu; i ovaj imenik polieže dakle barem iz 17 vieka". Sudbina tog Budmanijevog rukopisa, nastalog u Kreševu oko 1730, nije više poznata, a ništa se ne zna ni o tome da je Budmani u to vreme bio "konzul dubrovačke republike u Sarajevu". Ali je u Bosnu on doista odlazio po poslovima Republike i mogao je jednom takvom prilikom u Kreševu načiniti prepise "iz stare talijanske Matiolove botanike", za koje se posle takođe zainteresovao najšire radoznali Ivan Marija Matijašević.\nNovopazarski zapisi Sima Budmanija ušli su, sa svojom leksičkom građom, i u veliki Rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika, kao što je i bilo sasvim prirodno. Njih je morao zapaziti već začetnik tog istorijskog rečnika, Đuro Daničić; srpski filolog je iz rukopisa Popijevke slovinske, u kome su se oni nalazili, izdavao stare poslovice, Proričja slovinska, pa bi bilo pravo čudo da mu promakne Budmanijevo delo, koje je samo malo dalje u istom rukopisu. Najverovatnije je da je sam Daničić započeo i ispisivanje reči iz Budmanijevih zapisa; u Popisu knjiga u rukopisa upotrebljenih za rječnik, koji je pridodat šestom delu Rječnika, nije za te zapise naznačeno da ih je prvi upotrebio Pero Budmani, kao što je činjeno inače kada je to bio slučaj. Od Daničića možda potiče i kratka naznaka o Budmanijevom delu, uvoštena u isti Popis i u ponečemu nedovoljno tačna: "Budmani S(imo). Od njega ima rukopis iz god. 1759. u kojem se prevode neke talijanske riječi na naš jezik. Vidi o tome Dubrovčaninu u B. Šuleka im. XVII." Pa opet, Daničić nije u Rječnik unosio reči iz zapisa Sima Budmanija; nije to stigao ili nije tim rečima poklonio vere. Njih je u Rječnik stao da uvršćuje tek Pero Budmani, kome je, uzgred rečeno, Simo Budmani i jedan od predaka; i on ih, međutim, nije uvodio odmah po preuzimanju rada na Rječniku, to jest od slova D, već tek naknadno, od reči E r a k, kako bi se sada reklo. Od tada se reči koje je Simo Budmani beležio u Novom Pazaru 1734. godine sreću na odgovarajućim mestima u svim sveskama Rječnika, sve do završne, koja je ugledala sveta tek nedavno.\nUprkos tome, Budmanijevo delo ostalo je nezapaženo, čak i u nauci koja se bavi rečnicima. O njemu nema ni pomena u istorijskim pregledima naše leksikografije, a ne beleže ga ni radovi specijalno posvećeni starim dubrovačkim rečnicima, zaostalim iza svojih autora u retkim i često zaboravljenim rukopisima. U tome ima izvesne nepravde; možda bi ona bila manja, a svakako bi bilo i od neke koristi, ako bismo to delo i njegovog autora upoznali bliže.\nSimo Budmani izdanak je dubrovačke porodice koja prvobitno nije bila gradska, već je svoje poreklo vodila iz jednog sela u Konavlima, iz Pločica. Slične početke imale su i mnoge druge građanske porodice koje su u Dubrovniku u XVIII veku došle do nekog ugleda i glasa. Sišavši u grad, njihovi rodonačelnici polazili su sa najniže tačke na društvenoj lestvici; oni koji su uspevali u teškoj životnoj borbi peli su se naviše, retko kad brzo, mnogo češće postupno, ali su na kraju stoleća svoje porodice ipak doveli do vodećih slojeva dubrovačkog građanstva. U porodičnoj tradiciji održavalo se uverenje da su "Budmani živjeli u gradu još prije velike trešnje od g. 1667" i da je "najstariji član porodice bio zdur (vojnik od kneževe straže)". Možda je takvo uverenje bilo i tačno, mada je očigledno da su Budmani neke stvari zaboravili, a neke izmešali i ispreturali, pa su njihova sećanja o prošlosti porodice nedovoljno pouzdana, a ponegde su čak u očitom raskoraku s činjenicama.\nU svakom slučaju najpre se od dubrovačkih Budmanija zapaža u arhivskim spisima izvesni Đuro, koji je u gradu živeo poslednjih decenija XVII veka; ne zna se čime se bavio, ali je lako mogao biti i zdur, kao i toliki drugi Konavljani. Njegov sin Nikola bio je međutim berberin, dakle već zanatlija, a i oženio se prema svome stanju Nikom, ćerkom Lovra krojača. Jedan anonimni spis o dubrovačkim građanima koji su odlukom vlade uvršteni u bratovštinu, a to će reći i u društveni sloj, takozvanih lazarina, kazuje doduše da je Nikola bio zlatar (esso Nicollo era orefise), a i u porodici samoj spominjalo se da su potomci najstarijeg Budmanija bili zlatari. Arhivski dokumenti su ipak kategorični, i to u drugom smislu: u njima se Nikola Budmani redovno spominje kao berberin (barbitonsor).\nNikola Budmani, koji je umro pre 1730. godine, i njegova Nika, koja ga je dugo, i sve do 23. jula 1763, nadživela kao udovica, imali su šestoricu sinova: Đura (rođenog 30. januara 1690), Lovra (rođ. 29. februara 1692), Frana (rođ. 4. maja 1695), Antuna (pot). 23. novembra 1697), Petra (rođ. 17. septembra 1700) i Sima (rođ. 1. septembra 1703). Ovaj poslednji je naš pisac i on je 1734. godine bio u Novom Pazaru, gde je beležio reči i pravio svoje zapise.\nSa sinovima Nikole Budmanija ova porodica ostvarila je prvi veći društveni uspon. Dvojica su se od njih pri tome oslonila na crkvu, u čije su redove stupila već u ranoj mladosti: najstariji Đuro postao je sveštenik i u sedamdeset petoj godini umro 29. novembra 1764. kao kapelan monahinja Svete Klare; pretposlednji, Petar, takođe je bio sveštenik, ali se neobično istakao svojim revnosnim radom i učenošću, a odlikovao se i ugodnom prirodom, pa su ga dubrovačka gospoda, u kojoj je imao mnogo prijatelja, predložila, a papa Benedikt XIV ga je imenovao, za biskupa stonskog 1752. godine, što je ostao sve do smrti, 29. novembra 1764. godine. Porodičnu liniju produžio je jedino Lovro, drugi po redu Nikolin sin, kome je podsmešljivost njegovih sugrađana dodala nadimak B o b m a l i ili B o b i c a, sigurno zbog nevelikog njegovog rasta. On se kroz život probijao dugo i mukotrpno, ali su te muke na kraju bile krunisane uspehom. Počeo je kao trgovac koji posluje s tuđim kapitalom, a svoje je dane okončao 17. avgusta 1769. kao imućan i ugledan građanin iz reda lazarina. Nemirne 1718. godine on je u Draču, odakle 16. jula javlja da je u velikom strahu – mletačka vojska je tada pod Barom – žurno ukrcao robu na tartanu nekoga Bokelja. Ženidba Anicom, ćerkom Ivana Vickovog Oreze, koja mu je donela miraz od dve hiljade dukata, koliko mu je, s jedne strane, olakšala da pođe korak dalje u društvenom pogledu, toliko je, s druge, značila da je na tom putu on već tada bio prilično odmakao. Krstareći Balkanom, kako ga je gde odvodila trgovina kojom se bavio, on je, na raznim stranama, upoznavao krajeve, ljude i običaje, i sticao je postupno golemu životnu mudrost: 1722–1723. bio je u Novom Pazaru, a već 1724. u Ruščuku, odakle je doterao vosak; 1726. on je u Vlaškoj gde opet kupuje vosak, a naredne, 1727. godine, dolazi iz Niša "sa bivoljim kožama, voskom i vučjim kožama"; 1729. je u Vidinu, zatim 1730, 1732–1733. i 1736. u Novom Pazaru, 1740. u Prokuplju, a 1749. ponovo u Novom Pazaru. Ta njegova mudrost i to životno iskustvo nisu ostali nezapaženi i njih je ubrzo počela da koristi dubrovačka gospoda za potrebe svoje države: juna 1729, na primer, uputila su ga u Stolac, Mostar i Sarajevo sa zadatkom da obazrivo izvidi, tobož kao trgovac i privatna ličnost, a u stvari za Republiku, da li se učinilo nešto na ostvarenju Portine odluke o zatvaranju novonastalih luka ("skala") u Herceg-Novom, Risnu, Makarskoj, Gabeli i Omišu, toliko štetnih po dubrovačku trgovinu. Takve dužnosti poveravane su mu i kasnije, u više navrata: jednu je dobio početkom 1757, kada je odaslan u tursku Albaniju, zajedno sa Hadži-Abu Bećir-agom, kapiči-bašom, i s dubrovačkim dragomanom Đurićem, da se pobrinu da budu kažnjeni Ulcinjani koji su prethodnog leta upadali na dubrovačku teritoriju i zaletali se u Gruž, i tamo plenili podanike Republike i činili znatne štete, a uz to i da se Turcima naloži da po trgovini dolaze samo u Cavtat, Slano i Trstenik, a ne i drugde po dubrovačkoj državi. Najduže i najčešće Lovro Budmani boravio je u Novom Pazaru; trgujući u tom mestu, on je povremeno dolazio u sukobe sa svojim sugrađanima, kao što je i neizbežno, održavao tesne veze s turskim vlastima, što je za njega bilo od koristi, i obaveštavao dubrovačke vlasti o poverljivim stvarima, što je osećao kao svoju dužnost. Kao uspešnog trgovca i, što je za nju bilo od još većeg značaja, kao čoveka neposredno zaslužnog za državu, dubrovačka vlada odlikovala je Budmanija uvođenjem u red dubrovačkih lazarina, 1765. godine; to je doduše izazvalo srdžbu i zavist kod mnogih njegovih sugrađana, ali je njegovoj porodici donelo veliki ugled u društvu i omogućilo joj da se docnije, sa potomcima Lovrovim, vine još više . Od njega do velikog filologa i potonjeg redaktora Rječnika hrvatskoga ili srpskog jezika teče prava porodična linija, ali ovde nema više potrebe da je dalje pratimo ; dovoljno je jedino podsetiti da je Lovro rođeni, a za više od deset godina stariji, brat našega Sima Budmanija.\nSimo Budmani nije u životu delovao tako uspešno, a nije imao ni toliko sreće. On je pripadao onoj vrsti ljudi koji prožive svoj vek tiho i gotovo neprimetno, bez znatnijih događaja, bez potresa i bura, i koji ne ostave mnogo traga o sebi, ni u sećanjima savremenika, ni u srcima prijatelja. Malo o njemu govore čak i pisani dokumenti.\nObrazovanje mu je bez sumnje bilo osrednje, kakvo su imali i drugi dubrovački trgovci njegovog socijalnog reda. Stekao ga je jedino u dubrovačkim školama i posle, ličnom mukom i trudom, u životu; uopšte nije sigurno ni da je učenje okončao u dubrovačkoj gimnaziji, koju su onda držali jezuiti. Rano je morao poći izvan grada, da se upućuje u trgovački zanat i da zatim u njemu pravi prve korake. I jedno i drugo, činio je, izgleda, pod okriljem i pod zaštitom starijeg brata Lovra. Tako se možda najlakše i dade protumačiti vest da je 1730, kada je inače bio u dvadeset i sedmoj godini, u Kreševu, ispisivao botaničke reči iz Matiolove knjige: njegov brat Lovro baš je u to vreme putovao u Sarajevo, po državnom poslu. Isključeno je, međutim, da se Simo tada nalazio na dužnosti konzula svoje Republike u glavnom gradu Bosne. Niko ništa ne zna da je takvog zvanja tada i bilo; još manje je poznato da bi ga imao mladi i još sasvim neiskusni Simo Budmani.\nI Simovo bavljenje u Novom Pazaru 1734. godine, kada je beležio reči i osluškivao narodna kazivanja, moralo je biti u vezi s njegovim bratom Lovrom i poslovima koje je obavljao s njim ili za njega. Taj grad je on upoznao između dve njegove katastrofe: jedna je bila protutnjala 1731, "kada je potop odneo devet mostova i trideset šest kuća, a bezbroj njiva i livada razorio" ; druga se tek spremala: 1737. godine Novi Pazar je postao poprište ratnih sukoba između austrijskih trupa i srpskih ustanika na jednoj strani, a na drugoj, turske vojske koja se branila a zatim, s isto toliko žestine i ogorčenja, i ljuto svetila. Dubrovačke trgovce su ratna zbivanja razjurila iz Novog Pazara: pred njima su se oni, uvek obazrivi i najbolje obavešteni, obično sklanjali blagovremeno i u bezbednosti čekali da opasnost prođe i da se prilike opet srede.\nKada se to dogodilo, Simo Budmani je ponovo krenuo starim putevima; znamo da je 1740. stigao iz Prokuplja s jednom većom količinom bivoljih koža. Otprilike u to vreme on je, sledeći i u tome primer starijeg brata Lovra, počeo da za svoju vladu obavlja zadatke poverljivog karaktera. Prvu takvu misiju dobio je februara 1741. godine, kada je senat odlučio da ga pošalje u Carigrad, u društvu sa još jednim Dubrovčaninom i građaninom takođe, Krstom Bašićem, pa im je već početkom marta Malo vijeće odredilo putne troškove. Trebalo je da oni odnesu u Carigrad i predaju poklisarima Dubrovačke Republike novac za harač, tkanine i vaze za poklone turskim dostojanstvenicima, kao i važna pisma i državne dokumente od značaja. Za obezbeđenje tog skupocenog tereta senat im je dao i naročite pratioce, a zadatak je učinio još složenijim što je Budmaniju i Bašiću naložio da se uz put, u Novom Pazaru, do detalja obaveste o mnogim novčanim nametima koje zapovednik tog grada Ferhatović. neopravdano udara dubrovačkim trgovcima i tako ih samo rasteruje otuda. Budmani se morao pokazati dostojnim delikatne misije koju je obavljao, što se vidi i iz činjenice da mu je ubrzo posle povratka u grad, poverena i druga, isto toliko značajna. Početkom septembra te godine vlada ga je uputila kapetanu Stoca Ismail-begu da od njega, što lepim rečima i laskanjem, što uz pomoć darova i obećanja, pribavi dokumente, kojima bi ona poduprla davnašnja prava svoje trgovačke luke, a osporila prava nedavno otvorene konkurentske luke u Herceg-Novom. Dubrovčaninu je i taj diplomatski zadatak pošao od ruke i vlada mu je, uz nove naloge, 13. septembra, iskazivala svoje zadovoljstvo onim što je dotle uspeo da svrši.\nSimo Budmani je imao punih pedeset godina kada je odlučio da zasnuje porodicu; ni njegova izabranica nije bila mnogo mlađa: Lukrecija Bogašinović, kći propalog državnog službenika, a posle trgovca u Novom Pazaru Frana Bogašinovića, bila je tada u četrdeset i trećoj. Njihov brak, koji je sklopljen 16. septembra 1753. u domu Frana Bogašinovića, temeljen je, po svemu sudeći, na obostranom računu i na materijalnim razlozima: Simo Budmani, koji je uprkos svim naporima i godinama provedenim van Dubrovnika, ostao siromah kao što je bio na početku, mogao je u ovoj ženidbi nazreti mogućnost da starost proživi lakše. Porodica Bogašinović je 1710. godine, usled manjka u žitnici i bankrota – poznatih u dubrovačkoj državi kao "slučaj Bogašini", – doživela krah, sramotu i poniženje, i tešku materijalnu bedu, ali se davno bila oporavila od zadobijenih udaraca, a Lukrecija je još, zahvaljujući nasleđima sa raznih strana, postala i srazmerno imućna i mogla se smatrati vrlo dobrom, mada ne više i mladom, udavačom. Uz to, bila je umna i obrazovana, i poticala je iz kuće u kojoj je bavljenje književnošću predstavljalo tradiciju. Njen ded je Petar Bogašinović, prvobitno berberin, potom kancelar na Lastovu i najposle službenik dubrovačke žitnice, a stalno i pasionirani, doduše i krajnje nedaroviti pesnik; svoj oduži spev Beča grada obkruženje od cara Mehmeta u Kara-Mustafe, velikoga vezijera on je štampao u Lincu i Padovi 1685, a poznat je u književnosti i po tome što je u Padovi 1686. izdao Sedam salama pokornijeh kralja Davida od Stijepa Đurđevića, kojima je dodao i razne svoj pobožne sastave. A njen stric Toma Bogašinović, koji je bio učen lekar i glasoviti dubrovački hirurg, u mladosti je pisao prigodne pesme na latinskom jeziku, istina isključivo u hvalu rođenoga oca i njegove poezije, i objavljivao ih je jedino u knjigama koje je ovaj štampao. I sama Lukrecija Bogašinović bavila se pesništvom i bila je jedna od nekoliko pesnikinja koje su se, bezmalo iznenadno, pojavile u Dubrovniku u XVIII veku. Od nje su ostala tri speva "na slovinskom jeziku", sva tri pobožna i rađena prema Bibliji i sličnim italijanskim delima, Život Tobijin (1763), Posluh Abrama patrijarke (pre 1764) i Očitovanje Jozefa pravednoga (1770), i jedan "pastirski razgovor", dakle neka vrsta drame, Vrhu poređenja Gospodi novog (1764). Ako bi se smelo suditi po jednom njenom portretu, kojim čuva njen lik iz poznijih godina i koji je radio poznati klasicistički slikar Karmelo Ređo (Reggio), ona je u mladosti bila i dosta lepa, a ne samo umna i obrazovana žena.\nPa ipak, samo bi se romantici za volju, ali uistinu bez osnova, moglo pretpostavljati da je svoja književna dela Lukrecija Bogašinović radila uz podršku ili na podsticaj svoga muža. Već i sama hronologija tih dela pokazuje da je njima ona bila zabavljena pred kraj svoga života sa Simom Budmanijem ili tek pošto je postala udovica. Ni inače ne izgleda da je nju za muža vezivala neka osobita ljubav. Otmena i dostojanstvena, stroga, silno bigotna i ponosna na svoje poreklo, ona je morala sa visine i s ponešto prezira gledati na Budmanija, čija se porodica upravo s mukom podizala iz društvenih nizina, koji je u osnovi ostao neuspeli trgovac i od koga, osim dobre volje, u njihov zajednički život nije ušlo mnogo šta drugo.\nDavno posle toga, uostalom, ona je pred smrt, u oporuci, govorila neuvijeno i tonom u kome nije teško osetiti svu njegovu suvoću, kako je Sima Budmanija u stvari ona izdržavala. "Izjavljujem da bi se znala istina – kazivala je ona tada – da ne posedujem ništa od svoga muža pokojnog Sima Budmanija i da je on šta više živeo od dobara koji sam donela u miraz ili su mi pripala u nasleđe, i da sam, bez obzira na to, sva njegova odela predala pokojnom gospodinu Lovru Budmaniju, njegovome bratu, i sinu ovoga, gospodinu Nikoli Budmaniju".\nNe zna se da li je Lukrecija Bogašinović, vraćajući odela svog muža njegovoj rodbini, u istoj prilici pokupila i predala i njegove spise. Ali to je moglo biti vrlo lako. Kada je Simo Budmani 2. avgusta 1764. umro, s jedva navršenom šezdeset prvom godinom i ne ostavljajući dece za sobom, prekinula se i poslednja veza koja je pesnikinju vezivala za njega. Ne izgleda ni po čemu da bi ona prema njegovom duhovnom nasleđu, nevelikom i skromnom, imala drugi odnos od onoga koji je pokazala prema njegovim materijalnim dobrima, još manje brojnim i još više sirotinjskim.\nNovopazarski zapisi Sima Budmanija, u obliku koji imaju sada, predstavljaju skup raznovrsne građe, a ne jedinstveno delo. Ta građa je pretežno leksikografska; Budmanijeve književne namere, ako ih je uopšte i bilo, nisu više u njima primetne. Početni njihov deo zauzima italijansko-srpskohrvatski rečnik, sa preko šest stotina pedeset reči i više od šezdeset rečenica i konverzacionih obrta, ispisanih u neredu i bez težnje da se grupišu na neki od mogućih načina. U produžetku se neposredno i bez prelaza nadovezuju kraće i duže zasebne celine: narodne poslovice i izreke, kojih ima, kada se okupe na jednom mestu, taman za omanju zbirku, a uz koje dolazi i jedna zagonetka, i najposle, okružena njima, tri nešto duža teksta koji predstavljaju zabeležene primere narodnog reagovanja na određene pojave vlastitog života i u kojima se, čistim slučajem, sačuvalo i neke literarne lepote.\nBudmanijevi sagovornici, čiju je reč on osluškivao i zapisivao, bili su srpski domoroci Novoga Pazara, iz porodica nastanjenih u njemu od njegovoga zasnivanja ili sticajem prilika dovedenih u njega kasnije. U više mahova on njih i izričito naziva Srbima: kada donosi njihovu žalbu nad tegobnim životom u ropstvu (Lamenti di Serviani suditi de' Turchi), kada saopštava njihove izjave saučešća u nevoljama (Condoglienze Serviane) ili kada u pero hvata kako uzvraćaju na turske pogrde upravljene njihovim svecima (Quand'o i Turchi biasimano a i Serviani i loro santi,rispondono). Drugi put su oni za njega Grci, kako u XVII i XVIII veku naši katolici iz Dubrovnika i uopšte sa Primorja često zovu svoju pravoslavnu sabraću: za bablju subotu ili babinu subotu on veli da je to subota u zadušnoj nedelji (in sessagesima) kada "Grci" čine komemoraciju mrtvih. Ali najčešće se sredina u kojoj Simo Budmani pravi svoje zabeleške vidi s dovoljno jasnosti u samoj građi. Među Srbima onoga vremena, porobljenim, obespravljenim i zulumima toliko puta dovedenim do ivice očaja, jedino je mogla nastati izreka, koju je on uneo u ove svoje zapise: Bog je dao Turcima carstvo, Latinima mudrost, a Vlasima da nije šuma prazna. Zabeležena leksika mnogo puta svojim karakterom takođe upućuje na tu sredinu: načelo (frontispizio, facciata), sinaksar, tipik, hram, Varvara, Vasilj, bdenija, denije, držat deniju, nurija, arhijerea, Ristos, igumen, nahija itd.\nAli Simo Budmani je u Novom Pazaru živeo među Dubrovčanima, koji su tu činili trgovačku koloniju, nekada brojniju, a nekada opet svedenu na nekoliko postojanih i hrabrih pojedinaca. Njihovo prisustvo očigledno je i u ovim zapisima. Neke reči našega jezika Budmani je od njih slušao u Novom Pazaru i pribeležio ih je u oblicima koje su one dobile u Dubrovniku.\nGdekada i cele rečenice nesumnjivo potiču otuda, čuvajući ne samo dubrovačke forme i dubrovački zvuk već i tamošnje lokalitete. Takva je, na primer, ona koja na italijanskom jeziku glasi: Ho preso la quarta parte a Breno, a na našem: Četvrtio sam u Župi. Još više to dolazi do izraza u rečeničkom primeru koji Budmani date za reč patria, odnosno dom, i u kome nepoznati Dubrovčanin koji mu ga je kazivao opet nije mogao bez svoga grada: U Dubrovniku mi je dom. Uz reč lottare, gareggiare Simo Budmani je pored njihovog srpskohrvatskog ekvivalenta stavio i upućivanje na dubrovačkog pesnika u čijoj se poeziji one nalaze: borit se Ragnin. rasl. 402 24, natjecat se ibid. I doista u zbirci Pjesni razlike od Dinka Ranjine pesma 402. u svom 24. stihu ima obe naznačene reči: natječuć u pjesni borah se za obklad.\nLeksički repertoar Budmanijevih zapisa govori sa svoje strane isto tako mnogo o ambijentu u kome su oni nastali, ali i o namerama koje je njihov autor sa njima imao. Taj Dubrovčanin bio je trgovac, i to bi se iz njegovih zapisa moralo zaključiti sve i da nije poznato inače, iz njegove biografije; ljudi među kojima se kretao i s kojima je razgovarao bavili su se istim zanatom i njihova reč, kao i sva njihova misao bezmalo, plele su se najčešće oko posla koji su radili; prateći tu reč, Budmani je pravio neku vrstu praktičnog konverzacionog rečnika za trgovce u prvom redu. Mnoge reči tiču se računa i računskih operacija, toliko značajnih u trgovačkoj svakodnevici; njima zapravo ovi zapisi i počinju: suglava, sastavljanje (somma), suglavit (sommare), nizlog, nizloženje (conto o calcolo del computista), nizložiti, nizlagati, razlagat (conteggiare), izložit se s kijem god (fare i conti), izložimo se (facciamo i conti) izložnik, nizložnik, suglaenik (computista), izloženje (finimento de conti). Ali ih ima i dalje, na raznim mestima: odložit (diffalcare), pruložit (aggiungere), razloženje, razlaganje (spartimenio di conti), odbijač (diffalcamento, sostrazione), uzmnoženje (moltiplicatione); učinimo odbijač, odbimo (facciamo il diffalco), daj mi razlog od (dammi il conto di) razložnik (raggionatore), razloženje (raggionamento), razlog (conto), razdijelit, podijelit (dividere), dvostruk (doppio).\nNeposredno iz trgovačkog života u ove su zapise ušli nizovi drugih reči i rečenica, koje je Budmani svakodnevno slušao, a sigurno, kao trgovac, i govorio. Takve su reči i rečenice: četvrtat (prender la quarta parte di frutto), imaš mi dat deset groša u god, po četipu groša breme, najam (mersede), najamnik (mersenario), nadnica (giornata di lavoro), uzeo sam ga na nadnicu, stojim na nadnicu, pod nadnicu, nastojnik (fattore, sopraintendente, assistente), ujam (dazio di farina), pod pečatom neporušenijem (sotto sigillo intatto), prevala (furia in vendere) tovar na prevalu (in furia) komora (bagaglio signorile), prtljažnina (bagaglio di vetturini), zobnjica (cassone di grano), rufet (confraternita d'artisti). Ti trgovci, i Simo Budmani među njima, trgovali su voskom, kožama i vunom, pa otuda ovde i reči i pojmovi koji su u vezi s tom robom ili bez kojih ona ne biva: ulište, presjed, sud od pčela, trmka (alveare), jagnjilo, mesto dje se ovce jagnje, jagnjit, ojagnjit, ustrojit, ovit, ujalovit, počistit (castrare), štaviti (conciare), štava (concia). Često su oni, po zlu i po dobru, dolazili pred sudove, i to se ovde lepo vidi, u leksici, kao i u frazeologiji; Budmani beleži reči kao što su parnica (causa, lite), pârica, pârnica (luogo dove si fanno le liti), prijeti se, nosit se c kim (litigare); otimat (diffendere la causa), ko ppu, ko li otima (chi ha litigato, e chi diffeso), vesija, vasija (procuratore), odstojnik, odvjetnik, taoc, odvjetonik (ostaggio, mallevadore, piegio), opravdat se, odaprit se (giustificarsi), ili fraze, kakve su: jeci, li razabro parnicu Petrovu (sei stato a sentire la causa di Pietro), opadit jednoga na prava Boga (accusare uno ingiustamente), spravite ovo na dobre ljude ili prometati kroz zakon (disputare della legge).\nAko bi se pak pojedine reči, razbacane u ovim zapisima, na naročit način poređale ili složile, dobila bi se iz njih dosta razgovetna slika jedne nezaobilazne strane života svakog trgovca na Balkanu u ona vremena; to su njihova putovanja, sa pojavama i stvarima koje oni tom prilikom viđaju, na koje nailaze ili koje se pred njih isprečavaju. Kao u nekom mozaiku, iz njih se sklapa cela jedna priča, ponavljana tada nebrojeno puta u samoj stvarnosti. U njenom je središtu putnik, a to je ujedno i početna reč u tako obrazovanom sledu. Kad bi krenuo iz Grada, po potrebi svoga posla, on je išao mučno i neudobno, sporim karavanom, i valjalo mu je mnogo puta dragoceni tovar posadit na konja (metter a cavallo) i odsadit s konja (levar dal cavallo). Nije se smeo ni nadati da će ići spokojno i bez opasnosti, i da će svuda lako nalaziti prijehod (passaggio); naprotiv, čekali su ga krš (disastrosità) i mesta pustošna ili divjačna i mnogi neprohodi, i put loman (strada difficoltosa), a na njima, često, i rudine (colline o campi pietrosi), i klanac i vrlet (luogo aspro), i jaz (fosso d'acqua), i slizano kamenje, sliz (luogo che scivola), čak i propas, hambis (abisso); pred njim su se, ili oko njega, često nalazili nasip (terrapieno), šanac (steccato), šarampov (balloardo), tabor (trinciera); bivao je primoran katkad priskočit sklad (saltare il fosso), kretati se vodotekom (per la strada dell'acqua), savlađivati opasne presrti (erture), a mogao je, naravno, i zgriješit put (sbagliare la strada) Nailazila su i razna druga iskušenja, strah (paura, pericolo) i pogibija (perdizione), a još ponajčešće mnoga noxapa (molti guastatori); nekad im se odupirao ogorčeno – ne pridava se ni nožu, zabeleženo je – ali običnije je bilo da mu nije ostajalo ništa drugo do izmicat, odapinjat (fuggire per paura) ili baš i bijeg, zbijeg, pobjeg (ritirare). Na tim putovanjima radoznali putnik, kao što je to bio Budjmani sam, morao se, svakako, raspitivati o životu i o običajima sveta među koji je dolazio ili s kojim je izvesno vreme živeo. Tako je saznavao imena praznika i drugih osobitih dana u hrišćanskom kalendaru: srjetoposna nedjelja (domenica laetare), urša (setuagesima), zadušna (sessagesima), bijela (quinquagesima), četrdesetnica, četrdesnica (quaresima), velika posti, časni posti, četveripostu, (digiugno di quattro tempi), gluha nedjelja (Domenica della Passione), Bogojavljenje (Epifania). Pratio je mene mesečeve i učio njihove nazive – mijena, mladina, mladež (luna nuova), prvi kraj (primo quarto), poslednji kraj (ultimo quarto), uštap (plenilunio), po uštapu (dopo il plenilunio), ufatjenje (ecclisi della luna), ufatilo se, mjesec se ufatio (si è ecclisata la luna). Imao je puno prilika da sluša o porezima i ostalim davanjima, i da pamti izraze u vezi sa njima i njihove mnoge i različite vrste: porez (tassa), porezati (tassare), namirit porez (pagare la tassa), razrezat porez (distribuire la tassa), danjak (dazio), putnina (pagamento per il viaggio), travnina (per l'erba), ispisna (per la scrivania), glavna (per testa), verižnja (per catene). milostivna (per misericordia, elemosina), zadušna (per l'anima), dimna, dimnica (per fumo, cioe per casa), brodarina (per la barca). Mogao je, tako isto, da se susretne s ličnim imenima i da uoči razlike u njihovim oblicima u odnosu na one koje je nosio od kuće: Ćirko (Cirillo), Rogoljan (Sornelio), Varvara (Barbara), Vasilj (Basilio), Nedjeljko (Domenico), Erak (Eraclio), Dragje, Dragić (Carino), Cpjedoje (Mercurio), Novak (Nunzio), da nauči pozdrave i druge fraze svakodnevnog saobraćanja: mnoga vu ljeta (ad multos annos), blagodarim vas, a zatim i mnogo šta drugo: stepen i vrste srodstva (rod, rodbina, svojbina), strane sveta, i sasvim specifične termine pismenosti, pesništva i umetnosti: načelo (frontispizio, facciata), cunakcap (calendario), tipik; poslanica (epistola), slovo (lettera), slovesan (letterato), sabor (concilio), soborničke knjige (libro de concili), priča (raconto), metnut u priču (metter in raconto), rječit čovjek, govorko, govoruša (eloquente), ustovat, govorit, zborit (favellare), šuta, tamaša (buffone), šega, posmijeh (ludibrio), izobrazit (figurare), ispisat (dipingere), ispisanje (pittura). U jednoj zabačenoj rečenici Budmani je, kao na momentalnom snimku, zabeležio i usputni susret s nekim stećkom: vidi se jedan mramor, na kolu je izobraženo ljeljena, cvijetja.\nU navedenim primerima dosta dobro se ogleda leksički repertoar Budmanijevih novopazarskih zapisa; mnogo šire i dalje od naznačenih oblasti nije on u njima ni išao. Isto tako pobrojani primeri pokazuju i karakter njegovih zapisa, a i okolnosti iz kojih su oni proizišli. Nastanak tih zapisa bio je više slučajan, ili bar uzgredan: Budmani je reči zapisivao onako kako su one pred njega stizale, a nije ih naročito tražio, i može se reći da je njihov izbor vršio život sam s onim svojim odsecima u kojima se Dubrovčanin povremeno nalazio.\nPraveći ove zapise, Budmani je neosporno sledio nekakva svoja leksikografska načela; ona su bila doduše skromna, a njihove je elemente on poneo iz dubrovačke škole, koju je jedino i učio. Osećao je, na primer, veoma snažno veliki značaj sinonima, i svaki čas je uz određene reči ispisivao i druge, drugačijeg oblika i zvuka, a istovetnog značenja. Takvih reči moglo bi se navesti na pregršti: suglava – sastavljanje, vrsnos – vrijednos, točak – samotek, ura – čas, stovna – testija – murjela, zgriješit – zbrkat, vrstan –suvrstan – vrijedan, poćutjet – požalit, nurija – popovina, pleme – traga – podrijetlo, umrijet – pristavit se – počinut, razdvojit – prisjeć, prliti – paliti, rođak – svoj, pudit – ispudit – izagnat – isćerat itd. Uz pojedine reči navodio je njihove genitive, kada mu se to učinilo nužnim: suvrs –suvrsti, danjak – danjka, bojazan – bojazni, presrt – presrti, ujam – ujma, prijehod – prijehoda, borac –– borca, tulac – tulca, urovac – urovca, Ristos –Ristosa, uz reči kao fis ili tajba (negazione) dodao je i njihove množine: fisovi, tajbine. Gdekad je prilagao dvojake oblike istih imenica: nizlog – nizloženje, razloženje – razlaganje, rogobor – rogoborstvo, hrlos – hrlina; gdekad je opet uz imenice navodio iz njih izvedene glagole: suglava – suglavit, priča – pričati, nizlog – nizložiti, potpomoć – potpomoći, ili pak prideve: pakosnik – pakosan, uljudnos – uljudan, krš –kršno, opaz – opazan, nepodložnos – nepodložan, časnik – časni, pomlja – pomljiv, a gdekad je nizao razne vrste reči nastale iz istog korena: hrlina, hrlos – hrlo – hrli – hrlit; zasluga – zasluženje–zaslužit. Ponegde je video potrebu da saopšti sve stepene poređenja uz prideve (pristupni – pristupniji – najpristupniji) ili da uz imenice u muškom rodu (pridvornik) stavlja naporedno i njihove oblike ženskog roda (pridvornica). Posebnu kategoriju u ovim zapisima predstavljaju reči suprotnih značenja koje je Budmani našao u nekoliko mahova: ljuba (donna che ama) – neljuba (che non ama); početak (principio) – dočetak (fine), opazan, (circospetto) – bezopazan (incircospetto), ustaoc (vigilante, diligente) – neustaoc, (poltrone, pigro).\nReči koje je Simo Budmani zabeležio u Novom Pazaru 1734. godine zadržale su svoj neosporan značaj za istoriju srpskoga jezika i za našu leksikografiju naročito. To je zbirka za koju znamo odakle potiče i za koju smo u punoj izvesnosti kada je nastala, a ta dva podatka nemamo uvek, i nemamo čak često za druga slična dela iz tih vremena. Istina, sve reči u njoj nisu i poreklom iz ovoga dela ondašnje Srbije. Budmani je neke od njih čuo od sagovornika koji nisu bili rodom odatle i koji su ih u sećanju doneli iz svojih krajeva; neke su bile baš iz njegovog Dubrovnika. S druge strane, ne izgleda da su sve reči ovih zapisa do kraja autentične; za neke bi se pre reklo da nisu živele u govoru naroda, već da su načinjene iz potrebe u krugovima ljudi više ili manje obrazovanih i u urbanim sredinama. Na svu sreću, daleko najveći deo svoje zbirke Budmani je stavio na hartiju osluškujući govor domaćeg stanovništva u kome se sačuvalo tako mnogo reči izvornih po postanju, dragocenih po starini, izvrsnih po lepoti.\nNije se stoga moglo dogoditi da Budmanijevi zapisi, iako nikada nisu objavljeni, iako ih, zatim, niko nije proučio, izbegnu pažnji urednika velikog Rječnika hrvatskoga ili srpskoga jezika. Od časa kada su ih oni stali koristiti, ti su zapisi jedan od važnijih izvora Rječnika, i u obradama reči navedeni su mnogo puta, uvek sa oznakom S. Budmani, malo kada na neki drugi način; međutim kada bi uz to bivali i vremenski određivani, davana je začudo netačna godina 1759, umesto 1734, u kojoj su oni doista nastali.\nKod velikog broja reči Budmanijevi novopazarski zapisi predstavljaju u Rječniku samo jednu potvrdu više za njihovu dugotrajnu upotrebu u ranijim vekovima. Ali odabirajući ih, urednici Rječnika kao da nisu postupali do kraja pažljivo, jer se lako može uočiti niz reči za koje se Budmani, kao izvor, u Rječniku ne spominje, iako se i one u njegovim zapisima sreću. U ponekim slučajevima primeri izvađeni iz Budmanija najstariji su što ih je Rječnik uopšte mogao ponuditi, a još mnogo češće oni su i jedini. Tako Rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika ne pominje starije, a ni druge, primere upotrebe od onih iz Budmanijevih novopazarskih zapisa za reči: govorko, hota (volja), iskušan (iskusan), ispisna (novac što se plaća onome ko ispiše dug pošto je plaćen), istresak (što ostane kad se što istrese), nagrez (umnožavanje, rasplođenje), nagrezati, neskutan (nedockutan), neustalac (lenjivac), noktojeđa, odsaditi (skinuti s konja), oprtan (koji se opire), osopče (ono što je kome osobito, vlastito, svoje), parica (mesto gde se ljudi parbe), plostan (plosan), razdavušan (darežljiv), Rogoljan (ime), samoznan (koji zna bez tuđe pomoći), srešće (susret), strugar, sunica (koplje), šuta (lakrdijaš), tajba. (poricanje), tuđojedac, urovac (međašnji kamen), verižnja, vodotek, vrvohodac (koji hoda po užetu). Isto tako ima reči za čija su se pojedinačna ili specifična značenja jedini primeri našli u Budmanijevim zapisima; takve su reči god (baš, taman, ni više ni manje), izložiti (svršiti, urediti s kim račune), kus (top), maja (talog od vina ili cirćeta), mrtvice (pege po telu), nedostašan (spor), nepriklonit, pognati se (posvaditi se), posipak (pesak za posipanje), prevrata (revolucija), raketa (bomba), sumiti se (zaboraviti, izgubiti pamet), vasija (punomoćnik), zaboj (čvrsto nabijen nasip).\nČitalac tog najiscrpnijeg nateg istorijskog Rječnika koji bi bliže poznavao Budmanijeve leksičke zapise iz Novoga Pazara s čuđenjem mora zapaziti da su se njegovi urednici ne jednom o njih neopravdano oglušili, a time, razume se, i nepotrebno ogrešili. Tako za reč dimnica, koja označava "porez što se plaća (osobito crkvi) na dim, dakle na ognjište, na kuću, na porodicu", oni, kao najstariji, navode primer iz Dositejevih Basana, a ne primećuju da njega ima već. Simo Budmani; za presrt ("gdje se prevaljuje preko brda") oni citiraju Vukov Rječnik, i naglašavaju, štaviše, da se "druge potvrde nije našlo nikakve", a ipak se našla jedna u ovim Budmanijevim zapisima; za bjelonog pozivaju se na "jednoga pisca našega vremena", a istu reč daje daleko ranije Budmani; bježaniju su oni zapazili u novija vremena najpre kod prote Matije Nenadovića, a mogli su je naći stotinu godina pre zapisanu kod Budmanija; reči drobnjak ("maleno čeljade") i dočetak ("svrha, početak") našli su u spisima Stijepa Rusića iz druge polovine XVIII veka, a obe je pribeležio tridesetak godina pre Rusića njegov sugrađanin Simo Budmani; za reč pravdina ("pravica") primer su dali iz Milićevićevog Pomenika, iako je on znatno kasniji od primera u Budmanijevim zapisima, kao što im je žežnica ("ugljara, ugljenica") najpre pala u oči u Etnografskom zborniku, iz našega doba, a bilo ju je i kod Budmanija, čak i s preciznim objašnjenjem ("luogo dove si fanno i carboni"). Isto tako njima su izmakla iz vida i naročita značenja nekih reči o kojima je obaveštavao ovaj Dubrovčanin, a oni ih nisu imali: za pridvornik i pridvornica oni nemaju značenje "onaj koji ponekad služi" (chi qualche vilta serve), za preslušnik ne znaju da može značiti i "špijun, izveštač" (spione, referendario"), za reč bekavac mislili su da znači samo "tepavac", kako su našli u Belostenčevom rečniku, a ona je mogla značiti i početnika u računici ("abbaco de conti"), kako je stajalo u Budmanijevim zapisima.\nPonekad su urednici; Rječnika Budmanijeve zapise koristili s rezervama i primere iz njih propraćali svojim ogradama. Tako su postupili s rečima odbojan u značenju "tvrdoglav, uporan", lag u značenju "jeka", ili podčeljivati se sa značenjem "podsmevati se, rugati se", uz koje su dopisivali svoje sumnje: "ne čini se dosta pouzdano", "nije dosta pouzdano" i "je li pouzdano?". Lako može biti da je takvo njihovo nepoverenje u autentičnost pojedinih Budmanijevih svedočenja bilo uzrok što u Rječniku nema reči kao što su Četveriposti, četvrtit (prender la quarta parte di frutto), neprignut, neprignutost, nizložnik, odvjetonik, prevala (firia in vendere), pritrusa, primjera (adieziore) skopat jednoga (dar adooso ad uno) ufatjenje (ecclissi della luna), urdupan (arrogante), usmjeha (imbroglio), vragomješan (indiavolito), iako ih inače njegovi novopazarski zapisi sadrže.\nUza sve svoje nesigurnosti i mestimičnu nedovoljnu pouzdanost, leksikografska beleženja Sima Budmanija u Novom Pazaru 1734. godine ne predstavljaju suvišan trud jednog dokonog trgovca dobrih namera, ali i nedovoljne spreme za posao koga se latio, i nisu ostala beskorisna. U njima su zapisane mnoge reči našega jezika, od kojih poneke prvi, a poneke i jedini put, a za druge su od zaborava spasena značenja o kojima, bez njih, jedva da bismo i slutili. Ta okolnost svakako kazuje da se Budmani našao na pravome mestu i u pravi čas, ali i da to nije samo njegova sreća, već sigurno i njegova zasluga.\nNovopazarske zapise Sima Budmanija nisu ograničila njegova leksikografska zanimanja; uz pojedinačne reči, on je u njih unosio i čitave rečenice, a i izvesne još krupnije celine. Tako je zakoračio i u književnost, u prvom redu onu usmenog postanja, i pridružio se nevelikoj grupi pisaca koji su pre Vuka Karadžića došli na misao da beleže njene tekstove.\nU krugu takvih tekstova našla se najpre jedna narodna zagonetka. Budmani je ne naziva tim terminom, koji valjda nije ni znao, kao što se uglavnom ni u narodu za njega nije znalo; ispred nje on stavlja poznate reči Što mi tu je što? kojima su zagonetke najavljivane u narodnim kazivanjima, kako su to činili i drugi naši stariji pisci, pa i sam Vuk, kod koga one (Što mi tu je što) dolaze u podnaslovu zbirke Narodne srpske zagonetke, štampane prvi put u Beču 1821. godine u produžetku knjige Narodne srpske pripovjetke. Zagonetka koju je Budmani čuo u Novom Pazaru glasi "Mrtav živa iz gore isteže" a njen je "odgonetljaj", kako bi to Vuk rekao, češalj (il pettine). Zanimljivo je da je istovetnu zagonetku zabeležio stotinu godina docnije i Vuk Karadžić ("Mrtvo živo iz šume vuče"), kod koga je njena odgonetka samo nešto potpunija, a time i jasnija: češalj i uš. To svedoči o njenom dugom životu u govoru naroda, ali mora navesti na misao i o njenom još drevnijem postanju.\nMnogo češće no zagonetke, Budmani je u Novom Pazaru imao prilike da čuje i zabeleži narodne poslovice. Kao i Vuk, i kao svi drugi njihovi sakupljači uostalom, nije za njih mogao pitati, niti ih naročito tražiti, već je morao da čeka kada koja u govoru naiđe, po slučaju i prema životnoj situaciji. Bio je srećan da se nameri na mnoge, od kojih je većina doista lepih ili na određeni način karakterističnih. Neke su bile stare i trajale su vekovima, pa su u gotovo istom, odavno okamenjenom obliku, došle i do Vukovih dana: Na mrzećemu svijet (kod Vuka: kuća) ostaje; Dje se ne siješ, ondi ničeš ili: ondi se nahodiš (kod Vuka: Niče će ga ne siju ili: Ne niči đe te ne siju); Ko se ptica boji neka proso ne sije (kod Vuka: Ko se boji vrabaca, nek ne sije prohe); Ja kovač budi, ja g.... e ne mrljaj (kod Vuka: Ja budi majstor, ja ne prljaj ruku); Zemlja je tvrda a nebo visoko; Trpen, spasen, pogotovu svet (kod Vuka: pogotovu blažen); Kako koji slijepi, onako crnje (kod Vuka: sve gore) gudi. Druge su, naprotiv, u Budmanijevim zapisima čuvale vid stariji, i bolji, i potpuniji, no što su ga imale njihove varijante u Vukovoj zbirci: Došle su mi veće vile u oči, ja će vile puknut, ja će oči isprsnut (kod Vuka samo: Kad dođu vile k očima, ali uz značajan dodatak: "Ja se opominjem da sam slušao đe se ovoj poslovici dodaje i ovo: Ili vile puknuti, ili oči skočiti ..."); Majstorija koze pase, pun jandžik i oštra sjekira (kod Vuka, međutim: Majstorija koze pase, dvije oćera, a tri doćera); Dok se magaretu ne zalije voda u uho, ne zapliva (kod Vuka: Ne umije magarac plivati, doklen mu voda do ušiju ne dođe). Pojedine poslovice iz Budmanijevih novopazarskih zapisa bile su zabeležene i drugde pre Vuka. Onu koja glasi: I od mala se ognja veliki oganj saždi imao je rukopis Proričja slovinska, nastao u Dubrovniku 1697. godine (Od male iskre velik oganj), a za onu Lijepa žena zbor bere, gruba kuću re znao je Jovan Muškatirović, koji ju je uneo u svoju knjigu Priče iliti po prostomu poslovice tjemže sentencije iliti rječenija (Budim, 1807) u obliku Lijepe kolo vode, a ružne kuću kuće. Ali većina poslovica koje je Simo Budmani uočio osluškujući pripovedanje svojih sagovornika ne znamo sa drugih strana; to njegovim zapisima silno podiže cenu u svakom pogledu. Što je još lepše, Budmani je uz pojedine od tih poslovica, gde je osetio potrebu, davao prevode na italijanski jezik, ili paralele, ili leksička i druga objašnjenja, pa ih je time činio jasnijim ili bar shvatljivijim. Te su poslovice: Ne gledaj mu početak, nego dočetak; Ovi je svijet na laži; Ni svi dni prođoše, ni Boga izmolismo; Žene kuću re, muž je u kući gos; Od uboga kmeta ubog je u poklon; Od tikve imbrik bit ne može; Prođi se popa Radoslava vaistinu u njegova blagoslova; Od mala sela kusa je u jalovica; Teško kući udatnjoj, blago kuću ženitnjoj; Ni ora orasmo, ni že žesmo; (ili, kako ona još glasi: Niti smo oranje orali, niti smo žetvu želi) i, već jednom navedena: Bog je dao Turcima carstvo, Latinima mudros, a Vlasima da nije šuma prazna.\nBudmani je u Novom Pazaru beležio još odlomke svakodnevne konverzacije, stalne ili po nekom naročitom svojstvu neobične govorne obrte, primere karakteristične upotrebe pojedinih reči. Među tim njegovim zapisima ima izreka ili, prema poznatom Vukovom terminu, "u običaj uzetih riječi" (Uvijam ti se ljutom zmijom oko vrata), unekoliko izmenjenih stihova narodnih pesama, koji su izdvojeni dobili funkciju poslovice (Gledaj ti što đidija čudno motri), ustaljenih proznih obrta primenljivih na razne prilike (neću te ispudit nikad, ali ću tu dosadit, to ćeš u sam poću). Neki od tih zapisa nastali su u izuzetnim događajima koji surovo pogađaju život čoveka, ili su neposredno iznikli iz velikih nesreća. Često se, u takvim okolnostima, govorilo da je došlo nužno brijeme, najzadnje brijeme ili samo skončanje, kako je čuo i zabeležio Budmani, prevodeći te reči italijanskim izrazom fine del mondo. Pred smrću su se, prema jednom Budmanijevom zapisu (Condoglienze Serviane), uzajamno tešili: "Da ti je glava zdravo; da su nam prijatelji živo i zdravo, a hvala Bogu svi smo smrti dužni; najzad, svi ćemo tamo"; a u vreme raznih "morija", koje su ih pohodile svaki čas (In tempo d'influenza), moglo se slušati u njihovom razgovoru: "Što činite?" –\n– "Živi smo, još smo na broju!"\nDva oduža teksta te vrste, koje su u nekoj sličnoj prilici pred Budmanijem izrekli novopazarski Srbi i koje je on pribeležio koliko je mogao vernije, ako ih nije odnekud prepisao, odlikuju se velikom snagom izraza, izuzetnom dokumentarnom vrednošću i čak nekom svojom oporom i naročitom lepotom. Po tome se oni ravnopravno svrstavaju uz najrečitije i najbolje tekstove znamenite Stojanovićeve zbirke Starih srpskih zapisa u natpisa.\nU prvome od tih tekstova uhvaćen je i za večnost fiksiran jedan od onih strašnih leleka porobljenih Srba iz vremena "kada su živi zavideli mrtvima". Budmani ga je osetio kao lament i tako ga je i nazvao: – "Lamenti Srba turskih podanika" (Lamenti de' Serviani suditi de' Turchi) Iz njegovih tamnih i teških rečenica vidi se jasno da neizmerna srpska nesreća i njihovo ljuto stradanje nisu onda samo nacionalne, nego su i socijalne pojave, i da one ne dolaze jedino i uvek spolja, od Turaka, već da se rađaju i unutra, od jednovernih i sunarodnika. Ti lamenti koji su pred Budmanijem izricani i koje je on beležio tekli su, u nekoj prilici, na sledeći način: "Jedva tečemo što Turcima davamo za iskupit vjeru i zakon. Usio nam je teški danjak od čestijeh poreza, prijehoda pašinskijeh, bijeda turskijeh i krvninâ. Veće ne možemo ni kud ni kamo; zemlja je tvrda, a nebo visoko. Još su nam grđi sveštenici naši i zakonici: neće da nam vide zakona, ni svete vodice; ni prekadivaju, ne daju nam u crkvu doć, ni pak k nami prihodu ako im ne izdamo. Pedepšemo se od svake ruke, i veće ne možemo biti živi. A i sveti nam dohodi, koga ako ne slavimo, ne broju nas za rišćane. Evo našega teška hala i nevolje. Da li još komu ovako?" \nU drugom Budmanijevom tekstu sačuvana nam je odbrana kojoj Srbi pribegavaju – ili kojoj su jednom pribegli – kada Turci ruže njihove svetitelje Quando i Turchi biasimaro à i Serviani i loro santi rispondono. U toj odbrani ima nadahnute nacionalne patetike i silnog ponosa, gospodstvenog i u sirotovanju i bedi: "Naši sveci kojijeh služimo i slavimo nijesu življeli u raskošam, nit su svom telu popuštavali sve što bi ono htelo, nego su išli u pustoš, njeki k drvu, njeki k vodi, njeki k tvrdomu kamenu, i tako su se pedepsali; travu su pasli, skakavce su jeli, vodu su pili, a za sočicu nijesu ni znali. Tako su se posvetili, mučeći i pedepšući telo. A od velike pedepse i posta njihnijeh na obrazu bi im kora izrasla i po njom maha. Evo kako su se naši sveci posvetili. A mi ih nijesmo sušili prema ognju, ni prema suncu, kako nam vi velite."\nZapisi koje je Simo Budmani načinio u Novom Pazaru 1734. godine, koliko god bili po obimu neveliki, a po namerama skromni, višestruko su značajni i treba da imaju neko svoje mesto u našoj kulturnoj istoriji. Njima je taj Dubrovčanin u okvirima svojih moći, ali i najlepše u isti mah, uzvratio na gostoprimstvo gradu u kome je više godina živeo i delao. Sa njima je ostvaren jedan od onih retkih, pa otuda i još dragocenijih, susreta dveju naših sredina koje su u prošlosti odvajale granice, religije i civilizacije, a koje je toliko mnogo drugoga moralo da približi. U njima su ostale zabeležene, i tako sačuvane i od zaborava otrgnute, mnoge izvorne reči našega jezika, kojima su se dostojno pridružili jedna mala rukovet starih narodnih poslovica i dva predivna, u mnogom pogledu karakteristična i ni sa koje druge strane poznata prozna spomenika našeg usmenog pesništva. Simo Budmani nije imao snage i dara da ostavi književna dela koja je sam stvorio, ali je u sebi našao ljubavi i pravoga smisla da uoči i prikupi komade one lepote koju stalno stvaraju neznani umetnici reči iz naroda i koja isto tako postojano nestaje ubrzo pošto je zablistala ako ne bude nikoga da joj dade pisani oblik i tako je učini trajnom. U tome je on video svoj zadatak; u tome mi moramo videti njegovu zaslugu.\n Miroslav Pantić, Dubrovčanin Nikola Bošković u raške starine, Zbornik za likovne umetnosti, Novi Sad, 1972 8, 234.\n Stojan Novaković, Beleške doktora Brauna iz srpskih zemalja od godine 1669 Spomenik SKA, Beograd 1891 IX, str. 38; Milenko Marković, Dubrovčani u njihove starine u Toplici, Venac 1927, XII, 437–440.\n Branko L. Cvijetić, Zapisi u crkvi sv. Nikole u Nikoljcu kod Bijelog Polja, Zbornik za istoriju\n Ljub. Stojanović, Stari srpski. zapisi i natpisi, I, 1902, br. 569.\n Dejan Medaković, Grafika srpskih štampanih knjiga XV–XVII veka, Beograd, 1958, 36.\n Rad. M. Grujić, Kad su građena kamena utvrđenja Novoga Pazara, Glasnik Skopskog naučnog društva, 1935, XIV, 240.\n Videti: Kosta N. Kostić, Naši novi gradovi na jugu, Beograd, Srpska književna zadruga (kolo XXV knj, 168), 1922, str. 26-33; Vuk Vinaver, Period turske vladavine (XV-XVIII veka.) (U knjizi:) Novi Pazar i okolina, Beograd, 1969, str. 159-194. U ovoj knjizi je na str. 561-565. navedena literatura o Novom Pazaru.\n Lujo Vojnović, Zapisci plemenitoga gospara Marina Marojice Kaboge o njegovu poslanstvu u Hercegovini (1701) i u Carigradu (1706), Spomenik SKA, XXXIV, 2. razred–31, Beograd, 1898, 220.\n Osim dela navedenih u nap. 8, videti takva sećanja o Novom Pazaru naročito u knjizi Radovana Samardžića Beograd u Srbija u spisima francuskih savremenika, XVI–XVII vek, Beograd 1961.\n M. Pantić, Dubrovčanin Nikola Bošković..., 236–237.\n L. Vojnović, nav. delo, 220.\n M. Pantić, Dubrovčanin Nikola Bošković. .., 240–260.\n V. Bogišić, Narodne pjesme iz starijih, najviše primorskih zapisa, Beograd, 1878 (Glasnik Srpskog učenog društva, 2. odelj., knj. 10), Predgovor, str. 126. i dalje; Miroslav Pantić, Narodne pesme u zapisima. XV–XVIII veka, Beograd, 1964, 268–269, 272.\n Proričja slovinska nalaze se na str. 233–326. ovoga rukopisa Štampali su ih A. Gil'ferding (Starinnij sbornik'' serbskih'' poslovic'', C. Peterburg'', 1868) nekritički i loše, i Đ. Daničić (Poslovice, Zagreb, 1871), nesravnjeno bolje. O njima vid. Miroslav Pantić, Vuk Stefanović Karadžić u naše narodne poslovice. [Pogovor knjizi: Sabrana dela Vuka Karadžića, Knjiga deveta. Srpske narodne poslovice, Beograd, 1965, str 586.\n Taj rečnik (Dizionaretto italiano-slavo-moscovitico, rascolto l'anno 1751 nel venire a Ragusa coll'ajuto di Giovanni Mladinovich) štampao je u naše dane Mirko Deanović u radu Talijansko-hrvatsko-ruski rječnik iz g. 1751, Zbornik Filozofskog fakulteta u Zagrebu, I, 1951.\n Stjepan Musulin, Hrvatska i srpska leksikografija, Filologija, Zagreb, 1959, 2, str. 41–63; M. Deanović, Talijansko-hrvatsko-ruski rječnik iz g. 1751, str. 568–569 (gde su pobrojani svi poznati rečnici iz prošlosti).\n Pavao Mitrović, Četiri nepoznata dubrovačka rječnika, Nastavni vjesnik, XVII, 1909, 533–539.\n Ilija Sindik, Dubrovnik u okolina, Beograd, SKA, Naselja i poreklo stanovništva, 23, 1926, str. 231; Milan Rešetar, Pero Budmani, Ljetopis JAZU, Zagreb, 1949, 54, 91–92.\n M. Rešetar, nav. delo, 91.\n Taj rukopis koji je nekada pripadao domaćoj knjižnici porodice Čingrija, sada je u Historijskom arhivu u Dubrovniku. Stavljeno mu je u naše vreme kao naslov: Knjiga o podacima porodica Lazarina. Terminus ante quem non a. 1765. Izlažući kratke biografije Dubrovčana koji su po odluci vlade primljeni u bratovštinu Lazarina nepoznati pisac imao je očigledne satirične namere, što pokazuju i reči koje je stavio na početak rukopisa Ridentem scribere verum quis vetat, a koji su u stvari navod iz Horacija (Saturae, I, l, v. 24–25). Poredak napisa uglavnom je abecedni. Na strani 7 reč je o Lovru Budmaniju, a ceo taj napis glasi: Lorenzo di Nicolo Budmani chiamato Bop mali ò sia Bobiza; esso Nicollo era orefice e Lorenzo suo figlio negotiando in Terraferma Turco con denari altrui per privileggio fu ascritto in S. Lazzaro.\n M Rešetar, nav. delo, 91.\n Sve prema podacima u Maticama krštenih (Libri baptizatorum) Dubrovnika knj. 6 (1688 -1705). Ovaj dokument, kao i svi ostali za koje se ne kaže izričito drukčije, nalazi se u Historijskom arhivu u Dubrovniku.\n Matice umrlih – Dubrovnik, 7, 1729–1768, 257'.\n D. Farlatus–J. Coletus, Ecclesiae ragusinae historia. [U delu:] Illirici sacri tomus sehtus. Venetiis, MDCCC, str. 362; Matice umrlih- Dubrovnik, 7, 47'.\n U Već citiranom rukopisu s biografijama dubrovačkih lazarina iz XVIII veka (videti nap. 22).\n Matice mrtvih – Dubrovnik, 8, 1769–1796, 8.\n Prepiska18 186.3351. br. 100. gde su izvodi iz njegovog pisma ocu upućenog iz Drača 16. juna 1718.\n Venčanje Lovra Budmanija i Anice Oreze bilo je 12. decembra 1728. u Lovrovoj kući, a obavio ga je njegov brat Đuro Budmani, sveštenik. Nešto kasnije, 23. februara 1729, Lovro je svečano izjavio pred notarom dubrovačkim da je od Aničinog brata Antuna primio u miraz hiljadu dukata u gotovom, i nakita i odeće u vrednosti po pet stotina dukata.\n Ove podatke o trgovanju Lovra Budmanija saopštio je Vuk Vinaver u knjizi Dubrovnik u Turska u XVIII veku, Beograd, Srpska akademija nauka, Posebna izdanja CCCXXXI, Istorijski institut, knj. 11, 1960, str. 11, 56, 58–61.\n Uputstvo koje mu je vlada uručila 29. juna 1729 (Commissione a Lorenzo Budmani Diletto she si manda per Saraio &c) sačuvano je u prepisu u Prepiska18 171.3257. U njemu se ističu reči kojima vlada obrazlaže izbor Budmanija za ovu misiju: E l'elezione è caduta à Voi, Lorenzo Budmani, corne ben inteso del Paese e capace dell'incombenza vi si appoggia.\n O tome videti Lettere e commissioni di Levante, 81 br. 2 (Commissione a Lorenzo Budmani Cittadino nostro Dilettissimo che si manda in Albania col Sig. Haggi Abbu Bechir Aga Capici-Basci, od 25. januara 1757, gde je vrlo karakterističan sledeći odeljak: "Senat je siguran da ćete svojim nastojanjem, udruženim s dobrim postupanjem koje je potrebno, uspeti da državne poslove dovedete do onakvog kraja kakav se želi, na naše zadovoljstvo i na vašu hvalu"), br. 11 (A. Lorenzo Budmani Cittadino e Giorgio Zurich Dragomano nostri dilettissimi Scuttari), 6p. 14 (A. Lorenzo Budmani e Giorgio Zurich Dolzigno) i dr.\n Vid. Lettere e commissioni di Levante, 76, str. 180–181 (dopis vlade od 14. jula 1746, kojim se kori Budmani što se u sporu s Franom Bogašinovićem poslužio oslanjanjem na Turke) ili Prepisfce" 148.3187/I br. 33 (izvodi iz pisma Lovra Budmanija i Nikole KaTyuiiiha poklisarima Dživu Bundiću i Džoru Boždareviću iz Novog Pazara, 10. aprila 1747, o oslobođenju od novčanih nameta, nepravedno nametnutim dubrovačkim trgovcima u tom mestu, za koje se Budmani naročitim memorijalom založio kod bosanskog paše Ali-paše).\n Lovro Budmani imao je ovu decu: Kćer Niku (3. XI 1730 –3. II 1731), drugu kćer istoga imena (rođ. 24. VI 1732), sina Nikolu (5. XI 1734–31. X 1803\_ Kćer Ivanu (pođ. 3. VIII 1737) i Drugu Kćer koja je nosila isto ime (rođ. 8. V 1750, kasnije udata za Nikolu Brankovića ). Nikola je bio službenik kovnice, a zatim i službenik saniteta; oženio se 1. juna 1783. Katarinom, Nerkom Antuna Rigija, uticajnog građanina iz još višeg, antuninskog reda. Tom ženidbom došao je u rodbinsku vezu s najviđenijim građanskim porodicama Dubrovnika.\n Nikola Budmani, sin Lovrov, imao je c Katarinom Rigi tri kćeri: Anu (rođenu 29. III 1784), Mariju (rođ. 3. VII 1785) i drugu Mariju (rođ. 14. IX 1797), i tri sina: Lovra (Laurentius Canutus Blasius, pođ. 19. I 1787), Antuna (Antonius Maria Blasius rođ. 13. II 1789) i Vlaha (rođ. 25. VI 1794). Ovaj Vlaho je otac filologa Petra Budmanija.\n B. Radovanović, Novi Pazar. [U delu:] St. Stanojević, Narodna enciklopedija srpsko-hrvatsko-slovenačka, III, Zagreb, 1928, 114.\n B. Vinaver, Dubrovnik i Turska u XVIII veku, 60.\n Consilium Minus, 94, 1737–1741, 241'. izdata im je doznaka 682 dukata i 20 groša.\n Prepiska18 173 3277. br. 22. Budmani i Bašić su od kancelara Republike primili 8. marta 1741. uputstvo, dodatak uputstvu, ferman za put, prepis tog fermana i "veliki svežanj pisama za gospodu ambasadore u Carigradu".\n Lettere e commissioni di Levante, 75, str. 18'-20' (Commissione a Simone Budmani e Cristoforo Bassich, che si spediscono a Constantinopoli, 5. marta 1741), 22-23 (Aggionta alla commissione di Simone Budmani e Cristoforo Bassich, che si mandano a Constantinopoli, 8. marta 1741), 33-33' (A Simone Budmani e Cristoforo Bassich nostri dilettissimi, per istrada, 23. marta 1741). U Carigradu su Budmani i Bašić mogli da ostanu najviše petnaest dana.\n Za ovu je misiju prethodno izabran Marin Dimitrović, ali kako se on razboleo i nije joj mogao pristupiti, a kako je ona bila veoma hitna i od velike važnosti, i nije se smela odlagati "bez velike štete po državne poslove", izabran je za nju Budmani (Consilium Minus, 95, 1741–1745, 17). Već 7. septembra bilo mu je predato dugo i podrobno razrađeno uputstvo (Commissione a Simone Budmani, she si manda dal Sig. Ismail Begh Capitano di Stolaz), Lettere e commissioni di Levante, 75, str. 88'–93'.\n Lettere e comissioni di Levante, 75, str 107–108'.\n Matice venčanih – Dubrovnik, 5, 1729–1778, 110'.\n Prikazao ga je Zdravko Šundrica u radu "Slučaj" Bogašini, Vjesnik, Zagreb, 1. novembra. 1953\n Miroslav Pantić, Dubrovački lekari-književnici iz XVIII veka. Acta histonca medicinae, pharmaciae, veterinae 1969, IX, 27–29.\n Njen život i pesnički rad iscrpno je prikazala Nada Beritić studijom Dubrovačka pjesnikinja Lukrecija Bogašinović, Prilozi za književnost, jezik, istoriju i folklor, 1966, XXXII, 182–200 U tom radu objavljeno je i više novih podataka o porodici Budmani i o samome Simu Budmaniju kao trgovcu i vladinom službeniku.\n Kruno Prijatelj, Klasicistički slikari Dalmacije, Split, 1964, str. 22, 28. i tabla VII. Za portret koji se tu objavljuje i koji se čuva u porodici Budmani kaže se doduše da "po jednoj tradiciji prikazuje dubrovačku književnicu Lukreciju Bogašinović-Budmani (po drugoj je to Katarina Righi -Budmani)". Ty sliku K. Prijatelj opisuje. "Pjesnikinja Tobijina života prikazana je tu u zrelijim godinama, ima kapicu s perom na glavi, a ramena su joj prekrita velikim bijelim rupcem".\n Testamenta Notariae, 84, 1782–1787, 94' Upor. i N Bepetić, nav. pad, 187.\n Matice mrtvih župnog ureda Sv. Andrije, 2, 1755–1804, 116'. N. Beretić, nav. rad, 187.\n Kod reči sunica omaškom je stavljeno P. Budmani.\n To nije ni godina kada je Ivan Marija Matijašević Budmanijev rukopis prepisao (ili ispisao), jer se to dogodilo 1758, kako je i naznačeno u podnaslovu njegovoga prepisa.\n Takve su reči, na primer: goj, grohot, gromovnik, horjatin, imenjak, ispravno, izloženje, izobraziti, jalov, krivonog, krivoruk, krivošijast, krstionica, mimohodac, načelo, nahija, namjernik, nasap, nepodložan, nepodložnost, nepokora, noj, očigled, odapreti, odbijač, odlijegati, odložiti, opazan, otačastvo, pakosnik, pakostan, pića, pivnica, podmetnuti, popovina, priča, privodac, putnina, razlog, razloženje, razložnik, remik, rudnica, rudnik, rukotvorje, srebroljubac, stopanica, stopanin, suglavnik, sumljiv, sunuti ce, suvrst (an), svečar, šega, štitar, tamaša, tazbina, testija, točak, tomiti, travnina, trmka, tulac, tvrđa, upravitelj, ustaoc, ustoka, ustovat, ustrojit, uviti, vinar, vrsnost, vrstan, zbrkati, zgoda, zgriješiti, zlosrdan, žlijeb itd.\n Jedna pregršt tih reči: bezazlen, bezokast, bjegunica (donna che fugge dal marito), brdogled, čitati (y značenju: giudicare, pensare), čvor, Ćirko, desetkovati, divljačan, govoruša, nizloženje, nizložit očinstvo, otpadnik, pizma, poslanica, poslanik, preti ce, rudac (rudač), rudine, samotek, sječivo, stovna, šanac, šarampov, tabor, usječenje, uštap, uzmnoženje, Varvara, vinica (cantina), vračar, vračarnica.\n Takvi su slučajevi u rečima: fis (rod, koleno), komora (bagaglio signorile), milojka (majolika), mladina (mesečeva mena), namet, odiva (figliuola maritata fuor di casa), pokosnica (kostobolja), pričati, prtljažnina (bagaglio di vetturini), sijeda (sedione), srča, stega (zabrana), stojnica, štava, štirka (nerotkinja), štirkinja, trpija (vodena bolest), trupika (vodena bolest), zvanica, ženskar.\n Uz primer sa takvim značenjem u Rječniku se naznačuje: "Zabilježio njeki Dubrovčanin u Novomu Pazaru XVIII vjeka". Nesumnjivo je, međutim, da je taj Dubrovčanin bio Simo Budmani.\n Uz reč raketa u Rječniku stoji: "Riječ je stranoga podrijetla i obično znači praskalicu, a C. Budmani 303 joj je (1759. g .) zabilježio značenje bomba".\n Dočetak znači kraj, svršetak (fine).\n Budmanijevo tumačenje njenoga smisla: Ancora v'è del tempo.\n Pod poslovicom je objašnjenje: re = redit, resit.\n U produžetku, ispod zapisa, Budmani je objasnio neke reči koje u njemu dolaze: globa. – multa, prijehod – transito, bijeda – guai, krvnina – multa o pagamento per il sangue, izdat – isplatit, hal – aggravio.


Barović: Čika Jova Zmaj veliki humanista i novinar | Palelive.com\nPočetna Novosti Kultura Barović: Čika Jova Zmaj veliki humanista i novinar\nBarović: Čika Jova Zmaj veliki humanista i novinar\nProfesor na Filozofskom fakultetu u Novom Sadu Vladimir Barović održao je predavanje na Palama o ličnosti i djelu Jovana Jovanovića Zmaja koji je, kako je rekao, široj javnosti poznat kao čuveni srpski pjesnik, stvaralac za djecu, novinar i izdavač.\nOn je istakao da 90 odsto građana percipira Čika Jova Zmaja kao pjesnika za djecu, ali da je njegov ukupni rad mnogo širi.\n“Bio je ljekar, novinar i veliki humanista koji je skupljao humanitarnu pomoć za izbjegla lica, ljude koji su bili pogođeni ratovima 1876. godine. Srž moga istraživanja o Jovi Zmaju jeste njegov novinarski, urednički rad”, rekao je Barović.\nOn je istakao da je Jova Zmaj svojim radom bio impozantan, dosljedan borac za očuvanje prava srpskog naroda u Habzburškoj monarhiji, a njegovi tekstovi u humorističkim i dječijim listovima govorili su o političkim temama o kojima se u dnevnim listovima nije smjelo pisati.\nPrema njegovim riječima, poslije tragične smrti svoje porodice Zmaj Jova nije klonuo duhom već počinje da piše poeziju za najmlađe koja je prepoznatljiva i dan danas i ima neprolaznu vrijednost.\nNajznačajnije Zmajeve zbirke pjesama su “Đulići” i “Đulići uveoci”.\nBarović je rekao da će do kraja godine održati još dva predavanja na kojima će biti iznesene zanimljive biografije i manje poznati podaci o velikim istorijskim ličnostima koje su bile poznate kao urednici i novinari.\nOn je dodao da je riječ o onima koji su pisali o problemima srpskog naroda u BiH za vrijeme austro-ugarske okupacije i borili se za prava Srba, za njihovu kulturnu i prosvjetnu emancipaciju.\nVladimir Barović predavač je na Odsjeku za medijske studije Filozofskog fakulteta u Novom Sadu i vanredni profesor na Filozofskom fakultetu Univerziteta u Istočnom Sarajevu.\nDobitnik je brojnih priznanja za rad u medijima i angažovanje u kriznim situacijama.\nPredavanje je održano sinoć u Kulturnom centru Pale u organizaciji Filozofskog fakulteta Univerziteta u Istočnom Sarajevu.\nJova Jovanović Zmaj\nPrethodni članakPoziv zainteresovanima da pohađaju obuku o zaštiti bilja\nNaredni članakUgašen požar na garažI u naselju Đurkovića brdo


Poslao: 25 Maj 2019 22:02\nCitat:The U.S. Navy’s Commander Joint Strike Fighter Wing has announced that the last F-35C Lightning II fighter jet belonging to Strike Fighter Squadron (VFA) 101 “Grim Reapers” left its home base at Eglin, AFB in Fla. for Naval Air Station Lemoore (NASL) as the squadron deactivated after more than seven years of training F-35C pilots and Sailors and Marines.\nCitat:The U.S. Air Force has deployed one squadron of F-35A Lightning II fighter jets, Airmen, and associated equipment to Aviano Air Base, Italy, from the 388th and 419th Fighter Wings, at Hill AFB, Utah, to participate in exercises and conduct training with other Europe-based aircraft as part of a Theater Security Package.\nPoslao: 25 Maj 2019 22:15\nCitat:Nego kad vec pominjemo spremnike jel ima neka fotografija gde u spremniku ima po dva AIM-120? Na prikazu sta moze da nosi stoji da moze da nosi po dva u spremniku ali ja ne nadjoh sliku gde nosi dva u jednom spremniku? A kroz maglu se secam da je bila neka prica da ce to moci tek 201x godine? Pa me zanima da li je to reseno ili su odlucili da guraju sidekick tj nosi nosac sa udvojenim AIM-120 pa bi nosi po tri u spremniku.\nTek sada sam video da si pitao za sliku sa 4 AIM-120. Nisam ni ja video, verovatno kao što je ranije pisalo treba određena modifikacija, pominjan je neki lanser koji izbacuje unutrašnju raketu iz spremnika pre lansiranja. Ali verovatno, su odustali od toga u korist "sidekick-a".\nPoslao: 27 Maj 2019 08:56\nPoslao: 28 Maj 2019 11:31\nMožda i Poljaci pazare F35\nOsim što je predložio da u okviru programa modernizacije nabavka novih borbenih aviona (projekat Harpia) dobije prioritet, govorio je o prednostima aviona 5. generacije što ukazuje na to da je najverovatnije mislio na američki Lockheed Martin F-35 "Lightning II" pošto na tržištu trenutno nema drugog dostupnog aviona iste generacije. Krajem aprila Blaščak je u izjavi za lokalnu televiziju TVP potvrdio nameru Poljske da nabavi F-35 pošto je rekao da ugovor o kupovini ovih aviona nije daleko od potpisivanja.\nPoslao: 29 Maj 2019 09:01\n13-ti i 14-ti za kengure\nCitat:Australia’s 13th and 14th F-35A aircraft have been accepted from Lockheed Martin and ferried to Luke Air Force Base in Arizona, US, where they will form part of the international fleet of aircraft at the Pilot Training Centre (PTC) and be used to train F-35A pilots from Partner Nations across the globe.\nPoslao: 30 Maj 2019 19:35\nMađari možda uzimaju u zajam F-35A i vračaju Šveđanima JAS-39. Orbanu dolijale stalne švedske kritike mađarske unutrašnje politike.\n6Ovo se svidja korisnicima: zoran MKD, jazbar, Komentator, Lieutenant, soonne, MB120mm\nI treba. A Svedjani su zglajznuli totalno. Nek pogledaju svoje dvoriste prvo, cudi me da nisu jos uvek svesni sta su sami sebi napravili - kao da zele da izumru.\nPoslao: 30 Maj 2019 19:46\njazbar ::Mađari možda uzimaju u zajam F-35A i vračaju Šveđanima JAS-39. Orbanu dolijale stalne švedske kritike mađarske unutrašnje politike.\nTrebaju sada nevidljive avione za novibprošireni airpolicing nad saveznicima. Ugovor o “saradnji” je dostignut, sad samo da neka javnost to ne vidi\nPoslao: 31 Maj 2019 18:09\nPoslao: 01 Jun 2019 22:28\nI dalje prete turcima\nOvaj topic je pregledan 1390484 puta\nBroj poruka: 7031


Potpisan protokol: Povoljnije stope finansiranja za obrtnike u BBI banci | Faktor.ba\nPotpisan protokol: Povoljnije stope finansiranja za obrtnike u BBI banci\nObjavljeno: 26.09.17 u 15:40\n- BBI banka je opredijeljena da potiče razvoj privrede i stvara dobar poslovni ambijent. Ovo je jedan od projekata koji je od značaja za obrtnike jer im otvaramo mogućnost da dobiju povoljna finansijska sredstva. Naše strateško opredjeljenje je podrška privredi BiH i razvoju poduzetništva, a mali obrti mogu biti osnova za kreiranje svijesti i poduzetničkog ambijenta. Naš cilj je da omogućimo tim ljudima lakše poslovanje, bolju produktivnost i profit, što će u perspektivi omogućiti nova zapošljavanja i bolji standard građana - kazao je Bukvić.\nU Federaciji Bosne i Hercegovine registrirano je više od 50.000 obrta, sa više od 100.000 uposlenih.\n- Okosnica male privrede i jesu ove vrste registrovane djelatnosti, no ova kategorija privrednika - fizička lica koja obavljaju privrednu djelatnost, nepravedno su zapostavljene u poslovnom svijetu. Većina njih nije u PDV sistemu, ali nivo poslovne aktivnosti izražen kroz godišnju realizaciju je uglavnom blizu 50.000KM. Dakle, mi već imamo registrovane obrtnike i naša obaveza je da osiguramo poslovni ambijent u kojem će oni dodatno razviti svoje obrte. Također, mi moramo stimulirati građane, potencijalne obrtnike, koji nisu do sada iz raznih razloga registrirali svoje obrte, a žele da rade, kako bi konačno napravili taj korak - kazao je Babić, zahvaljujući se BBI banci koja je pružila podršku malim obrtnicima.\nTagovi: BBI Željko Babić Amer Bukvić


Kapitalna knjiga o Prvom svetskom ratu i Evropi u deceniji posle rata | Arhipelag\nBeograd, 23. juna 2013. – U susret 100 godina od Prvog svetskog rata Arhipelag predstavlja čitaocima veliku temu moderne evropske istoriografije, knjigu Rat u miru. Paravojno nasilje u Evropi posle Prvog svetskog rata 1918-1923.


Prisustvo babuške u određenoj zoni, u ovom periodu, lako ćemo uočiti po učestalom drmanju trske. Tu se ova riba nalazi i greše ribolovci koji pokušavaju da je primamom izvuku na čistinu.\nNaime, iako je proždrljiva babuška, koja je u fazi mresta, retko će napustiti zonu u kojoj se nalazi obuzeta nagonom za produženjem vrste, ma kakvim je poslasticama mamili.\nManje iskusni ribolovci se nađu u čudu kad satima namaju ni udarca na mamce zabačene na hranjeno mesto, tridesetak centimetara ili pola metra od pojasa trske u kom se prisustvo ribe jasno uočava. Još ih više zbunjuje činjenica da kolega, na par metara od njih, lovi lepe komade bez ikakvog prihranjivanja koristeći naoko isti sistem.\nTu nema nikakve posebne mudrosti: primama nije potrebna jer je riba tu gde jeste i nije joj teško prići duž obale ili čamcem. Neophodno je samo jedno: da priđemo mi njoj kad već neće ona nama, odnosno da plasiramo mamac dovoljno blizu ribe koja neće ići za njim.\nPotrebno je, dakle, da naša ponuda padne do same trske, najčešće maksimalno 10 cm od nje (a što manje to bolje).


Kolarac tvoj svet muzike: Trio Barolo - Dan u Beogradu\nNaslovna » Izlasci » Muzika » Klasika » Kolarac tvoj svet muzike: Trio Barolo\nKolarac tvoj svet muzike: Trio Barolo\nAh Neša 14. januar 2020. Klasika Postavite komentar\nU okviru ciklusa „Kolarac tvoj svet muzike“ u utorak, 4. februara 2020. od 20.00, nastupiće francuski Trio Barolo u Zadužbini Ilije M. Kolarca.\nTrio Barolo povešće publiku na čudesno muzičko putovanje po Mediteranu i, usput, obeležiti 88. rođendan Velike dvorane Kolarčeve zadužbine.\nOvaj specifičan trio čine Remi Pulakis – harmonika, Filip Evrar – kontrabas, i Frančesko Kastelani – trombon. Oni „proizvode“ jedinstveni zvuk koji je mešavina džeza, opere i žanra world music.\nDovoljno je samo da zatvorimo oči i da se osetimo kao da smo ušli u neki Felinijev film, a za ovo putovanje je dovoljno da u kofer spakujemo emocije, muzikalnost i darežljivost. Muzičari ovog trija su rođeni za susrete, deljenje i sanjarenje.\nOno što vas na prvi pogled zavede kod ove grupe jeste njen jedinstveni zvuk koji je rezultat nesvakidašnje orkestracije i Remijevog i Frančeskovog glasa.\nTri Barolo: Muzika je pasoš za narode koji lutaju\nFilip, glavni kompozitor grupe, kaže da je najvažniji „neverovatan prostor slobode, a za to ne postoji obrazovanje“.\n„Ono što nas povezuje jeste činjenica da sva trojica u svojim korenima nosimo evropske migracije: muzika je pasoš za narode koje lutaju“, kažu muzičari.\nOno što nastupe trija Barolo čini posebnim, jesu čudesni vokali dvojice članova, koji pored izuzetne virtuoznosti na svojim instrumentima (harmonici i trombonu) donose poseban pečat njihovom programu.\nPosle pet godina postojanja i više od 80 koncerata u Francuskoj pred oduševljenom publikom, Trio Barolo je snimio drugi album „Casa Nostra“.\nMuzičari, uvek spremni za nove susrete i nove saradnje, prihvatili su poziv Kolarčeve zadužbine da se premijerno predstave beogradskoj publici na Dan Velike dvorane koji se tradicionalno obeležava 4. februara.\nKarte su u prodaji (1800 i 2000 RSD) na bilaternici Kolarčeve zadužbine. (danubeogradu.rs)\nTagoviizlasci jazz klasika kolarac muzika opera trio barolo world music zima u beogradu\nPrethodni Kreativni centar: Jovana Zivlak i Nevena Silaški – Kišni Oblak\nSledeći Gudači Svetog Đorđa: Tradicionalni „Novogodišnji koncert“


Recept protiv nesanice\nTokom prelaznog perioda između godišnjih doba mnogi ljudi imaju problem s nesanicom. Bečki zdravstveni stručnjak profesor Hademar Bankhofer savetuje kako da se jednostavnim sredstvima rešite neprospavanih noći.\nJabuke za jači imunitet\nKonzumiranje po jedne jabuke dnevno moglo bi da pojača imunološki sistem ljudi i smanji tegobe vezane za višak kilograma i dijabetes, pokazali su rezultati američkog istraživanja. Grupa naučnika s Univerziteta u Ilinoisu je utvrdila da se\nNišta ne nosimo tako rado kao farmerke, jer nikad ne izlaze iz mode, samo se kroj menja. Šta je trenutno aktuelno i kako to da nosimo objašnjava bečki modni stručnjak Izabela Klausnicer. Apsolutna ikona džinsa, top-model Kejt Mos, je\nHolesterol se najčešće ubraja u masti, mada se u stvari radi o policikličnom alkoholu. Holesterol je normalan sastojak krvne plazme i tkiva, (posebno žuči i nerava). Neophodna je supstanca za život, koja između ostalog vrši stabilizaciju


Referendum propao, Basesku opstao | Politika | DW | 30.07.2012\nBorba za vlast u Rumuniji može da se nastavi: prema dosadašnjim rezultatima referenduma, predsednik Trajan Basesku ostaje predsednik. Međutim, i njegov protivnik, premijer Ponta smatra da je njegov stav potvrđen.\nNeposredno po zatvaranuju birališta u Rumuniji, Trajan Basesku se pojavio pred svojim pristalicama u Bukureštu. "Plamen demokratije ostaje upaljen. Rumuni su odbacili državni udar 256 poslanika. Zahvaljujem se onima koji su, prevazišli svoj gnev zbog mera preduzetih u vreme krize i shvatili da ovo nije bio referendum za Trajana Baseskua, već za Evropu… Verujem da podele u društvu moraju biti zaustavljene, jer je Rumuniji potrebna sva snaga njenog naroda", poručio je Basesku.\nSamo 46 odsto od ukupno 18 miliona birača izašlo je na referendum - za njegov uspeh bilo je potrebno da se bar polovina birača pojavi na biralištima. Time su Baseskuovi protivnici, na čelu sa levo-liberalnom vladom premijera Viktora Ponte, u svojoj nameri doživeli neuspeh. Oni su, referendumom želeli da smene konzervativnog predsednika.\nOni koji su izašli, glasali zu protiv Baseskua\nOko 80 odsto birača koji su izašli na referendum, glasali su protiv predsednika Trajana Baseskua. Strogi kurs štednje minulih meseci koji su osetili svi Rumuni i samovoljni stil vladavine doneli su više protivničkih glasova nego ikada, od kako je na vlasti. Zato njegov protivnik premijer Ponta smatra da je njegov stav potvrđen, iako je referendum propao.\n„Kao predsednik vlade snosim odgovornost za to da ljude koji su izašli na birališta, ne razočaram i da nastavim našu politiku, projekte i programe. Obećavam vam da će rumunska vlada poštovati sve odluke Ustavnog suda i da ćemo kao faktor stabilnosti i napretka raditi za Rumuniju bez obzira na to da li je referendum uspeo ili nije.“\nNova levičarska parlamentarna većina okupljena oko Socijal-liberalne unije (USL) premijera Viktora Ponte, glasala je 6. jula za opoziv Baseskua, optuživši ga da je više puta prekršio Ustav preuzimanjem dužnosti premijera i stalnim mešanjem u poslove vlade, nepoštovanjem parlamenta i drugih državnih institucija.\nBrisel kritikuje rumunskog premijera\nReferendum o smenjivanju predsednika je nevažeći zbog malog odziva birača. „Bez obzira na `pobedu`, Basesku bi morao da oslobodi put za prevremene predsedničke izbore", piše u svom komentaru Robert Švarc. (30.07.2012)\nEvropska unija je oštro kritikovala vladu premijera Ponte, zato što je, prema njenom stanovištu, dovedena u pitanje nezavisnost pravosuđa i princip podele vlasti. Napetosti između premijera Ponte i predsednika Baseskua i njihovih političkih tabora posle referenduma nisu nestale.\nReferendum je, na protiv, još više polarizovao društvo. Poslanik Hrišćansko-demokratske unije u Evropskom parlamentu Elmar Brok smatra da bi svrgavanje Baseskua bilo protivzakonito. On je pozvao Pontu na saradnju sa Baseskuom. „Obradovao sam se ovakvom ishodu referenduma. Nadao sam se da neće biti uspešan. Uprotivnom bi omogućio nezakonito smenjivanje predsednika, jer je ovde Viktor Ponta prekršio gotovo sve ustavno-pravne prncipe Rumunije da bi postigao cilj.“\nAutori: Karla Engelhart / Mirjana Veljković-Kine\nKljučne reči rumunija\nTrajni link https://p.dw.com/p/15gL5\nNiko mu ništa ne može 02.09.2018\nVisokorangirani političar, osuđen za krađu glasova, zloupotrebu službenog položaja, i pod sumnjom da je proneverio novac, udobno sedi u svojoj fotelji i ne pada mu napamet da podnese ostavku. Jedna nova - stara priča


Baletna predstava iz HNK Split: U Sarajevo stiže "Derviš i smrt" | Faktor.ba\nobjavljeno: 15.03.2018. u 21:36\nU trenutno najgledanijem baletu "Derviš i smrt" koreografa Igora Kirova, koji nam dolazi iz Hrvatske, u izvedbi solista i ansambla Baleta HNK Split, sarajevska publika imat će priliku uživati 17. marta, kad će predstava biti izvedena na sceni Narodnog pozorišta, a u sklopu festivala Sarajevska zima. Predstava počinje u 19.30 sati.\nNajistaknutiji makedonski plesač i koreograf Igor Kirov, od 2016. umjetnički je direktor Baleta HNK Split, a inspiraciju za svoju novu predstavu našao je u bogatom književnom djelu istoimenog romana Meše Selimovića. Njegova koreografija pokušaj je prodiranja u podsvjesno, traganje za ljudskom biti, suočavanje s vlastitom dušom i njenim oslobađanjem.\n- Veliki interes publike vlada za ovu predstavu. Balet “Derviš i smrt“, praizveden je na 63. Splitskom ljetu i ispraćen je ovacijama publike, i danas se na pozornici splitskog Hrvatskog narodnog pozorišta za ovu predstavu traži se karta više- istakli su iz NPS-a.\nAutor je pojasnio da je priča “derviš I smrt” poznata I bliska ljudima na ovim prostorima.\n- "Derviš" je simbol duše koja transcendira sve geografske, religijske i uopće sve vanjske odrednice koje su nam nametnute rođenjem i bivanjem u određenom prostoru- istakao je autor.


ПРЕОKРЕТ У СВЕТСKОЈ ПОЛИТИЦИ: Украјина се плаши рата са Русијом – не ЖЕЛЕ тензију\nPREOKRET U SVETSKOJ POLITICI: Ukrajina se plaši rata sa Rusijom – ne ŽELE tenziju\n– Uvoditi ratno stanje, dizati tenziju, plašiti ljude nema potrebe. Situacija je pod kontrolom, jasno nam je šta se dešava – rekao je Danilov.\n– Ne vidimo veliku opasnost u vezi s tim šta se događa na našim granicama. Podvlačim, ako je za veći deo zapadnog sveta to bila novost, da se kod nas nastavlja rat, da se dešava vojna agresija Rusije, za nas su to, na žalost, od februara 2014. godine, svakodnevne stvari. Ako govorimo o velikom nagomilavanju snaga, na čemu insistiraju neki mediji u inostranstvu, još jednom kažem, mi tako nešto ne vidimo – rekao je Danilov.\n– Šta će se desiti sutra – o tome ćemo sutra razgovarati – rekao je on.\nOvo s gomilanjem Rusa u Rusiji je postalo predugo i neopisivo dosadno. Kao da se godinama i godinama javlja: Rusi ušli u Moskvu. Zapadni propagandisti su pali na ispitu, slabi su im kadrovi. Moraju smisliti nešto drugo.\nGomilanje Rusa u Ukrajini (Krim) nije li ti takodje dosadna tema? Gomilanje u Gruziji, Abhaziji... pa u Siriji, takodje?\nVrlo slicno kao i gomilanje NATO u Siriji, Libiji, Srbiji, Koreji ... O sankcijama da ne govorim, zamisli samo SAD uvele sankcije jednoj regiji u Kini - da nije opasno bilo bi smesno\nBaš njih briga, njihov moto je, važno je, da smo to rekli i da se ponašamo, kao da je istina, a šta drugi misle, opšte nije važno!\nPropaganda Amera uskoro objavljuje i : Francuzi ušli u Pariz!\nMeni ovo kao i razgovor putina sa bajdenom izgleda kao napad na donbas 1.januara izmedju 2.30 i 5.00.Nema druge,ovakav zaokret je politički NEMOGUĆ i predstavlja političko samoubistvo nacista u kijevu.Nadam se i da rusi shvataju to jer su u pitanju teške LAŽI koje služe da obezbede bar neko maleno iznenadjenje je u prvim satima borbi,pošto taktički gledano to nije moguće,rusi ih čekaju i to su im i POKAZALI.Miuslim da će ovi da napadnu jbte,ipak.\nUkrajinska foliraža, onako kako ih ameri uče, tipa toplo-hladno. Do god su na vlasti zapadni ukrajinci dovedeni sa strane amerike, ići će i američka agenda. Nema tu ni U od Ukrajine.\nDa, ovo je ono: RUSI UŠLI U MOSKVU!\nJa se uvek setim Times karikature iz tako ... 1992/93-će. Na jednoj strani gomila dece (kapice od papira, drveni machevi, male zastavice Britanije, Francuske, SAD-a ...) a na drugoj im u sustet kreće druga grupa (zastavice Poljske, Mađarske, Čehoslovačke ...). Text karikature je: Wait Wait Wait guys we can't play like this somebody has to be the bad guy !!!


SAOPŠTENJE ZA MEDIJE | Kosovo | Save the Children\nHome/News/SAOPŠTENJE ZA MEDIJE\nSave the Children in Kosovo uz podršku Kancelarije Evropske unije na Kosovu pokrenulo je trideset pod-grantova za pružanje socijalnih usluga najugroženijim grupama\nPriština, 18 avgust 2021: Save the Children, uz podršku Kancelarije Evropske unije na Kosovu, obaveštava danas o dodeli pod-grantova za trideset lokalnih organizacija, licenciranih za pružanje socijalnih usluga najugroženijim grupama na Kosovu.\nPodela pod-grantova za pružanje socijalnih usluga omogućena je u okviru projekta „Osnaživanje socijalnih usluga za osetljive grupe na Kosovu kao odgovor na Covid-19“, projekta koji finansira Evropska unija, a sprovodi ga Save the Children na Kosovu, uz podršku Save the Children u Švedskoj.\n30 podržanih organizacija u prvom krugu pružaće direktne socijalne usluge devojčicama, dečacima, ženama i muškarcima koji su u teškoj socijalnoj situaciji. Ove organizacije će takođe blisko sarađivati sa lokalnim institucijama, drugim zainteresovanim stranama i centrima za socijalni rad radi socijalne podrške najugroženijim grupama. Ovu podršku će koristiti više od 3500 korisnika, uključujući decu sa smetnjama u razvoju, drugu decu koja žive u ugroženim situacijama, negovatelje/članove njihovih porodica, odrasle osobe u potrebi, starije osobe, žrtve nasilja i pružaoce usluga iz 24 opštine na Kosovu. Podrška u vidu pod-grantova iznosi oko 1,8 miliona evra.\nOd 30 organizacija podržanih u ovom krugu, 10 njih je posvećeno pružanju usluga stanovanja u zajednici i svakodnevnog boravka; Od toga je 6 usmereno ka pružanju kućnih porodičnih usluga za decu i odrasle kojima je potrebno, a 14 je usmereno ka pružanju usluga žrtvama nasilja nad ženama i/ili decom u porodici i trgovinom ljudima.\nNa pokretanju pod-grantova bio je prisutan i g. Ahmet Kryeziu – direktor Save the Children na Kosovu gde je naglasio ulogu kancelarije Save the Children na Kosovu u poboljšanju socijalne zaštite za najugroženije grupe u zemlji. „Kroz ovaj projekat zajednički smo posvećeni jačanju kapaciteta lokalnih nevladinih organizacija za poboljšanje kvaliteta, dostupnosti i održivosti društvenih usluga na lokalnom nivou i u zajednici“.\nPokretanju pod-grantova prisustvovao je i g. Tomáš Szunyog - šef Kancelarije Evropske unije na Kosovu / Specijalni predstavnik, koji je naglasio važnost finalizacije Zakona o socijalnim i porodičnim uslugama kako bi se osigurala održivost socijalnih usluga. „Važno je da kosovske institucije finalizuju novi Zakon o socijalnim i porodičnim uslugama, koji će omogućiti održivost pružanja socijalnih usluga, odvajajući potrebna sredstva i razjasnivši nadležnosti između centralnog i opštinskog nivoa. To će takođe omogućiti javnim institucijama kao što su Centri za socijalni rad da prošire socijalne usluge za ugrožene grupe, a takođe i licencirane nevladine organizacije će imati priliku da se specijalizuju za pružanje usluga i da izgrade svoje kapacitete“.\nSa druge strane, g. Ilir Kapiti, zamenik ministra Ministarstva finansija, rada i transfera, između ostalih, rekao je: „Tokom 2020-2021. pružanje socijalnih i porodičnih usluga od strane javnih i nevladinih pružalaca bilo je povezano sa poteškoćama u odnosu na prethodne godine. Međutim, Ministarstvo finansija, rada i transfera, kroz Odeljenje za socijalnu i porodičnu politiku, nastavlja proces licenciranja NVO-a za pružanje socijalnih i porodičnih usluga, a pritom je do sada licencirano 50 nevladinih organizacija“.\nViše informacija o projektu i aktivnostima / uslugama koje će pružati donatorske organizacije mogu se pronaći na sherbimetsociale.org – zvaničnoj veb stranici koja je pokrenuta na ovom događaju.\nKoordinator zagovaranja i kampanje