О српским револуционарима и реакционарима | KOSMET VIA KOSMOS\nThis entry was posted on уторак, 28. децембар 2010. at 2:56 pm and is filed under Drugi pišu, KOSMET VIA KOSMOS.\tYou can follow any responses to this entry through the RSS 2.0 feed. You can leave a response, or trackback from your own site.\n32 Responses to О српским револуционарима и реакционарима\nдецембар 28, 2010 у 3:28 pm\n· Dolazi japanski arhitekta u Beograd, a kolega domaćin pokazuje hotel Hajat.\n– Ovo smo napravili za pet godina – reče beogradski arhitekta. Japanac mu reče: – Pa dobro, ali mi to pravimo za dve godine. Zatim mu Beograđanin pokaza Interkontinental i reče:\n– E, a ovo smo napravili za nepune tri godine. – Nije loše, ali mi to izgradimo za nepunih godinu dana. Stignu oni tako do Hrama Svetog Save, pa Japanac upita:\n– A koliko vam je vremena trebalo za ovo? – Nemam pojma, ovo jutros nije bilo tu.\nХРАМ СВЕТОГ САВЕ. Почетак градње – 1936. године\nдецембар 28, 2010 у 3:29 pm\nRazumeo sam – pre izbora za potpredsednike Demokratske stranke, nije bilo umesno da se pismo o mostu na Adi Ciganliji objavi…\nIzbori su prošli… Nadam se da ćete ga sada objaviti…\nBeograd će se zadužiti za još 90 miliona evra (Danas 12.11.2010). Kredit je za izgradnju drumsko-tramvajskog mosta na Adi Ciganliji sa pristupnim saobraćajnicama – deo Unutrašnjeg magistralnog poluprstena (UMP). Sa prethodnim zaduženjima dug će biti 290 miliona evra. Konsultant za strana ulaganja Mahmud Busatlija kaže da se na ovih 290 mora dodati još 120 miliona evra za kamate i troškove finansiranja kredita. Kada se tome doda nadoknada za građevinsko zemljište, koštaće to Beograđane čak – pola milijarde evra! – toliko koštaju građevinski radovi 16,4 km prve etape metro-sistema, uključujući i drumski metro-most na poziciji Nemanjine ulice.\nDa li je ova kolosalna investicija – opravdana? Da li je milionskom Beogradu potrebniji UMP ili metro-sistem, tramvajski ili metro most? Šta će Beograđani, osim dve stotine metara visokog stub-simbola, dobiti za pola milijarde evra? Da li će se izgradnjom UMP-a skratiti „srednje vremena putovanja“? – danas je 58 minuta – zbog toga Beograđani „gube“ milion sati dnevno u saobraćajnim kolapsima!\nOdgovor na ova pitanja moguće je dati jedino – vrednovanjem troškova i dobiti. A za vrednovanje – potrebno je prethodno znati za urbanističke konstante definisane u Evropi pre pedeset godina: – da se prevoz ljudi u milionskom gradu trajno rešava – isključivo izgradnjom nezavisnih šinskih sistema koji će obezbediti srednje vreme putovanja do 30 minuta za 80 odsto stanovnika; – da se nijedan dolar ne sme potrošiti u izgradnju novih gradskih magistrala, dok se ne izgradi 15 do 25 km metro-sistema – jer će se umesto uskih zagušenih ulica dobiti široke zagušene ulice.\nPotrebno je znati – da je Skupština grada 16 godina (1967-1982) finansirala izradu planske i projektne dokumentacije evropskog Beograda sa metro-sistemom; – da su projekti prve etape (16,4 km metro linija; 18 metro stanica; 1,2 milijarde evra; osam godina izgradnje) po nalogu gradonačelnika Zorana Đinđića – ažurirani (1997-2000); – da je projekat drumskog metro-mosta na poziciji Nemanjine ulice revidiran, obalni stubovi mosta obeleženi na terenu; – da je bombardovanje 1999. sprečilo izgradnju mosta.\nPotrebno je znati – da se predsednik IO grada (2000-2004), umesto evropskog Beograda sa metro-sistemom odlučio – za palanački automobilsko-tramvajski Beograd iz vremena samoupravljanja (!?); – za ulični tramvaj: Ustanička – Tvornička. Akademija arhitekture je upozorila gradske čelnike (osam pisama 2004-2008) – da se izgradnjom mosta „srednje vreme putovanja“ u gradu ni za sekund neće smanjiti (nastaviće i dalje da raste), da će Beograđani, pored dva zagušena mosta dobiti i treći zagušeni most na Savi – da je drumski metro-most – apsolutni prioritet Beograda – jer znači i početak izgradnje metro-linije Gardoš – Vukov spomenik. Nažalost, gradski čelnici su ignorisali ova upozorenja!?\nArhitekta Branislav Jovin, član Akademije arhitekture Srbije\nдецембар 28, 2010 у 7:05 pm\nutorak, 28 decembar 2010.\nS obzirom da su takozvani mejnstrim mediji uglavnom u stanju koje podseća na vrhunce Slobine epohe, razumljivo je što se malo šta od te burne preispitivačke dinamike pojavilo u njima. Najveći doprinos otvaranju ove preko potrebne diskusije dali su takozvani alternativni mediji, a pre svega „Novi standard“. Zahvaljujući činjenici da je uredništvo sve do sada uspelo da izbegne poriv za cenzurom, ovaj portal je postao jedno od najvažnijih i najuticajnijih glasila za sve ozbiljne domaće i strane aktere koji se bave Srbijom. Verujte, ovo se čita po svim ambasadama, prate sve službe koje se bave nama, vrhovi političkih stranaka su najredovniji čitaoci sadržaja, pa i komenatara koji se ovde objavljuju.\nMolim da se pogleda na naslov moje kolumne. Ona se ne slučajno zove „Hronika okupacije“. Dakle, moja osnovna ambicija je da hladnom preciznošću najpre nazovem sistem u kome živimo pravim imenom. Srbija je zemlja pod nekom vrstom okupacije koja može da bude meka (takva često ume da bude još opasnija), a može i da bude vrlo tvrda, što vidimo u slučaju Autonomne Pokrajine Kosovo i Metohija. Ako bude potrebno, siguran sam, ti tvrđi oblici će lako moći da se presele i na druge delove naše teritorije.\nDrugo, to može biti moj čisto estetski stav ličnog neprihvatanja. Možda i neka vrsta lične terapije ili odbrane sopstvene slobode: hvala, ja u svemu ovome neću da učestvujem. To zatim može da bude i prosto beleženje svedočanstava o tome kako su se neki ljudi ponašali u vremenu propadanja; zapisivanje tragova o bezočnosti, nemoralu, izdajstvu, vrednosnom raspadu, načinima racionalizacije moralno neprihatljivih postupaka itd. Moj skromni pokušaj da zabeležim kakve su sve ništarije činile našu političku, ekonomsku, kulturnu itd „elitu“ i kako su nas u ova teška vremena tretirali kao stoku, kao glupe ovce koje treba da im obezbede dobar život bez muke i rada.\nIli je to možda moj pokušaj da u vreme opšteg sluđivanja pomognem nekim ljudima da sačuvaj zdrav razum, mogućnost kritičkog sagledavanja i nepoverenja u bilo kakve „idole“. Da čuvamo zrnce pobune, nepristajanja, svesti o tome šta nam se dešava i kad možda protiv toga ne možemo ozbiljno da se borimo. Da, kako bi Evola rekao, jašemo tigra dok možemo, da ne dozvolimo da nas on baca, gazi i sluđuje. Opstati na površini duboko utemeljen u neprolazne vrednosti civilizacije i kad si svestan da duboko tonemo u vrevu sveopšteg nihilizma.\nOpet, ako nisam u pravu i ako neki drugi misle da vide mogućnost stvarne promene sistema, možda će im ova moja destrukcija pomoći da se prostor raščisti…\nPROVOKACIJA ZA KVALITETNE Najdraži su mi oni što tvrde kako je ova kolumna priprema za političku aktivnost. To valjda funkcioniše samo kod onog plemenitog izdanka još plemenitije osiječke porodice. Ovako ne piše čovek koji hoće da se bavi politikom. Taj piše tako da se svidi što većem broju ljudi. Mene međutim zanima da isprovociram što veći broj kvalitetnih ljudi koji hoće da misle. Želim da i ovi SPO-ovci, što popizde na moj tekst o NATO-četnicima, i ovi DSS-ovci, što i dalje veruju da je Voja neviđen mudrac koji će sve da zajebe, i naprednjaci pa čak i LDP-ovci, za koje sam verovatno neka vrsta inkarnacije onog najgoreg što Srbija u perfidnoj formi može da ponudi, koliko god me mrzeli nakon mog teksta mogu da nađu neki novi podatak, da čuju za knjigu koju inače ne bi pročitali, da mogu, ako hoće, da probaju da uoče neke perspektive za koje inače ne bi znali. Mislim da je ključno ono što svi vi znate – da se moji stavovi, koliko god vas nervirali, ne formiraju u zavisnosti od toga ko me plaća. Što je kod nas nažalost sve češći slučaj.\nOzbiljna primedba je da u ovim kolumnama koristim jezik na na koji ljudi nisu navikli, da psujem, koristim uličarski rečnik, govor kafane itd. (Manje inteligentna verzija ovog prigovora je da različito pišem za „Politiku“ i „Novi standard“. Kome razlozi nisu jasni, ne vredi mu ih ni objašnjavati). Najozbiljniji kritičar je moja rođena žena.\nPisanje za „Novi Standard“ je za mene i jedna vrsta delimično i estetskog eksperimenta. Isprobavanje u jednoj slobodnijoj formi u mediju koji je po svojoj prirodi alternativan, okrenut specifičnoj publici i otvoren za različite stvari. U isto vreme, ove kolumne nastaju u vreme kada se ogoljuje sva laž sistema ne samo u ovoj zemlji, i pokazuje naša nemoć da stvari istinski menjamo. Kako čovek može ozbiljno i pristojno da priča o Mlađanu Dinkiću, a da ne psuje? Danas je otvoreno rekao da nas je lagao pre dve godine, a već ima novu laž da nas ponovo zajebe. A ako mislite da će Toma da pravi vladu u kojoj će ekonomiju da kontroliše neko drugi a ne Mlađa, onda stvarno verujete u Deda-mraza.\nMOGUĆNOST PROMENE Konačno šta da se radi u doba okupacije? Svako od nas, bez obzira na vreme i sistem u kome živi, ima jedan osnovni zadatak: da bude dobar čovek, hrišćanin, rodoljub, da principe i vrednosti za koje se zalaže ovaploćuje svojim ličnim primerom, na svom poslu, u svom okruženju itd. Konačno, da bude dobar roditelj i da odneguje decu na koju će biti ponosan. Osim toga, da svi zajedno čuvamo plamen znajući da vreme koje dolazi verovatno ne radi za nas. A opet čuda su uvek moguća… Setite se Rusije 90-ih. No, kad smo mi u pitanju, stvarne promene pretpostavljaju ozbiljne geopolitičke potrese za koje ja još uvek ne vidim da su na bliskom vidiku. A najgore sa našim narodom i elitom je što se za takve retke situacije ne sprema nego ih uvek dočeka bez plana i strategije.\nNa kraju, opet o mogućnosti promene. Pitanje za sve: da li su se ljudi od okupacije oslobađali parlamentarnom borbom? Pročitajte nekoliko knjiga: Stiven Kinzer, „Svrgavanje…“, da vidite sa čime se susrećete, Baumol, „Good and Bad Capitalism…“, da vidite šta ovaj nobelovac kaže o tome kako se izlazi iz lošeg (kvazi)kapitalizma i uzmite neku dobru knjigu o tome kako bankarska mafija drži sve i ceo svet gura u ropstvo. Posle toga bih voleo da čujem jake protivargumente koji će me ubediti da se može promeniti sistem u kome će NATO da nam vodi bezbednosu politiku, MMF i strane banke monetarnu, fiskalnu i ekonomsku, a Soros kulturno-identitetsku, bez obzira na to ko je na vlasti.\nдецембар 29, 2010 у 9:16 am\nNaslušaćemo se i nagledaćemo se, narednih dana, raznih analiza, pregleda, objašnjenja, šta je sve vladajuća koalicija uradila u 2010. Ministri će se skromno hvaliti, bezbroj puta ponoviti glupu frazu „uvek može bolje“ i da ih je ekonomska kriza omela da ostvare svoja obećanja. Opozicija će ih kritikovati, tražiće vanredne izbore, ostavke…\nMeđutim, ništa ne može sakriti ni popraviti realnu i pravu sliku današnje srpske političke elite: ona je prvenstveno neobrazovana, politički i nacionalno nedorasla trenutku u kome živimo, samoživa, alava, korumpirana, neosetljiva na probleme drugih. Onaj mali broj današnjih političara, koji se ne uklapa u ovaj ram, samo je izuzetak koji potvrđuje pravilo.\nPolitička elita danas vodi pravi rat protiv svojih građana. Rat za sopstveni opstanak na vlasti! Umesto da urade što mogu za one koji su ih glasovima doveli na funkcije, političari ih kažnjavaju svojim neradom, nesposobnošću, neodlučnošću da se krene u rešavanje problema. Naša politička elita je spremna da troši dane i dane na pitanje da li Srbija treba da uđe u NATO, a ne ume da reši problem nestašice mleka!\nZa njih nije problem što su zbog igara oko kursa dinara svi građani osiromašeni, što pametne teraju iz zemlje, a penzionere dovode pred kontejnere. Jer, važno je da smo „lideri u regionu“! Važnije je da li neko treba da ide na dodelu Nobelove nagrade, nego da pomognu studentima. Nije ih sramota da presecaju vrpce na svakih pet kilometra autoputa koji naprave! Govore o rekonstrukciji Vlade umesto da smene nesposobne ministre! Umesto da reformišu sudstvo, prave nove podobne sudije, umesto borbe protiv korupcije imamo sve bogatije političare!\nI kako onda ta elita može da reši i neka ozbiljna pitanja: kuda Srbija treba da ide i kako treba da izgleda; da li smo spremni za trku ka EU; kako želimo, a kako je moguće da rešimo problem Kosova; s kim od velikih želimo da budemo partneri; šta smo spremni da žrtvujemo; kako da se bolje lečimo, hranimo i imamo više energije?\nSrbiji treba nova elita koja će naći neka nova rešenja za probleme i ljudi koji će biti spremni da ih sprovedu. Ne govorim o vanrednim izborima i promeni vlasti, već o promeni razmišljanja. To su uradili gotovo svi oko nas, što je dokaz da može.\nдецембар 29, 2010 у 4:43 pm\nОбјављено: 29. 12. 2010.\nПокушао сам да себи представим шта би се догодило када би у Русији Министарство унутрашњих послова – на потпуно правним основама – почело да обара богохулне интернет сајтове. Крик о клерикализму, о успостављању шеријата, о ломачама инквизиције и диктатури попова би се ускоро претворио у ултразвук којим би се могло дробити камење. Међутим, у сунчаној Италији из неког разлога ломаче не горе, наука и уметност нису у опадању и уопште – Италија представља развијену земљу са високим нивоом личних слобода. Наша несрећа је у томе што људи који код нас непрестано помињу речи „права“ и „слободе“ уопште не схватају њихов смисао.\nТај проблем се још једном показао у судској пресуди у вези са Самодуровим и Јеротејевим који су организовали богохулну изложбу. На њој су, например, представљене слике које су осликавале хватање Спаситеља, на којој је уместо Христове главе постављена глава Мики Мауса. Обојица су требали да плате новчане казне што је изазвало бурно негодовање и велики плач о пропасти слободе и успостављању клерикалне диктатуре. Али какве слободе? У добро уређеним заједницама под слободом се подразумева слобода под законом – законом јуридичким и моралним. Када човек може да стреми својим циљевима, верује (или не верује) како мисли да је правилно и јавно изражава свој став у оквирима одређених општеприхваћених норми. Постојање таквих норми је неизоставан услов слободе. Слободни сте да се користите лифтом тамо где прихваћене норме понашања забрањују коришћење лифта као тоалета. Слободни сте да идете путем где сви учесници поштују правила кретања. Слободни сте да се одмарате ноћу, тамо где се комшије уздржавају од отварања ноћних дискотека. Слобода претпоставља одређени систем културних, моралних – а такође и моралних – ограничења.\nНаша, условно говорећи либерална публика, уз сво њено платонско западо-поклонство, доживљава слободу у чисто комунистичком смислу – слободу безакоња, слободу мокрења у лифту, пљувања на правила, посебно пљувања на интересе суседа. У том случају „слобода самоизражавања“ се схвата управо као слобода преступања граница норме, формираних културних, па чак и јуридичких забрана.\nПритом правац који себе назива „савременом културом“ види у том нарушавању основни смисао своје делатности.\nдецембар 29, 2010 у 7:12 pm\nдецембар 30, 2010 у 6:46 pm\nдецембар 30, 2010 у 7:03 pm\nInstitucije u Srbiji 1903-1914.\nDa li je demokratija korov koji može uspeti na bilo kakvom tlu ili je ona osetljiva biljka za koju su potrebni posebni društveni uslovi? Da li transfer demokratskih modela, zakonodavstva i institucija u nedovoljno razvijene zemlje sam po sebi znači njihovu modernizaciju, ili on može izazvati negativne reakcije nedovoljno zrelog društva, proizvesti kontraefekat i doprineti jačanju antimodernih i konzervativnih tendencija? Kakvi se sve odnosi međuzavisnosti mogu stvoriti između modernih institucija i predmodernog društva? Sve su to neka od ključnih pitanja teorije demokratije koja su poseban značaj dobila u drugoj polovini 20. veka kada se gotovo epidemijski (pandemijski?) širio broj zemalja u svetu koje su sebe nazvale demokratskim imenom.\nSlučaj Srbije može dati neke zanimljive doprinose u razmišljanju o tim temama. Radilo se o državi koja je nastala iz prve nacionalne revolucije u balkanskom delu Osmanskog carstva i koja je, od svojih prvih autonomnih pravnih akata, kakav je bio Sretenjski ustav iz 1835. godine, preuzimala liberalne modele evropskog zapada. Tokom 19. veka postepeno je vršen transfer liberalnih pravnih akata i institucija, što se posebno ubrzalo od dobijanja nezavisnosti 1878. godine. Zakoni o slobodi štampe i udruživanja, kao i postepeno širenje prava glasa tokom 80-ih godina stvarali su uslove za formulisanje liberalnog ustava iz 1888, sačinjenog na osnovu belgijskog modela. Taj ustav ostao je na snazi šest godina, a ponovo je vraćen posle promene dinastije 1903. godine čime je započet period koji se u srpskoj istoriografiji obično naziva „zlatnim dobom srpske demokratije“. Na osnovu tog pravnog akta bila je predviđena jasna podela vlasti i uvođenje demokratskih procedura po ugledu na najrazvijenije evropske standarde tog vremena. Uvedeno je gotovo opšte pravo glasa za punoletne muškarce i usvojeni su liberalni zakoni o slobodi štampe, zbora, govora i udruživanja, čime su bili postavljeni temelji demokratskog i parlamentarnog sistema.\nS druge strane ubrzanog razvoja države i njenih institucija stajalo je gotovo petrifikovano, predmoderno i patrijarhalno društvo. Siromašno agrarno stanovništvo činilo je 87% ukupno stanovništva, a većina seljaka raspolagala je zemljištem manjim od 5 ha, što nije bilo dovoljno ni za prehranu velikih porodica. Proces urbanizacije nije bitno napredovao do Prvog svetskog rata, pa je građanstvo ostalo nejako, sastavljeno uglavnom od sitnih zanatlija, trgovaca i državnih činovnika. Industrije gotovo nije bilo, izuzev nekoliko pivara i cementara, nedovoljnih da svojim kapitalom pokrenu ozbiljniji proces privredne transformacije. Stepen pismenosti, kao još jedan od faktora bitnih za stvaranje društvenih preduslova za demokratiju, bio je na izuzetno niskom nivou, pa su nepismeni na selu iznosili 76%, dok ih je u gradovima bilo 45%. Sveukupno, bila je to tanka društvena osnova na koju su prenete najmodernije evropske institucije.\nZato se kao osnovno pitanje ovoga rada postavlja odnos modernih institucija i tradicionalnog patrijarhalnog društva i njegove slabo razvijene političke kulture. Kada počne da se analizira način na koji je funkcionisao taj sistem, može se uočiti da institucije nisu funkcionisale po zamišljenom modelu, već da su se vremenom potpuno obojile dominantnim predmodernim shvatanjem politike koje je kočilo rad ustanova i dovodilo do obesmišljavanja inače dobro postavljenih temeljnih državnih zakona. Tako se došlo do stanja u kome je demokratska forma punjena autoritarnom sadržinom koja je, s vremenom, derogirala institucije i obesmišljavala zakonski okvir na kome su bile zasnovane. Primeri koji slede trebalo bi da pokažu kako su demokratske institucije mogle postati okvir nedemokratske vlasti, kako uvođenje forme nije značilo i ostvarenje sadržine. Opozicija je često o tome pisala u svojoj štampi. List Odjek koji je pripadao mlađoj generaciji demokratski orijentisanih intelektualaca, uglavnom školovanih u Parizu, s rezignacijom je zaključivao: „Srbija prima sa Zapada najnovije tekovine ljudskog duha, ali ih prima u formi ne u bitnosti. Njoj zakoni služe samo kao luksuzni ukras, a ne kao stvarna potreba“1. Sa suprotne strane političkog spektra, od naprednjaka, konzervativaca starije generacije, dolazile su gotovo identične primedbe. Pri tome, oni su uvođenju institucija čak pripisivali poseban, gotovo zaverenički cilj: da se promenom forme prikrije zadržavanje iste, autoritarne političke sadržine. O tome svedoči sledeći citat: „Ovaj demokratizam koji se kod nas na parad izvodi, demorkatizam je samo po imenu. Njegova je namena ta, da posluži kao firma, iza koje će se spekulisati isto tako kao i pod drugim firmama. Upravo, hoće se novim nazivom da potisnu špekulanti starijega reda, da na njihovo mesto dođu novi“2.\nPolitika nije predstavlja način za artikulaciju i rešavanje društvenih konflikata, već se razumevala kao sukob, kao rat u kome je, protiv političkih protivnika, bilo dozvoljeno upotrebiti sva sredstva. Nestranačka štampa s početka 20. veka pisala je da su se među političarima rasplamtele strasti koje Srbiju dovode u bolesno stanje u kome su „inati i osvete, mržnje i klevetanja, proganjanja i prokazivanja odlike kojima se obeležava doba gde partijske strasti ne umeju više da nađu sebi granice“3. Opisivan je duh netolerancije koji je vladao političkim životom4, u kome je sloboda svedena na „slobodu kavge“5, a sve što je opšte podređeno je „razdrobljenosti političkih stranaka, ličnoj mržnji i zavadi, pojedinačnim prohtevima, koterijskim računima, pretežnosti svake posebnosti“6.\n„Politički fanatizam“7 značio je i da su se među zavađenim taborima rezmenjivale najoštrije optužbe na koje su svi ostajali indiferentni, što je stvaralo utisak da ne postoje granice u onom što se može reći8. To je dovodilo do toga da javni život bude u potpunosti blokiran ličnim uvredama koje su, s vremenom, same sebi postale smisao. Politički protivnici nisu bili razumevani kao saradnici na zajedničkom poslu ostvarenja opšteg dobra, već kao „krvni neprijatelji“9, što je značilo da „politički drugi“ nije legitiman. Time se otvarao prostor za surove političke obračune, uključujući i dugu istoriju političkih ubistava10.\nTakav odnos prema drugom, a naročito prema svim vrstama manjina, formirao je poseban politički rečnik11 koji je svojom žestinom ukidao normalnu političku komunikaciju. Ta „pena reči“, kako su govorili savremenici, stvarala je utisak velike slobode govora, ali je, u suštini, ona tu slobodu pretvarala u anarhiju. Najbolji primeri za to mogu se naći iz analize štampe u Srbiji krajem 19. i početkom 20. veka. Ona je bila izuzetno bogata i raznovrsna. Uz stalnih 12 dnevnih listova postojali su brojni stručni, specijalizovani, nedeljni, pa i porodični magazini12. Sloboda štampe bila je pokrenuta liberalnim zakonom o štampi iz 1903. godine, od kada je i sama, dalje, širila prostor slobode. Međutim, kada se štampa dublje prouči, kada se uključe analize diskursa i sadržaja, onda se može doći i do zaključka da je, paradoksalno, sloboda štampe istovremeno i banalizovala prostor slobode. Naime, posle izvesnog vremena od uvođenja slobode štampe, u javnosti se moglo naći sve: od netačnih informacija do najgorih ličnih uvreda. Kada se čitaju uvodnici koji su iz dana u dan izlazili na prvim stranama novina stiče se utisak da je glavi cilj bio uvrediti protivnika, ismejati ga, izvrgnuti ga ruglu. Nije bilo nikakvog ograničenja u onome što se moglo reći, za reči više nije bilo nikakve odgovornosti. Tako je bilo moguće da vladin list Samouprava u jednom svom broju donese tekst prepun uvreda upućenih najvećim protivnicima, samostalnim radikalima. Samostalci su bili pripadnici mlađe generacije, pa je njihova „mladost“ često bila tema političkih diskvalifikacija: „Mnogi od njih i ne znaju šta je porodica jer nemaju ni žene ni dece, nemaju što veli naš narod ni kučeta ni mačeta, pa ne znaju ni šta je čast ni šta je obraz“13.Sa svoje strane, samostalci su radikalima ovako odgovarali: „Ući u društvo radikala znači prekoračiti prag jedne vlažne, mračne i zagušljive pećine u kojoj gospodare otrovni gasovi i po kojoj mili i gamiže bezbroj odvratnih i ljigavih životinjica“14.\nSvakodnevno puneći štampu ovakvim uvredama reči su gubile težinu, pa se postavlja pitanje da li je takva vrsta štampe bila stvarni nosilac demokratizacije društva ili je, naprotiv, takvim pisanjem, stvarana anarhična politička scena u kojoj je sve bilo moguće. Detaljnije analize tog pitanja15 mogu navesti na zaključak da se takvim razumevanjem slobode štampe i političkog izražavanja zapravo stvara javni prostor u kome više nema pravila i uzusa, u kome je sve moguće, u kome se javni diskurs svodi na maštovitost upotrebljenu da bi se politički „drugi“ danas uvredio više nego što je on, prethodnog dana, uvredio „nas“.\nU takvom govoru najviše se poseže za ličnim uvredama, tako da se vremenom u potpunosti napuštaju političke debate, a politika se svodi na privatni sukob glavnih aktera16. Umesto da artikuliše i kanališe društvene probleme, politika počinje da ih produbljuje i prebacuje na plan ličnih sukoba, koji se preko stranica štampe prelivaju po svim važnim državnim pitanjima. U takvom ophođenju javni i državni interes bivaju potpuno potisnuti pred ličnim razmiricama vodećih ličnosti. Takvom vrstom razumevanja slobode štampe banalizuju se sva pitanja, a na kraju i svi učesnici političkog života. Svako pitanje i svaki istaknuti pojedinac gubi autoritet i društvo ostaje bez mogućnosti da artikuliše jasne pravce svoga kretanja. Zbog toga se i taj oblik slobode štampe može posmatrati iz dvostruke perspektive: kao garant slobode, ali i kao njena diskvalifikacija.\nČinjenica da su društveni konflikti ostajali izvan institucija dovodila je do povremenih vaninstitucionalnih, često i krvavih, preokreta koji su imali značenje revolucionarnih smena vlasti. Te revolucionarne smene započele su već s prvim preokretom na čelu Srbije. Bilo je to 1817. godine kad je, po nalogu vođe Drugog srpskog ustanka, Miloša Obrenovića, ubijen vođa Prvog srpskog ustanka – Karađorđe. Ti događaji značili su i začetak sukoba dve dinastije (Obrenovića i Karađorđevića) koje su formirali naslednici dvojice vođa nacionalnog pokreta. Postojanje dve nacionalne dinastije razlikovalo je Srbiju od svih okolnih država, a u njenu političku istoriju unelo je dodatnu količinu potresa i političkih strasti. O tome jasno govori činjenica da je do Drugog svetskog rata došlo do tri dramatične smene dinastija, a još je ilustrativniji podatak da su, osim Miloša Obrenovića, svi vladari, od nastanka pa do kraja srpske monarhije, bili ili nasilno oterani s vlasti ili ubijeni. Već je time jedna od ključnih institucija parlamentarne monarhije – institucija samog kralja – bila devalvirana, lišena autoriteta. Posle ubistva poslednjih pripadnika dinastije Obrenović 1903. godine, naprednjački poslanik, monarhista Pavle Marinković izjavio je u skupštini: „Posle 29. maja, dana kada je Srbija videla da je jedan vladar (ma kakav on bio) poleteo glavačke kroz prozor, s neprikosnovenošću i prestižom monarhovim je svršeno“17.\nČinjenica da su sve vreme postojanja monarhije u srpskom političkom iskustvu postojale zavere suprotstavljenih tabora govori, uz mnoge druge dokaze, da je srpski monarhizam imao svoje posebnosti. Na prvom mestu radilo se o ideji izbornosti kralja, koja je u punoj suprotnosti sa temeljnim principima nasledne monarhije na kojima počiva svest o zajedništvu predaka i potomaka. Uz to, u javnosti je neprekidno bila prisutna ideja da vlast monarha proizlazi iz „volje naroda“, te se često i u štampi „pretilo“ kraljevima da mogu biti smenjeni, za šta je najbolji dokaz bila sama istorija srpskog monarhizma18. Opozicija je često izazivala kralja, postavljajući mu različite političke zahteve (što, takođe, nije usklađeno sa principima parlamentarne monarhije). Deklarativno monarhistička opozicija se u skupštini pitala: „pa kakve su mu (kralju) onda funkcije… zašto kralj postoji? Ako kralj neće slobodne izbore on u našim očima prestaje biti Kralj svih Srba, već postaje Kralj samo jedne političke partije. I mi ćemo se onda prema tom faktu i opredeljivati“19. Pretilo se kralju i direktnije, revolucijom: „Njegovo dosadašnje pasivno posmatranje vladinih nedela biće zaboravljeno, ako obezbedi narodu slobodne izbore (…) u protivnom on daje maha građanskom ratu i revolucijama“20. Takvi stavovi bili su suprotni principu neupitnosti kraljevske vlasti, lišene svake odgovornosti, što je, takođe, temelj monarhizma. Takve političke pretnje držale su stalno otvorena vrata vanuustavnim rešenjima političkih kriza koja su zahtevala i upotrebu nasilnih rešenja.\nPored smena na tronu koje su za sobom povlačile fizičke obračune s pristalicama smenjenog monarha, i partijske smene na vlasti povlačile su za sobom talase nasilja. Takva tradicija počela je da se stvara naročito posle formiranja prve vlade u koju su ušli predstavnici Narodne radikalne stranke, 1887. godine. Ona je bila označena kao kraj prethodne vladavine Napredne stranke, pa je građanstvo pozvano da se priključi fizičkom obračunu s pristalicama prethodne vlade. Taj događaj nazvan je „narodni odisaj“, čime je populistički bilo naznačeno da se radi o pravu građana da odahnu i obračunaju se s onima koji su ih tlačili. U tim sukobima ubijeno je više stotina ljudi, popaljena su mnoga imanja i kuće21 .\n„Zlatno doba srpske“ demokratije, takođe je počelo kraljeubistvom 1903. godine. Radilo se o prevratu u kome su, na izrazito surov način, ubijeni kralj i kraljica, čija su raskomadana tela potom bačena u dvorski park u centru Beograda. Usledili su žestoki obračuni s pristalicama bivše dinastije, koji su uključivali rušenje centralne zgrade dvora u kojoj je izvršeno ubistvo, uništavanje imovine Obrenovića, dokumenata iz državnog arhiva, ukidanje državnih praznika uključujući i Dan kraljevine (Srbija je postala kraljevina pod predstavnikom dinastije Obrenović). Sve do Prvog svetskog rata, poražene političke grupacije posle puča 1903. godine bile su tretirane kao obespravljeni delovi društva prema kojima je često primenjivano nasilje. Posebnu atmosferu straha razvijali su fizički napadi na opozicione vođe. Poznat je slučaj napada na dvojicu opozicionih vođa po njihovom izlasku iz Skupštine. Naoružani oficiri napali su ih usred korzoa na Terazijama, posle čega su se napadači vratili u baštu hotela Moskva, javno demonstrirajući da zastrašivanje političkih protivnika ne povlači za sobom pravne posledice. Da su bili u pravu dokazaće se i u govoru tada ranjenog poslanika koji je u Skupštini, četiri godine kasnije, izjavio da nikada nije dobio sudsko rešenje o tužbi koju je podneo protiv nasilnika22.\nPosebno dramatičan politički obračun dogodio se 1907. godine, kada su u Centralnom zatvoru u Beogradu, u prisustvu ministra unutrašnjih poslova, ubijeni oficiri Milan i Maksim Novaković23. Oni su bili osnivači „Društva za legalno rešenje zavereničkog pitanja“, udruženja koje se zalagalo da se iz vojske uklone oficiri koji su 1903. godine počinili kraljeubistvo, dakle najoštriji protivnici zavereničke vojne organizacije koja je stajala iza aktuelne vlasti. Godine 1906. njihovo udruženje je bilo zabranjeno, uprkos liberalnom zakonu o slobodi udruživanja, čime je bio pogažen taj važan demokratski zakon i onemogućeno delovanje jedne važne demokratske institucije. Skupštinska većina odbacila je interpelaciju opozicionih poslanika koji su odmah posle tih događaja pozivali na odgovornost ministra unutrašnjih poslova. Ministar je ostao na svom položaju, dovodeći u pitanje jedan od ključnih principa parlamentarizma – princip ministarske odgovornosti. Četiri godine kasnije, 1911. godine, sud je nezavisnom istragom utvrdio da je ministar unutrašnjih poslova bio taj koji je dao nalog da dvojica opozicionih vođa budu ubijena u zatvoru, ali je posle dramatične višemesečne rasprave skupštinska većina odbacila poslaničku interpelaciju kojom je traženo podizanje optužnice protiv ministra na Državnom sudu24. Time je taj slučaj bio i završen. Pokazalo se da ni dokazi skupštinske manjine, ni kasnije utvrđeni sudski dokazi nisu mogli da pokrenu postupak koji bi doveo do suđenja odgovornima. Na delu je pokazano da nezavisnost suda, kao i drugih institucija, nema značaja, jer ne dovodi ni do kakvih posledica i korekcija države i društva. Politička volja bila je iznad sudske i zakonske, a interesi pojedinaca iznad institucija. Tako je, čak i u onim slučajevima kad su institucije funkcionisale, kao što je to bio slučaj braće Novakovića, njihov značaj bio poništavan tako što njihove odluke nisu ostvarivane, nisu materijalizovane, što već samo po sebi ruši institucije obesmišljavanjem njihovog delovanja. Izgrađene institucije gubile su smisao, o čemu veoma ilustrativno govori jedna opoziciona analiza iz 1907. godine: „To je sistem u kome građani formalno imaju sva prava, ali ne smeju ni jedno upotrebljavati. Jedan naročit, hibridan režim kakav je moguć samo u balkanskim zemljama. Formalno je taj režim vrlo slobodouman, stvarno on je negacija svake slobode“25.\nSlučaj Novaković koji je potresao Skupštinu, štampu i celokupnu javnost više od četiri godine ukazao je na nekoliko suštinskih problema demokratskog i parlamentarnog poretka koji je uveden u Srbiji. Tačno je da je u tom slučaju sud, bez obzira na sporost delovanja, potvrdio svoju nezavisnost, ali je ponašanje poslanika većine pokazalo da sudske odluke nemaju autoritet i da je volja skupštinske većine iznad odluka suda. Time je sud, kao jedna od ključnih institucija bila sklonjena s mesta korektiva sistema i ključnog arbitra pravne države. Nepoštovanje institucije suda u ovom, kao i u mnogim drugim slučajevima, marginalizovalo je tu ključnu demokratsku instituciju, a odluke o primeni prava i zakona predalo u ruke volje skupštinske većine, čak i u radikalnim slučajevima kakvo je bilo ubistvo najeksponiranijeg političkog protivnika.\nDruga stvar koja je pokazana ovim primerom jeste specifično razumevanje moći skupštinske većine. Radi se o jednom od najkontroverznijih pitanja teorije i prakse demokratije, pa je već Tokvil čitavo poglavlje svoje knjige Demokratija u Americi posvetio problemu moguće tiranije većine u demokratiji. U svemoći većine video je, kao i u svakoj drugoj sili, klicu tiranije26. Taj njegov stav bio je skoro svakodnevno dokazivan u političkom životu Srbije tokom „zlatnog doba“ njene demokratije. Vladajuća Narodna radikalna stranka se sve vreme ponašala kao da veći i manji deo biračkog tela nisu ravnopravni, da je, kako su govorili, većina starija i da, u skladu s tim, prava opozicije „imaju svojih granica i da su ona manja od prava većine“27. U vladajućem tumačenju, pravo većine nije bilo samo pravo na donošenje odluka i na rukovođenje državom, već je to bilo i pravo na grešku, pravo na kršenje zakona, pravo na postavljanje većine iznad zakona. O tome svedoče sledeća dva odabrana citata iz novina vladajuće stranke, iako ima mnogo sličnih primera, pogotovo onih izgovorenih u Skupštini, jer se na osnovu takvog razumevanja prava i rukovodila ta ključna institucija. Tako je ministar unutrašnjih poslova i glavni ideolog vladajuće stranke Stojan Protić u jednom tekstu napisao: „Pametni ljudi, ubeđene demokrate i pošteni rodoljubi idu za time da se pravo većine očuva, čak i onda kad ona greši – jer ona jedina ima pravo da greši“28. Ili, na drugom mestu, bio je još ubedljiviji: „U izuzetnim prilikama i kad je u pitanju kakav krupan zemaljski interes, Vlada (iza koje stoji većina) ne samo da može nego ponekad i mora da uradi nešto mimo zakona da bi zaštitila taj interes“29. Drugu stranu takvog stava činilo je shvatanje prava manjine. Opozicija se videla kao suštinski neravnopravan i nelegitiman deo političke pozornice, o čemu najilustrativnije svedoči navod iz lista vladajuće stranke: „Manjina ima u opšte jedno opšte pravo samo: da sve svoje staranje upravi na to da i sama opet postane većina, i dok taj uspeh ne postigne mora se predati nemoći i isključenju.“30\nTakvi stavovi stranke koja je u Srbiji, s kraćim prekidima, bila na vlasti gotovo pola veka, određivali su način funkcionisanja svih institucija. Prava koja su postojala izvan prava jačeg, samim tim, nisu bila legitimna. Iz toga je logično proizlazilo da su zahtevi opozicije bili doživljavani kao napad na poredak, čime je njihova legitimnost mogla lako prerasti u nelegalnost, odvodeći manjinske političke zahteve izvan zakona. Takvo razumevanje vlasti bilo je koren političkog nasilja koje je poništavalo svaki smisao inače demokratskih zakona i institucionalnog okvira na njemu zasnovanog. Zvučalo je kao dijagnoza kad je opozicioni poslanik gorko zaključivao: „Za Srbiju može važiti jedno opšte pravilo: Čija vlada toga i država, čija vlast toga i sloboda“31. U tom ključu može se razumeti i dominacija modela partijske nad pravnom državom32 u modernoj istoriji Srbije, jer je odluka i moć vladajuće i većinske partije bila važnija od temeljnih državnih zakona, čime su se rušili zakoni, ali i sama država.\nPostepeno, takvi odnosi u društvu i takvo razumevanje politike, počeli su da menjaju suštinu uvedenih institucija, pa su one sve manje ličile na svoje evropske uzore. Zakonom uspostavljena jasna podela vlasti, često je bila narušavana, posebno preuzimanjem izvesnih zakonodavnih ingerencija od strane izvršne vlasti33. Parlamentarni poredak ustrojen po francuskom modelu značio je da se srce sistema nalazilo u skupštini, ali su, s gubljenjem moćne i pouzdane većine, vladajuće stranke centar vlasti prebacivale na vladu, zbog čega su narodni poslanici često protestovali govoreći da je parlament samo ukras koji nema nikakvu stvarnu moć34. Najčešći oblik poništavanja parlamentarnog modela, ali i rušenja podele vlasti predstavlja primer koji govori o tome da je vlada počela da vlada uredbama koje je sama donosila, umesto u skupštini donetim zakonima. Time je na sebe preuzela zakonodavnu vlast i srušila načelo podele vlasti kao temeljni parlamentarni princip i kao ustavni okvir predviđen Ustavom iz 1903. godine.\nNaročito drastično kršenje principa podele vlasti činile su „razrešice“, posebna pravna invencija Stojana Protića, ministra unutrašnjih poslova i ideologa vladajuće stranke. Radilo se o propisima koje je, bez prethodnog odobrenja skupštine, donosila vlada i, zatim ih nekoliko meseci kasnije, podnosila skupštini na odobrenje. Radilo se i o veoma važnim dokumentima, kakav je bio, recimo, Trgovinski ugovor sa Austro-Ugarskom u vreme Carinskog rata sa susednom monarhijom s kojom je Srbija imala najveći spoljnotrgovinski obrt. Strepeći od mogućnosti da u skupštini taj dokument ne bude izglasan, taj ugovor je usvojila sama vlada, što je bilo u direktnoj suprotnosti s važećim ustavom koji je nedvosmisleno propisivao da državne trgovinske ugovore mora donositi Narodna skupština. Vlada je te ugovore podnela skupštini na „razrešnicu“ dva meseca kasnije. Većina je tada disciplinovano izglasala sporni ugovor, uprkos činjenici da je opozicija nedvosmisleno dokazala da se radi o kršenju ustava i svih zakona koji utemeljuju parlamentarne procedure35.\nRušenje podele vlasti i omalovažavanje institucije skupštine naročito su dolazili do izražaja u posebnom odnosu vlade prema „budžetskom pitanju“. Na osnovu Ustava iz 1903. godine kralj je imao pravo da u posebnim, vanrednim okolnostima, svojim ukazom produži važenje prošlogodišnjeg budžeta i na neograničen period naredne godine36. Taj stav ujedno je bio i najveće odstupanje najvišeg srpskog pravog akta od njegovog belgijskog uzora37. To odstupanje bilo je u sukobu s temeljnim principima parlamentarne monarhije i ministarske odgovornosti. Prvo, davao je kralju mogućnost mešanja u ključno državno pitanje – pitanje državnih finansija. Drugo, iako je bilo predviđeno da se može koristiti samo u vanrednim okolnostima, kada je skupština onemogućena da se sastane, takvo pravo ipak je, potencijalno, značilo smanjivanje moći skupštine i to u njenom najjačem oružju protiv vlade – u mogućnosti da odbijanjem da prihvati budžet, sruši vladu38. Glasanje o državnom budžetu zbog toga i jeste najveći test svake vlade i odlučujući trenutak u kome se, svake godine, dokazuje moć zakonodavne nad izvršnom vlašću, kao temelj parlamentarizma. Zbog toga se moglo podrazumevati da će pravo na „ukazni budžet“, koje je srpski kralj ustavom dobio, spadati u ona prava monarha koja su, u parlamentarnim monarhijama, ostajala upisana u zakonima, ali koja su istorijski bila prevaziđena i atrofirana39.\nMeđutim, pravo koje je mimo evropskih uzusa uneto u srpski Ustav, ubrzo se pokazalo kao ključno za održanje vlasti vlade koja je izgubila sigurnu većinu u skupštini. Situacije iz 1907. i 1908. godine o kojima je reč nisu bile vanredne na način kojim je to bilo Ustavom predviđeno, nije bilo ratnih ili prirodnih nepogoda koje su mogle skupštinu sprečiti u njenom radu. Jedino čega jeste bilo je nepoverenje prema vladi, koje je skupština odlučila da izrazi opstrukcijom prilikom glasanja o budžetu, što je, po osnovnim pravilima i po zakonu, trebalo da dovede do pada vlade40. To se, međutim, nije desilo. Vlada je sprečila svoj pad koristeći se ustavnom mogućnošću ukaznog produženja budžeta, odnosno mogućnošću da kralj, bez sazivanja i saglasnosti skupštine, na više meseci produži budžet. Iako je takva mera bila ustavna, ona je bila duboko antiparlamentarna i značila je potpuno omalovažavanje zakonodavnog tela i osnovnog pravila po kome je skupština bila ta koja vladi daje vlast, a ne obrnuto. Taj postupak srpske vlade i kralja srušio je temelje parlamentarizma jer se kralj svrstao na stranu vlade i umešao u sukob dve ključne državne institucije, što parlamentarni monarh nije trebalo da čini. Uz to, vlada je, zloupotrebljavajući tu ustavnu odredbu dva puta za redom, 1908. i 1909. godine, produžila sebi život za dve godina iako je izgubila poverenje skupštine41. Time je bila derogirana moć narodnog predstavništva kome je oduzeta moć najvažnijeg korektiva vlasti, pa je i osnovni smisao podele vlasti bio obesmišljen.\nPolitički uticaj vojnih činilaca, naročito grupe zaverenika koji su 1903. godine na vlast doveli dinastiju Karađorđević, dodatno je derogirao važnost institucija, jer se često dešavalo da su se ključne državne odluke donosile mimo javnosti i predviđenih procedura, na mestima koja nisu bila pod kontrolom demokratskih institucija42, što je takođe jedan od kontinuiteta u istoriji Srbije. Slučaj braće Novakovića već je dovoljno jasno ilustrovao uticaj vaninstitucionalnih činilaca. Trebalo bi pomenuti i slučaj „novih krajeva“, odnosno teritorija koje su pripojene srpskoj državi posle balkanskih ratova. Krugovi vojnih zaverenika koji su izvršili prevrat 1903. godine vršili su i izvršili ogroman pritisak na vlast da se u novooslobođenim krajevima Makedonije i Kosova uspostavi poseban, vojno-policijski režim. To je značilo da se na te krajeve ne proširi Ustav iz 1903. godine i da „novi“ građani Srbije ne dobiju prava koja bi iz njega proistekla, u prvom redu politička prava. Takvi zahtevi izazvali su burne reakcije opozicije i parlamentarnu i javnu debatu43 koja je mesecima potresala Srbiju. Ključni argument opozicije bio je da bi se pravljenjem dva pravna sistema u zemlji, stvorili građani prvog i građani drugog reda, čime bi bio ukinut jedan od temeljnih ideala demokratije – princip jednakosti građana44. Uprkos snažnom otporu, disciplinovana skupštinska većina izglasala je uvođenje posebnog, policijskog režima u „novim krajevima“45, što je bio ustupak u ratovima 1912-1913. godine dodatno ojačalih vojnih faktora.\nTa politička pobeda dala je prostor vojnim činiocima koji su 1911. godine formirali tajnu organizaciju „Crna ruka“ da uđu u otvoreniji sukob sa izabranim vlastima, sukob koji je svoj vrhunac doživeo tokom prve polovine 1914. godine, kada se moglo govoriti i o puzećem puču koji se završio povlačenjem kralja Petra Karađorđevića s vlasti46. Kralja su na to primorali vojni zaverenici koji su ga i doveli na vlast, jer nije udovoljio njihovom zahtevu da ukloni većinsku vladu Nikole Pašića i na vlast dovede manjinske, ali zaverenicima u tom trenutku bliske samostalce47. Preuzimanje vlasti od strane kraljevog sina Aleksandra, bliskog zaverenicima, bio je novi primer nasilne smene vlasti, ali i otvorenog mešanja vanustavnih faktora u politički život Srbije, čime je i ono malo vlasti koju su u svojim rukama još držale kompromitovane institucije bilo obesmišljeno.\nKada je reč o iskrivljavanju delovanja institucija u srpskom parlamentarnom iskustvu, zanimljiv je i primer istorije srpskih političkih stranaka. Liberalni Zakon o slobodi udruživanja iz 1880. godine omogućio je formiranje modernih demokratskih stranaka (1881. godine) svega nekoliko godina posle nastanka prvih takvih organizacija u Velikoj Britaniji. Srpske stranke uzele su svoje nazive i programe iz evropske baštine, vezujući se, na taj način, za ključne koncepte tog vremena: liberalizam, konzervativizam, radikalizam, socijal-demokratiju48. Ipak, njihova organizacija, gotovo vojnička subordinacija unutar stranke, neprikosnovenost njihovih nesmenjivih vođa, zabrana frakcija i različitog mišljenja, kao i stalno drobljenje i cepanje stranaka kao posledica nedostatka unutrašnje demokratije, činili su da su te organizacije više ličile na zavađene porodice nego na temeljne institucije demokratskog poretka. U gotovo monolitnom, siromašnom i pretežno nepismenom društvu stranke nisu nastale kao predstavnici pojedinih delova politički svesnog građanskog društva i predstavnici njegovih interesa pred državom. One su se, naprotiv, formirale u okviru uske prestoničke elite okupljanjem slično mislećih ljudi, obrazovanih najčešće na stranim univerzitetima49. Kao naojobrazovaniji deo društva intelektualci su nužno ulazili u politiku, što ih je odvajalo od profesije, ali je i njihov politički angažman činilo posebnim. Možda su upravo zbog toga svoju ulogu u politici intelektualci često doživaljavali kao misiju, kao nešto više od politike, što je stranački život bojilo posebnim tonom50. U društvu u kome nije bilo moćnog finansijsko-bankarskog sloja, preduzetnika, krupnih zemljoposednika ili industrijalaca, borba za širenje sloboda i napori ulagani protiv državne svemoći pripali su najobrazovanijim, najčešće državnim činovnicima, dakle onom sloju koji je, finansijski, skoro u potpunosti zavisio od države51. Država je bila ta koja je stipendirala školovanje budućih činovnika, ona im je omogućila socijalnu mobilnost i, na osnovu stečenog obrazovanja, dovela ih iz varošica u Beograd, gde su postepeno zadobili status vodećeg društvenog sloja. Već iz toga bilo je jasno da društveni sloj koji je tako čvrsto interesno vezan za državu nije mogao imati jednaku snagu za demokratizaciju zemlje kao onaj kome je u Zapadnoj Evropi dopao zadatak da, u ime društva i građana, primoravaju državu na postepeno povlačenje.\nKao predstavnici društvene elite državni službenici su formirali i prve političke stranke u Srbiji. Stranačke vođe dolazile su iz uske prestoničke i intelektualne elite i njihovi lični odnosi bili su jedan od presudnih kriterijuma prilikom formiranja stranačkog vođstva. Politički sukobi koji su kasnije izbijali u samim strankama dobijali su, zbog toga, privatnu notu, pa su, često, tokom 19. i 20. veka dovodili do cepanja stranaka, što je bio najčešći način na koji je nastajala druga generacija stranaka52. Činjenica da su se stranački sukobi odvijali između rođaka, nekadašnjih prijatelja i kumova dovodila je do toga da se privatni ton iz unutrašnjepartijskih odnosa prelivao na ukupan politički život, dajući mu strast gotovo nepoznatu zrelim političkim društvima. Shvatanje stranke kao proširene porodice, a stranačkog vođe kao oca53 i svođenje unutrašnjih odnosa na lične afinitete dovodilo je do toga da je čitav javni prostor postajao zasićen ličnim odnosima, dok su politička načela zamenjivana strasnim odnosima ljubavi i mržnje koji su kočili rad državnih institucija, stavljajući lični iznad javnog interesa.\nTa politička strast skoro je u potpunosti određivala svakodnevicu, čime se stvarao utisak da se radi o društvu preopterećenom politikom, društvu u kome politika određuje sve ostale dimenzije života54. Međutim, kada se analiziraju politički diskurs, štampa, proglasi, govori, skupštinske rasprave lako se uviđa da je, zapravo politike bilo veoma malo55. To je jedan od razloga koji su dovodili do toga da je u srpskom političkom diskursu bilo malo programskog, načelnog, principijelnog, malo jasnih političkih pozicija. Zbog toga i danas zvuči bolno poznato zaključak jednog od najvećih intelektualaca i političara tog vremena Jovana Skerlića: „Dok se u celom svetu politička borba uređuje, i tako reći kanalizuje, kod nas još uvek ona ostaje u haotičnom stanju, gde drugih pobuda nema do inata i apetita, gde se smatra da je sve dopušteno: političko licitiranje, prekonoćne promene mišljenja, najneprirodniji savezi i prodaje savesti“56.\nPolitičke stranke imale su, u siromašnom društvu, veliki ekonomski i socijalni značaj. Njihove veze sa finansijskim tokovima u zemlji nisu nikada ozbiljnije istraživane u istoriografiji, ali je poznata činjenica da se smatralo da određene bankarske ustanove „pripadaju“ pojedinim političkim partijama. O osnivanju i daljoj politici centralne, Narodne banke odlučivali su naprednjaci, Zemaljsku banku su 1906. godine osnovali radikali, a ona je finansirala i izdavanje stranačkog lista Samouprava. Izvoznu banku držali su samostalci i radikali, Prometnu samostalci koji su imali vodećeg uticaja i u Upravi fondova. U Privrednoj banci odlučivali su naprednjaci, a u Vračarskoj štedionici liberali57. U uvek tranzicionoj srpskoj privredi politika je bila put kojim su se ostvarivali privredni interesi. Bliskost vladajućim krugovima obezbeđivala je dobijanje boljih poslova pa su i retki finansijski moćniji privrednici bili prinuđeni na blisku saradnju s državom i na zavisnost od stablino nestabilnih političkih prilika. To je političke stranke kao ključne demokratske institucije sada vezivalo ne samo za državu, već i direktno za tokove novca u društvu u kome je skoro kontinuirano dominirao princip monopola na uskom i strogo kontrolisanom tržištu58. U uslovima finansijskog i privrednog monopola, stvarala se partijska zavisnost, koja je dodatno urušavala samostalnost političkih stranaka i mogućnost da one odlučnije deluju u pravcu otvaranja društva. Odluke i interesi klijentelističih grupa u političkim strankama bili su važniji od procedura i zakona. Ta moć političkih stranaka proizlazila je iz nemoći građanskog društva koje nije imalo dovoljno snage da ograniči vlast. S druge strane, biti u stranci i biti na vlasti bilo je jedan od najvažnijih faktora socijalne mobilnosti, jer je u siromašnom i usporenom društvu politika bila jedan od glavnih načina da se obezbedi sigurnija i bolja egzistencija59. U tome je ležao jedan od razloga zbog kojih se vlast branila svim sredstvima. Silazak s vlasti se identifikovao s krajem privilegija, s oduzimanjem imovine, a često i s životnom ugroženošću. To je bio još jedan od uzroka koji su činili da je borba za vlast više ličila na puzeći građanski rat nego na takmičenje različitih načela i koncepata.\nVećina primera navedenih u ovom radu sasvim su prepoznatljivi i današnjim stanovnicima Srbije, što potvrđuje tezu o političkoj kulturi kao jednom od procesa dugog trajanja. Istovremeno, zbog toga se postavlja i pitanje potencijala srpskog društva za demokratske promene. Ili da preformulišem: da li treba čekati da se društvo razvije da bi se tek potom uvele moderne demokratske institucije ili uvođenje institucija ima svoju važnu ulogu u ukupnom razvoju društva. Opredelila bih se za ovaj drugi odgovor. Srpski slučaj s kraja 19. i početka 20. veka ukazuje na nekoliko značajnih zaključaka. Prvo, bez obzira na stvarne motive, čini se da je od izuzetnog značaj bila već sama činjenica da se intelektualna i politička elita Srbije u to vreme odlučila za transfer liberalnog modela, i to u trenutku kad su joj iz mnogih istorijskih, političkih, pa i geografskih razloga mogli biti bliži modeli susedne Austro-Ugarske, Nemačke ili Rusije. Opredeliti se za tada slabije poznate i udaljenije, francuske, britanske, švajcarske i belgijske uzore, značilo je i izbor vrednosnog sistema koji je mogao biti uspešan okvir razvoja, kao što je u slučaju mnogih zemalja (od Grčke preko Italije do Španije, Portugalije ili Irske) pokazala kasnija istorija Evrope. Bio je to, dakle dobar početak, koji je mogao doprineti stvaranju povoljnog odnosa politike i društva koji su motivišuće mogli da deluju jedni na druge. Iz mnogih razloga koji se u ovom radu ne mogu pobrojati do tog happy end-a u srpskom slučaju nije došlo.\nIpak, jedan drugi zaključak koji se može izvući donosi notu opitimizma u razmišljanje o odnosu institucija i društva. Radilo se o tome da je posle više od decenije od kada su principi parlamentarne demokratije uvedeni u Srbiji početkom 20. veka, sistem u mnogim slučajevima počeo da funkcioniše sam, nezavisno od volje političkih aktera, ili čak suprotno njihovoj volji. Radilo se o sve brojnijim situacijama u kojima su parlamentarna pravila nužno delovala sama po sebi, uprkos svim pokušajima da se svako pravilo izbegne ili zaobiđe. Da dam bar jedan primer: neophodnost da vlada bude zasnovana na skupštinskoj većini dovela je, zbog nepostojanja te većine, inače krvne protivnike na političkoj sceni Srbije u neminovnost da formiraju koalicione vlade, što je s vremenom menjalo i retoriku i suštinske odnose među učesnicima političkog života, postepeno razvijajući i političku kulturu. Ili, drugi primer: stalnost izbora počeo je da uvodi svest o normalnosti političkih promena, čime se umanjila žestina političkih obračuna, pa su počeli da se menjaju odnosi između vlasti i opozicije, većine i manjine. Tačno je da ovaj rad svedoči o primerima koji su činili da su moderne institucije u Srbiji bile hronično derogirane, da su tonule u živo blato, ali navedeni primeri pokazuju da se iz tog kruga moglo izaći. Ratovi koji su započeli 1912. godine prekinuli su postepeni razvoj političke kulture u Srbiji, ali ostalo je mnoštvo dokaza koji bi potvrdili tezu da moderni institucionalni okvir ne mora biti samo posledica, već i uslov razvoja.\nDubravka Stojanović, poslednji tekstovi:\n1 “Obični poslovi“, u: Odjek, 27. april 1909.\n2 „Kralj, ustavnost, apsolutizam, demokratizam, parlamentarnost“, u: Nedeljni pregled, 14. mart 1910, s. 138.\n3 „Hajdučija“, u: Politika, 10. avgust 1907.\n4 „Na novu godinu“, u: Trgovinski glasnik, 11. januar 1904.\n5 „Uvodnik“,u: Trgovinski glasnik, 11. jun 1906.\n6 „Uvodnik“, u: Trgovinski glasnik, 10. jul 1905.\n7 „Rešenje krize“, u: Štampa, 29. mart 1908.\n8 „Ljudi i moral u skupštini“, u: Štampa,30. jun 1907.\n9 Govor Andre Đorđevića, u: Stenografske beleške Narodne skupštine, 1905-I, 16. decembar 1903, s. 258.\n10 O tome više: Latinka Perović, Između anarhije i autokratije. Srpsko društvo na prelazima vekova 19-21, Beograd: Helsinški odbor za ljudska prava, 2006.\n11 Opširnije u: Dubravka Stojanović, „Simboli i ključne reči u diskursu političkih stranaka u Srbiji početkom 20. veka“, u: Godišnjak za društvenu istoriju, 1-3 (2002), pp. 29-51.\n12 O srpskoj štampi 20. veka vidi: D. Stojanović, „Javnost u Srbiji 1903-1914. Skica za portret srpskog društva“, u: Godišnjak za društvenu istoriju, 1-2. 1996, Beograd 1997, 40-51.\n13 “Odjekovcima”, u: Samouprava, 2. avgust 1905.\n14 „Klevetnicima oko Samouprave“, u: Odjek,21. maj 1905.\n15 D. Stojanović, “Partijske elite u Srbiji 1903-1914. Uloga i način vladanja”, u: Jugoslovenski istorijski časopis, 2, 1997, s. 41-51.\n16 Mnogobrojne primere koji to dokazuju vidi u: D. Stojanović, Srbija i demokratija, s. 375-421.\n17 Citirano prema: O. Popović-Obradović, “Odnosi prema kralju i monarhiji”, u: Kakva ili kolika država. Ogledi o društvenoj i političkoj istoriji Srbije 19-21. veka, Beograd 2008, s. 156.\n18 O ideji izbornosti monarha vidi: O. Popović-Obradović, Parlamentarizam u Srbiji…,s. 333-370.\n19 Citirano prema: O. Popović-Obradović, “Odnosi prema kralju i monarhiji”, s. 159.\n21 L. Perović, Između anarhije i autokratije, s. 138-156.\n22 Govor Mihaila Đorđevića, Stenografske beleške Narodne skupštine, 1910-1911, 17. mart 1911, str. 32.\n23 O slučaju Novaković detaljno vidi u: O. Popović-Obradović, Parlamentarizam u Srbiji, s. 325-329; 385-389.\n24 „Posle šest godina“, u: Pravda,29. maj 1909.\n25 „Stambulovština“,u: Pravda, 28. januar 1907.\n26 A. de Tokvil, Demokratija u Americi,Beograd 2002, s. 219.\n27 „Liberalna- srdita nemoć“, u: Samouprava,4. mart 1908.\n28 „Načelo većine i pravo manjine“, u: Samouprava,29. februar 1908.\n29 „Samostalci ruše parlamentarizam“, u: Samouprava,29. maj 1907.\n30 „Borba protiv većine“, u: Samouprava,3. april 1908. Isti stav vidi i u:Samouprava, 28. januar 1907; 29. februar 1908.\n31 Govor Ivana Pavićevića, u: Stenografske beleške Narodne skupštine, 1906, 17. novembar 1906, s. 540.\n32 O kontinuitetu partijske države vidi: Olga Popović-Obradović, „(Jedno)partijska država“, u: Povelja,br. 103-104, januar – februar 2007. Latinka Perović, Između anarhije i autokratije, s. 119.\n33 Olga Popović-Obradović, Parlamentarizam u Srbiji, s. 317.\n34 „Vlada i skupština“, u: Odjek, 26. mart 1913.\n35 Stenografske beleške Narodne skupštine, 1906, s. 271-348. detaljna pravna analiza ovog slučaja u: O. Popović-Obradović, Parlamentarizam u Srbiji, s. 318.\n36 S. Protić, Ustavna i društveno-politčka pitanja, I-III,Delo, I-II, 1894, s. 117.\n37 O. Popović-Obradović, „Ustavnost i vladavina prava“, u: Kakva ili kolika država, s.57-224.\n38 S. Jovanović, Ustavno pravo, Beograd 1907, s. 230.\n39 Misli se, na prvom mestu, na kraljevo pravo da obori vladu koja je imala skupštinsku većinu. Većina evropskih ustava i dalje je kralju to pravo priznavala, ali se u parlamentarnim monarhijama smatralo da on ta prava ne treba da primenjuje. U periodu od 1903. do 1914. srpski kralj je dva puta to pravo primenio, obarajući većinske vlade u krizama 1905. i 1906. godine. O tome vidi: D. Đorđević, „Parlamentarna kriza u Srbiji 1905. godine“, u:Istorijski časopis, XIV-XV, 1963.\n40 „Parlamentarna hronika“, u: Arhiv pravnih i društvenih nauka, XIII- 1912, s. 434-435; K. Kumanudi, Administrativno pravo, Beograd 1909, s. 59.\n41 Pravnu analizu ovog slučaja vidi u: O. Popović-Obradović, Parlamentarizam u Srbiji, s. 355-387.\n42 O delovanju vanustavnih činilaca vidi: Vasa Kazimirović, Crna ruka. Ličnost i događaji u Srbiji od prevrata 1903. godine do Solunskog procesa 1917. godine, Kragujevac: Iskra, 1997.\n43 „Fuzionaški pašaluk“, u: Odjek,30. novembar 1913.\n44 V. Marinković, „Odvojeno mišljenje Narodnoj skupštini“, u:Stenografske beleške Narodne skupštine, 1. mart 1914, s. 1142.\n45 „Izveštaj skupštinskog odbora“, u: Stenografske beleške Narodne skupštine, 1. mart 1914, s. 1137.\n46 Vidi : D. Živojinović, Kralj Petar I Karađorđević, II, Beograd 1990.\n47 O sukobu vojnih i civilnih vlasti u Srbiji 1914. godine vidi: V. Kazimirović, Crna ruka. Ličnosti i događaji u Srbiji od prevrata 1903. do Solunskog procesa 1917. godine, Kragujevac 1997; V. Vučković, „unutrašnje krize Srbije i Prvi svetski rat“, u: Istorijski časopis, XIV-XV, 1963-1965, s. 177-189; D. Bataković, Sukob vojnih i civilnih vlasti u Srbiji u proleće 1914“, u: Istorijski časopis, XXIX-XXX, 1982-1983, s. 156-173.\n48 Dragoslav Janković, Rađanje parlamentarne demokratije. Političke stranke u Srbiji 19. veka,Beograd: Plato, 1997; o stranačkim programima vidi: V. Krestić, R. Ljušić, Programi i statuti srpskih političkih stranaka do 1918, Beograd 1991.\n49 O stvaranju društvene elite u Srbiji putem obrazovanja vidi: Lj. Trgovčević, Planirana elita. O studentima iz Srbije na stranim univerzitetima u 19. veku,Beograd 2003.\n50 Detaljnije u: Dubravka Stojanović, Party Elites in Serbia 1903-1914: Their Role, Style of Ruling, Way of Thinking“, in: Eliten in Sudosteuropa. Rolle, Kontinuitaten, Bruche in Geschichte und Gegenwart, ed. W. Hopken, H. Sundhaussen, Munchen 1998, pp. 129-143.\n51 O srpskom građanstvu vidi detaljnije u: D. Stojanović, Kaldrma i asfalt, s. 173-195\n52 Detaljnije u: D. Stojanovć, Srbija i demokratija, s. 245-283. O današnjim politikim stranakama vidi: D. Stojanović, Ulje na vodi. Ogledi iz istorije sadašnjosti Srbije (1985-2009), Beograd 2010, s. 120-173.\n53 D. Stojanović, „Simboli i ključne reči u diskursu političkih stranaka u Srbiji početkom 20. veka“, u: Godišnjak za društvenu istoriju, 1-3, Beograd 2002, s. 29-51.\n54 Opširnije: D. Stojanović, Kaldrma i asfalt, s. 237-243.\n55 Primere vidi u: D. Stojanović, „Simboli i ključne reči…“, s. 34-37.\n56 J. Skerlić, Feljtoni, skice i govori, Sabrana dela VII, Beograd 1964, s. 126.\n57 D. Milić, „Privreda Beograda“, u: Istorija Beograda, 2, Beograd 1974, s. 349-424.\n58 O istoriji srpske privrede vidi: N. Vučo, Privredna istorija Srbije do Prvog svetskog rata, Beograd 1955.\n59 Dubravka Stojanović, Kaldrma i asfalt,s. 239-243.\nдецембар 31, 2010 у 2:23 pm\nПагански ритуал против сајбер-перформанса\nАутор: Исидора Жебељан\nСпектакл је последица материјалног изобиља (код оних друштава која су то изобиље остварила) или последица чежње за њиме (код оних која то нису). Ипак, спектакл, у психолошком смислу,представља испољавање тежње за опредмећивањем људске визије божанске лепоте, моћи и сјаја.\nНаше време теоретичари називају, поред осталог, временом спектакла. Чини ми се да нема још много тога што би билоинтересантно рећи о овом феномену, већ многоструко описиваном и повезиваном са најразличитијим друштвеним појавама, па чак и са приватним животима сасвим обичних појединаца.\nИпак, ако сасвим поштено и без превише теоријско-заметних теза приђемо овој теми, видећемо да је спектакл у уметности, или још тачније речено, у друштвеним догађањима, појава која постоји веома дуго – од прадавних, античких времена, па и пре тога.\nОн се углавном јавља у друштвима која су досегла одређени ниво развитка у духовном, али, пре свега, у материјалном смислу. Спектакл је последица материјалног изобиља (код оних друштава која су то изобиље остварила) или последица чежње за њиме (код оних која то нису). Ипак, спектакл, у психолошком смислу,представља испољавање тежње за опредмећивањем људске визије божанске лепоте, моћи и сјаја. (Наравно, ова тежња се у људском роду може појавити и у сасвим другачијем виду, у свој пуноћи индивидуалногдуховног стремљења ка Богу, у расту душе ка Богу, у потреби за сједињавањем са Богом, и онда она нема никакве везе са овоземаљским опредмећивањем.) Међутим, ако се сада ограничимо на уметничке појаве спектакла, схватићемо да су оне врло често инициране од стране сасвим просечних конзумената уметности, какви се могу наћи међу владарима, политичарима, банкарима, пословним људима, а самим тим су и упућене, такође, најширем, медиокритетском делу публике.\nОва прва групација често брка порив за опредмећивањем божанског, са сопственим поистовећењем са њиме, у краткотрајном али вратоломном успону ега, у којем се душа заувек губи у врлетима таштине и дави у слаповима важности и незаменљивости, којом такву посрнулу душу запљускује полудели ум. Она друга група, у раскоши, огромности и сјају свега спектакуларног, попут свраке крадљивице, налази сладострасно уживање, којем се предаје као једењу преслатке торте, готово као у трансу – сва чула су пренаглашено надражена и запушена, па сам садржај дела остаје потпуно у сенци велелепности и среће коју она производи. У средини тог чврстог и тесног примитивног „љубавног” загрљаја осредњости иницијатора и пријемника, готово као удављен, налази се креатор спектакла – уметник. Он, такође, може бити члан истог друштва просечности, али може бити и од сасвим изузетне, од Бога позване, врсте. И ту лежи чворно место разумевања сваког уметничког деловања, па и креирања дела у облику спектакла.\nКао што је свако Микеланђелово дело, од Сикстинске капеле до цртежа Епифаније, сведочанство о узвишености и генијалности, тако и уметнички пориви појединих уметника данашњице, који користе најразличитије медије, технике и могућности савремене технологије, да би опредметили своје идеје, (а не обрнуто, да би идеја добила рухо модерности или спектакла), сведоче о дубоком духовном упоришту. Ако се присетимо времена у којем су настајале Хендлове опере, које су и по његовим инструкцијама биле постављане као спектакли, са патуљцима, животињама и најневероватнијим људским наказама на сцени, и ако их упоредимо са њиховим данашњим, често ултраминималистичким режијама, видимо да се то њихово спољашње остварење, у великој мери, изменило, али да и даље своје суштинско и ванвременско дејство остварују заслугом божанствене музике. И обрнути пример Бахових пасија и кантата, које су писане као црквена, богослужбена дела, дакле, са идејом протестантске скромности и самоусмерености једино ка служби Богу и љубави према ближњем, а данас се изводе и као сценско-оперска дела са елементима спектакла, говори у прилог чињеници да, само по себи, представљање идеја (било музичких, књижевних, или ликовних) кроз коришћење елемената спектакла, нових медија или технологија, без врхунског садржаја, не значи ништа.\nНаиме, сама чињеница да је за реализацију неке уметничке идеје коришћен интернет, компјутер, робот или електронски звуци, не обезбеђује тој идеји или делу никакво преимућство, модерност нити било какав посебан доживљај у односу на, рецимо, изворну фолклорну музику и праве паганске ритуале, који ће увек деловати много модерније од било којег просечног сајбер-перформанса, јер су обележени неупоредиво снажнијом енергијом од оне коју еманира технологија, а то је енергија колективног несвесног. Ипак, уколико је уметник потпуно и бескомпромисно посвећен својој идеји, као што је то рецимо Бил Вајола, онда ће се могућности технологије показати као чаробна својства стваралачког чина и уплешће се у уметникову имагинацију на један потпуно органски начин, који ће стварати нови језик, нови организам, нову мисао.\nИнтересантно је да технолошки развој, тј. техничке иновације, проналажење нових алатки за арсенал ванвременог уметничког оруђа, увек претходе отелотворењу оригиналног уметничког духа који онда из њега проистиче, а не обрнуто, као да то Бог људима поклања непознате играчке, посматрајући са интересовањем начин на који их људи одгонетају и „оживљавају”.\nИ на крају, радујем се да са читаоцима поделим утисак који изазива чувена слика инсценације Вердијеве опере „Бал под маскама”, која је 1999. постављена на Боденском језеру у Брегенцу, у Аустрији, у режији чувеног оперског редитеља Ричарда Џоунса. Иако ова инсценација има своја јасна филозофска и рационална упоришта, она ће вас потпуно залудети и запљуснути величанственом магијом венсеријских уметничких идеја овог оперског режисера, који доказује да прави спектакл ипак може бити и изврсно уметничко дело, уколико излази из радионице истински надахнутог уметника.\nhttp://www.bregenzerfestspiele.com/en/mainmenu/enterprise/historyA Masked Ball 1999/00\n(Исидора Жебељан (рођена 27. септембра 1967. године у Београду), истакнути је српски композитор млађе генерације и дописни члан САНУ. Редовне и последипломске студије композиције завршила је на Катедри за композицију и оркестрацију на Факултету музичке уметности у Београду, у класи професора Властимира Трајковића. Током студија била је члан групе младих композитора „Седам величанствених”, која је на иновативан и неконвенционалан начин презентовала своју музику. Од 1993. радила је као асистент на Катедри за композицију и оркестрацију ФМУ у Београду, а од 2002. године ради као доцент на истој катедри. Исидора Жебељан је до сада написала 25 композиција за различите инструменталне, вокално-инструменталне и вокалне ансамбле: од композиција за соло инструмент, преко камерне и симфонијске музике, до опере. Њена музика извођена је на концертима и фестивалима у Србији, бившој Југославији, као и широм света.)\nдецембар 31, 2010 у 3:32 pm\nјануар 4, 2011 у 8:54 pm\nUZ OGRADU DA 2020. MOŽDA NEĆE NI BITI – NE ZNAMO MI KAD ĆE SUDNJI DAN – U POTPUNOSTI SE SLAŽEM SA DRŽAVOTVORCIMA\nElem, zagazismo u 2011. Ako me pamćenje ne vara, upravo je ovugodinu Osvald Špengler označio kao datum konačnog povratka zapada u varvarstvo. Panović, nepopravljivi optimista, tvrdi da je Špengler mislio na 2013. Pesimisti, pak, smatraju da ćemo se varvarstva spasiti, ali samo zato što ćemo načisto ograjisati jer se između 2011. i 2013. isprečila 2012. u kojoj će – ako je verovati majanskoj računici – svet propasti i otići Bogu na istinu.\nZa naše veledržavnike, sudeći bar po prvim poslenovogodišnjim izjavama, vreme uopšte ne prolazi. Bilo je reči na ovim stranicama o tome kako ta gospoda – u saradnji sa novinarskim ološem i lumpenitelektualcima – u stvari donekle i uspevaju u nemogućem poduhvatu zaustavljanja vremena. Njihov vremeplov je genijalan u svojoj stupidnosti.\nVeledržavnici, naime, a silom prilika i mi sa njima, putuju kroz vreme tako što ignorišu sadašnjost. Nikada ta gospoda nisu hic et nunc! Ili su razbaškarena po zlaćanim perivojima slavne ili mučne (menja se to po potrebi) prošlosti ili su kao junaci H. Dž. Velsa odmaglili daleko u budućnost. Momentalno su u 2020. I kažu nam da „rekonstrukcija vlade“ momentalno nije prioritet.\nUz ogradu da 2020. možda neće ni biti – ne znamo mi kad će sudnji dan – u potpunosti se slažem sa državotvorcima. Rekonstrukcija vlade je vaistinu jalov posao. Kao što su jalov posao bile sve gromoglasne reforme počev od prve koju pamtim – one iz 1965 – zaključno sa recentnom reformom pravosudnog sistema. Ono što je Srbiji preko potrebno jeste temeljna rekonstrukcija kulturno-političkog modela. Svestan sam ja da za to nema interesa ni među dahijama ni među rajom, ali – ako dvehiljadedvadesete ipak bude, biće bolje da se poradi nešto u tom smeru.\nZnam takođe da naše velmože ne vole podsećanje na realnosti. Ali da ih ja ipak podsetim čime vladaju i čime raspolažu. Ova, naime, Srbija – večni bol Sahibijinog srca – nije ništa drugo do gomila mentalnih ruševina i psihičkih leševa preostalih nakon raspada Jugoslavije. Na vrh te hrpe šuta, poboden je posle petog oktobra srpski barjak, a na žandarmerijske stanice je postavljen Koštuničin dvoglavi beli ćuran. I to je bilo sve što se tiče „reformi“. Zbog toga tobožnje „reforme“ i jesu onakve kakve jesu.\nObnova ove zemlje i preporod ovog naroda ne mogu početi od dvehiljadite, kako to slaboumno priviđaju političke elite; ta obnova mora početi od 1918. Od vremena, dakle, kada se Srbija otisnula na pučinu geopolitičkog avanturizma. Moralo bi se sakupiti rasuto, a ima se šta sakupiti, moralo bi se definisati šta je Srbija, gde su joj granice, šta Srbija hoće od sebe i šta namerava sa drugima. Inače, ćorav posao. U tom slučaju samo nas ispunjenje majanskog proročanstva (dotad će se ionako skrckati pare od Telekoma) može spasti potpune propasti.\nјун 18, 2011 у 12:14 am\n[…] О српским револуционарима и реакционарима […]\nPartizan i Zvezda u Evropi « KOSMET VIA KOSMOS каже:\nавгуст 26, 2011 у 10:36 pm\nсептембар 2, 2011 у 8:00 pm\n[…] из ОЗНЕ/УДБЕ настају све политичке партије у Србији (О српским револуционарима и реакционарима). Конкретно: данашњи министар иностраних послова […]\nсептембар 5, 2011 у 1:37 pm\nSRBIJA PO MNOGIM PARAMETRIMA NAJLОŠIJA U SVETU I EVROPI « KOSMET VIA KOSMOS каже:\nсептембар 10, 2011 у 10:18 pm\nоктобар 25, 2011 у 8:23 am\nоктобар 26, 2011 у 1:26 pm\nновембар 3, 2011 у 2:40 pm\nјануар 14, 2012 у 5:56 pm\nHronika slamanja i uzdizanja Vojvodine\nRanko Končar, Dimitrije Boarov: Stevan Doronjski, odbrana autonomije Vojvodine. Muzej Vojvodine, Novi Sad 2011.\nU komunističkoj (SFR) Jugoslaviji građani se nisu odviše opterećivali zbivanjima na političkoj sceni, niti su imali predstavu o onome što se događalo iza nje. Samo uski krug posvećenih razumevao je nijanse ezopovskog jezika političkih govora i zvaničnih saopštenja.\nOni koji su znali nešto više pazili su pred kim će to reći. Radnici, seljaci i pošteni intelektualci znali su da se treba sklanjati kad se tuku slonovi i da ne valja ostati u manjini kada se ruše veličine poput Đilasa, Rankovića ili tzv. liberala. U biografijama političara navođeno je samo kretanje u službi, s jedne funkcije na drugu, bez objašnjenja šta je dotični uradio na ovom ili onom položaju. Lični odnosi, spolja gledano, bili su idilično drugarski; politički sukobi skrivani su od javnosti sve dok jedna strana ne bi pobedila i obznanila pobedu. Zbog toga većina građana nije znala ni za gotovo neprestana žestoka sporenja oko statusa Vojvodine u Srbiji i Jugoslaviji.\nSve to nije naodmet reći kad se govori o Stevanu Doronjskom (1919-1981). Savremenici su znali da on pripada pokolenju revolucionara, partizanskih boraca i dugogodišnjih državno-partijskih rukovodilaca. O njegovim padovima i porazima nije se govorilo ni prilikom poslednjeg ispraćaja, jer to tada nije bilo uobičajeno. Doronjski nije zapamćen kao moćnik, lafčina ili crveni buržuj, već kao čovek odan ideji pravednog društva, bezrezervno lojalan Partiji i njenom vođi Josipu Brozu Titu.\nIstoričar Ranko Končar i novinar Dimitrije Boarov napisali su njegovu političku biografiju, osvetljavajući paralelno s njegovim političkim delovanjem najznačajnije događaje u Vojvodini od kasnih tridesetih do prve polovine osamdesetih godina prošlog veka. Na čitavih šest stotina stranica autori opisuju gotovo poluvekovni revolucionarni put Doronjskog od rodnog Krčedina u Sremu do najviših državnih i partijskih položaja u bivšoj Jugoslaviji. Pored rezimea na srpskom i engleskom, knjiga donosi stotinak stranica memoarskih i dnevničkih beleški Stevana Doronjskog pisanih s kraćim i, češće, dužim prekidima od oktobra 1949. do maja 1980. godine. Završni deo čini 140 stranica dokumentarnih priloga iz ostavštine Doronjskog, u okviru kojih je objavljen stenogram razgovora vojvođanskog rukovodstva s Titom 1959. te izvodi iz zapisnika sa brojnih sastanaka održanih 1961-63. godine na kojima se raspravljalo o ustavnom statusu Vojvodine.\nAutori prikazuju vreme u kojem je Doronjski delovao i njega u tom dramatičnom vremenu, kloneći se naknadne pameti, koja je veoma omiljena u političkoj publicistici, a nije strana ni nekim istoričarima. U knjizi govore dokumenti. Na osnovu njih saznajemo kako su nekadašnji rukovodioci razgovarali iza zatvorenih vrata, kako su razmenjivali argumente i niske udarce, kako su stvarane (ne)principijelne koalicije, na šta su sve bili spremni ljudi koji su se na javnoj sceni nazivali drugovima i aplaudirali jedni drugima. Čitaocu se, prvo, predočava širok prikaz političkih događaja. Istovremeno, na osnovu dokumenata osvetljava se pozadina tih događaja. Treći tok čini ono što je Doronjski beležio samo za sebe i, recimo tako, za budućnost. Taj treći tok ponekad je dramatičniji od prva dva. Današnjem čitaocu izgleda gotovo neverovatno da visoki skojevski rukovodilac u posleratnom Beogradu mesecima živi u sobičku bez grejanja i nameštaja; da potpredsednik republičke vlade početkom šezdesetih dve godine autobusom putuje iz Novog Sada u Beograd, jer baš za njega nema stana; da mu saborci ne daju kredit za obnovu kuće koja prokišnjava… Zvuči poznato, ali je zanimljivo znati da su beogradski funkcioneri i krajem pedesetih optuživali Vojvođane da su „za Franju Josifa“, ili da im je „bolja Pešta“. Jednako poznato zvuči i način na koji su Jovan Veselinov i Miloš Minić pokušavali da slome Doronjskog: „Ako ne možemo da se sporazumemo sa ovim Stevom, naći ćemo drugog Stevu, tog sa kojim ćemo se sporazumeti“.\nSvinjci umesto fabrika\nIz zapisa Doronjskog može se saznati i za odluku saveznih vlasti da se novosadski „Jugoalat“ preseli u Trebinje, „Potisje“ iz Ade u Železnik, „Novkabel“ u Svetozarevo. Odluka se odnosila na mašine, inženjere i tehničare, VKV i KV radnike. Kad je otišao da se žali ministru industrije Francu Leskošeku, ovaj mu je odgovorio: „Vi treba da gradite svinjce i proizvodite svinje“. Vojvođani su ipak odbranili svoje fabrike, a Doronjski je zaključio: „Za mene tek sada nema ni trunke dileme ni kolebanja gde je izlaz. Ili ćemo ići na dalju, temeljitu decentralizaciju i razvoj samoupravljanja, ili ćemo zapadati u sve dublju društvenu krizu“.\nDa bi slomio autonomaše, Ranković ucenama unosi razdor među pokrajinske rukovodioce. Sukobi traju više godina i završavaju se smenom kompletnog rukovodstva Partije u Vojvodini, na čijem čelu je Doronjski bio gotovo 13 godina (1951-1963). Dva meseca posle smene on beleži: „Bože, kako vreme odmiče, kako prestajem biti na funkciji na kojoj sam bio, odnos prema meni se menja. Eh, hipokrizija komunista. Ta hipokrizija je postala forma naših odnosa!“\nVojvođanin Jovan Veselinov, deleći s visoke funkcije u Beogradu lekcije vojvođanskim autonomašima, na jednom zatvorenom sastanku uporedio je Doronjskog sa „četnikom Mladenom Leskovcem“. Ovaj odgovara: „Ja nisam od Mladena Leskovca naučio šta je autonomija. Od njega to nisam ni čuo. Prvi put sam to čuo kada sam postao komunista, u našoj Partiji. Ja se sa tim pitanjem srećem kao važnim elementom revolucionarnog programa naše Partije. I mi smo taj program u toku NOB i ostvarili… Ako autonomaštvo postane politička etiketa za svako drugačije mišljenje, onda će se ono ubrzo pretvoriti i u brnjicu kojom će se začepiti usta za svaku diskusiju…“\nAutonomaštvo i nacionalizam\nPored autonomaštva, komunisti jedni drugima rado pripisuju nacionalizam. Edvard Kardelj je još ujesen 1944. nazvao Doronjskog nacionalistom, jer je ovaj negodovao zbog pljačkanja Vojvodine. Po mišljenju Doronjskog, pak, „Draža Marković nije nikada ozbiljno i vredno radio i važi kao takav… On je u javnosti i partiji poznat odavno kao nacionalista i etatista“. Ništa bolje ne misli o još jednom drugu iz prvih redova. Petar Stambolić je, piše on, „ovejani intrigant i frakcionaš„. A kad se ova dvojica udruže, njihova kadrovska rešenja „prete da će se povampiriti velikosrpski nacionalizam i da će Vojvodina biti prva na njegovom udaru“. (Doronjski teško da je čuo za Slobodana Miloševića, ali je izuzetno dobro poznavao pomenutu dvojicu i otud je nepogrešivo predvideo šta će se zbivati kad Srbijom zavladaju njihovi izabranici.) Iako je sedamdesetih godina spadao u konzervativnu struju u Partiji, Doronjski nije mogao da ne zapazi mrtvilo koje je vladalo među vojvođanskim komunistima posle rušenja liberala, u vreme kad su vlast držali policajci predvođeni Dušanom Alimpićem: „Prosto se čovek čudi da ovde ne može da se čuje sveža ideja, naročito posle XI kongresa“ (1978).\nSporovi oko ekonomije\nU osnovi gotovo neprestanih unutarpartijskih sporova i sukoba nije bila ideologija, već ekonomija. Komunisti su bili jedinstveni u težnji da očuvaju i ojačaju vlast Partije. Bratstvo i sloga nestajali su kad bi došla na dnevni red ovlašćenja pojedinih nivoa vlasti (savezne, republičke, pokrajinske) i ulaganja, odnosno podela novca. U knjizi R. Končara i D. Boarova navedeni su i detaljno analizirani brojni privredno-politički lomovi izazvani nastojanjem čelnika Srbije da oni imaju poslednju reč o svemu što se radi i gradi u Vojvodini. Na kojoj god funkciji bio, Doronjski je ostajao dosledan borac za razvoj Vojvodine. Kao što nikad nije sumnjao u Partiju, odnosno komunističku ideologiju, tako nije prestajao da se suprotstavlja uvek moćnim centralističkim snagama. Pritisci centra počinju odmah posle rata: na izborima 1946. Blagoje Nešković nametnut je za narodnog poslanika biračima u Novom Sadu; Petar Stambolić biran je u Subotici, njegovo ime dato je zemzadruzi u Kaću; Dobrivoje Vidić bio je faktički guverner Vojvodine od 1946. do 1951; Dušan Ristić bio je za šef pokrajinske Udbe; istovremeno, vodeći pokrajinski kadrovi premešteni su na beznačajne funkcije u Beogradu. Tek 1951. Doronjski se vraća u Novi Sad i staje na čelo partijskog rukovodstva koje čine „povratnici“ iz Beograda Geza Tikvicki, Petar Relić, Mirko Tepavac, Danilo Kekić i drugi. Slede godine nastojanja da se ublaže posledice posleratnog ekonomskog iscrpljivanja pokrajine, ali će Doronjski i 1955, navodeći obilje činjenica, saopštiti Titu: „Vojvodina je deset godina davala, a ništa nije dobijala“.\nĆosić i Davičo\nAutori podrobno prikazuju lični doprinos Doronjskog osnivanju Novosadskog univerziteta, Sterijinog pozorja, Tribine mladih, Spomen-zbirke Pavla Beljanskog, Galerije Matice srpske… Kao kuriozitet, navode da je on obezbedio Dobrici Ćosiću smeštaj na Paliću kad je pisao Daleko je sunce. Roman mu je ispravljao Oskar Davičo, svedoči u knjizi jedan savremenik. Ko i ovakvu literaturu čita s vedrije tačke gledišta, u ovoj knjizi naći će potvrdu da sve prolazi i sve se menja, ali da u svim vremenima i sistemima postoji nešto nepromenjivo: težnja vlasti u Beogradu da vladaju Srbijom što čvršćom rukom i da Vojvodina kao njen deo uvek bude što je moguće žešće kontrolisana i iskorišćavana.\nNajveća vrednost knjige „Stevan Doronjski, odbrana autonomije Vojvodine“ jeste u tome što autori koriste izvore prvog reda – dosad nepoznatu ličnu ostavštinu Doronjskog i neobjavljenu građu iz nekoliko arhiva. Koriste, naravno i radove drugih istraživača, memoarsku literaturu, štampu i periodiku. Kombinovanjem i upoređivanjem novog i već poznatog oni pružaju široku i slojevitu sliku jednog vremena i doprinose razumevanju pozadine mnogih odluka, postupaka i poduhvata komunističkih vlasti u Beogradu i Novom Sadu.\nKnjiga će biti nezaobilazna svima koji proučavaju noviju istoriju Vojvodine – kako političku, još više ekonomsku – jer donosi pregled ključnih procesa koji su se odvijali tokom više decenija, uz stalno navođenje podataka koji govore neporedivo više nego partijski programi i kongresni referati.\nRanko Končar i Dimitrije Boarov uradili su obiman, izuzetno složen i zahtevan posao. Nisu pisali pohvalu ili pokudu, već na činjenicama zasnovano naučno delo koje u značajnoj meri objašnjava, mada ne govori o njima, i događaje koji se odvijali u poslednjih tridesetak godina.\nLicemerstvo u vrhu partije\nKrajem 1962, kada su se sva rukovodstva zaklinjala u jedinstvo, Doronjski beleži: „Najteža godina mog života i rada uopšte i u Partiji! Šta sam sve saznao i kako sam upoznao do kraja neke ljude, kakvog li nemoralnog ponašanja, bezočnih laži. Kakvog li licemerstva“. Još manje očekivan je zapis od 30. juna 1963, posle izbora Tita za predsednika Republike: „Članovi IK se ljube sa drugom Titom. To je prvi put da se ljube ovde u Skupštini povodom izbora. Ranković se ljubi s Kardeljem, a na izlazu i sa Koliševskim. Znam da baš ti odnosi nisu u redu. Zašto se ljube? Ne znam šta ljudi o tome misle. Verujem da ih ima koji ne veruju u iskrenost ovakvih odnosa. Šta će nam sve to? Zašto ovoliko hipokrizije?! Videćemo kako će se završiti“.\nмарт 6, 2012 у 1:54 pm\nДвери: Политика државног уређења « KOSMET VIA KOSMOS каже:\nмарт 7, 2012 у 1:00 pm\nаприл 27, 2012 у 8:53 pm\nјун 14, 2012 у 12:04 pm\nјун 15, 2012 у 11:05 pm\nИз новог броја Двери – Иван Иљин: Претпоставке стваралачке демократије! « KOSMET VIA KOSMOS каже:\nјул 8, 2012 у 12:06 pm\nMario Kopić: Ostrvo očaja « KOSMET VIA KOSMOS каже:\nсептембар 1, 2012 у 6:24 pm\n[…] О српским револуционарима и реакционарима Like this:Свиђа ми сеBe the first to like this. […]\nсептембар 6, 2012 у 12:26 pm\nсептембар 29, 2012 у 12:20 am\nјануар 11, 2013 у 10:12 pm\nјануар 21, 2013 у 3:31 pm\nЈош једном о комунистима и њиховим наследницима… | KOSMET VIA KOSMOS каже:\nјануар 23, 2014 у 11:28 pm


Upravo to ide "ruku pod ruku" sa onima koji se dovijaju da na svaki mogući način pospeše turizam, kao najpogođeniju granu korona-krizom. Tako su neke destinacije, poput Barbadosa i Bermuda, pokrenule programe dugoročnih viza za posetioce, a sa nadom da će ovi dugoročni posetioci podržati lokalne ekonomije bez uticaja na stalna radna mesta stanovnika.\nNeke države, poput Portugala i Novog Zelanda, godinama imaju slične aranžmane, a koji su u ovim okolnostima postali još privlačniji.\nBarbados je zvanično pokrenuo onlajn prijavu za dugoročnu vizu, koja ljudima iz inostranstva omogućava da žive na ostrvu do godinu dana, dok rade na daljinu. Program je nazvan "Radite u raju".\nObrazac zahteva od pojedinaca da unesu informacije, poput slika iz pasoša i izvoda iz matičnih knjiga. Program viza je takođe otvoren za porodice koje žele da se presele. Kome zahtve bude odobren moraće da plati 2.000 dolara za pojedinačnu vizu, ili 3.000 dolara za "porodični paket", navodi se na veb sajtu.\nPremijerka Mia Motli je predložila ovakvo rešenje za spas turizma i ekonomije s obzirom na to da su kratkoročna putovanja postala teža i problematičnija u toku pandemije. Turizam čini 40 odsto BDP-a Barbadosa, a 30 odsto njegove radne snage zaposleno je u upravo u sektoru turizma, koji je fatalno pogođen pandemijom korona virusa zbog prizemljenja aviona svetskih avio-kompanija i zaustavljanja kruzera.\nNovi vizni program Gruzije namenjen je samozaposlenim i radnicima koji posao obavljaju na daljinu. Prema Ministarstvu ekonomije, viza je dizajnirana za digitalne nomade koji žele da ostanu u zemlji šest meseci ili duže.\nPosetioci mogu da očekuju karantin po dolasku i to o svom trošku. Iako prijava još uvek nije objavljena, vlada je navela da će aplikanti morati da dostave dokaz o putnom osiguranju, potvrdu o zaposlenju i druge lične podatke.\nKao zemlja koja je postala čuvena po brzoj digitalizaciji, sada preko programa produžene vize želi da ugosti 1.800 nomada koji bi mogli da rade na daljinu. Jedan od uslova je da se priloži dokaz o najmanje 3.504 evra mesečnih primanja, kao i dokaz o ugovoru o radu.\nTakođe, neophodna je i kotizacija od 117 dolara. Iako Program još uvek nije zvanično otvoren, potencijalni kandidati mogu da se prijave kako bi dobili obaveštenje o otvaranju konkrusa.\nIako ova viza nije namenjena samo trenutnim okolnostima, može zainteresovanima da omogući da rade godinu dana iz Meksika. Meksička privremena boravišna viza omogućava posetiocima da žive u toj zemlji godinu dana, a nakon toga ona bi mogla da bude produžena za dodatne tri godine.\nDa bi se kvalifikovali za vizu, aplikanti moraju da pokažu da im je prihod veći od 1.620 dolara mesečno ili stanje na bankovnom računu od više od 27.000 dolara.\nNa osnovu ove vize posetiocima nije dozvoljeno da rade za zemlju.\nVlada Bermuda pokrenula novu politiku potvrde o prebivalištu na osnovu rada na daljinu. Ovo je jedan od retkih programa namenjen i studentima. Ova politika omogućava radnicima i studentima da žive na karipskom ostrvu do godinu dana.\nDa bi se neko kvalifikovao, mora da bude stariji od 18 godina, da ima zdravstveno osiguranje, dostavi dokaz o zaposlenju i/ili se upiše u obrazovni program i pokaže dovoljno sredstava i/ili stalni izvor prihoda, prema Bermudskoj vladi.\nSertifikat dugoročne posetioce košta 263 dolara.\nU Španiji, oni koji rade kao frilenseri mogu da apliciraju za državnu vizu za samo-zaposlene. Ova viza pojedincima omogućava da žive i rade u Španiji do godinu dana.\nKandidati će morati da uspostave i održe zaposlenje, kao i da prođu pozadinsku proveru. Detalji za aplikaciju za vizu mogu se naći ovde.\nNemačka takođe ima program dozvola namenjen frilenserima i radnicima na daljinu.\nViza "freiberufler" dizajnirana je za frilensere koji žele sami sebi da budu šefovi. Ova viza traje samo tri meseca, ali potencijalno bi se mogla pretvoriti u dozvolu boravka. Aplikacija je slična ostalim viznim programima rada na daljinu.\nKandidati moraju da pokažu dokaz o prihodu, putno osiguranje i preporučna pisma prethodnih poslodavaca.


Goran Salonski, jedan je od najuspešnijih poljoprivrednika u Vojvodini. Na površini od 300 hektara gaji kukuruz, soju, šargarepu, crni luk, krompir, papriku i krastavac kornišon. Evo kako ocenjuje proteklu godinu i šta savetuje mladim poljoprivrednicima.\n[youtube_embed url=“https://www.youtube.com/embed/Vf1WfETrOFw“ ratio=“16:9″]\n„Vrlo mlad sam ušao u ovu priču, poljoprivrednu proizvodnju uopšte, povrtarstvo itd. Odrastao sam uz sve ovo, neophodno je jako puno odricanja. Svako ko želi da se bavi poljoprivredom mora da bude spreman na to da će imati malo slobodnog vremena, puno obaveza i borbe sa raznoraznim problemima, mora da bude uporan i istrajan“, naglašava Salonski i dodaje da je poljoprivredna proizvodnja isplativa za sve one koji su u svakoj meri dosledni da odrade sve kako treba.\nOvu godinu će pamtiti kao dosta kompleksnu.\n„Imali smo puno kašnjenja u samom startu, sve kulture smo počeli da radimo mesec dana kasnije, u njive smo mogli da uđemo tek početkom aprila, morali smo sve da uradimo što pre. Najveći izazov je bio da sve stignemo da odradimo u pravi čas. Rano je za konačne rezultate, troškovi su isti kao i prethodnih godina, jedino drugačije je da smo morali da budemo angažovani 24 sata“, objašnjava Salonski.\nNjegovu setvenu strukturu čini povrtarska proizvodnja na dve stotine hektara i ratarska na stotinu. Od toga je 40 ha kukuruza, 60 ha soje, 80 ha mrkve, 60 ha crnog luka, 30 ha krompira, 15 ha paprike i 1o ha krastavca kornišona.\n„Ratarski usevi su izuzetno dobri, od povrtarskih kultura dosta problema smo imali kod paprike. Zbog niskih temperatura i velike količine padavina koje smo imali u toku proleća imali smo velikih problema sa bolestima. Bakterioze su najviše uticale na loš razvoj paprike i ta borba je trajala neprestano, imaćemo 30 odsto manji prinos i plodovi će biti sitniji“, kaže on.\nIako je prošle godine sa istim agrotehničkim merama imao prinos paprike od 70 tona po hektaru, a ove neće preći 45, na pitanje da li planira da promeni setvenu strukturu za sledeću godinu, Salonski je odgovorio odrično:\n„Ne, ne planiram, moja setvena struktura i setveni plan je isti poslednjih pet godina. Radim na površini od 200 hektara povrće i ne planiram da povećavam ništa. Zadovoljan sam!“\nSagovornik: Goran Salonski, poljoprivrednik iz Gospođinaca\nkukuruzpaprikapoljoprivredaPovrtarska proizvodnjaprecizna poljoprivredaproblemi u povrtarstvuRatarski useviŠargarepasojaVojvodina


Kako spriječiti rano prekidanje obrazovanja? – Fokus.ba\nKako spriječiti rano prekidanje obrazovanja?\nTo često zna biti odluka roditelja, ne učenika, iz raznih razloga, da li su to neke stvari koje apsolutno nemaju veze sa školom, neki, po njima, 'ljubavni problemi',\nKako spriječiti rano napuštanje obrazovanja? Ovim pitanjem bavile su se nevladine organizacije u Unsko-sanskom kantonu.\n‘Napuštanje obrazovanja – problem koji treba sistemsko rješenje’, naziv je okruglog stola koji je dio projekta ‘Osnovno pravo na obrazovanje za svu djecu u BiH’, a koji zajednički implementiraju udruženja Žene sa Une, Save The Children i Omladinski centar Vermont iz Brčkog.\nProjekat je fokusiran na utvrđivanje stope i uzroka ranog napuštanja školovanja i ima za cilj da upozori na nedostatak sistemskog pristupa problemu, da inicira rješenja i podstakne ostanak sve djece u obrazovnom procesu.\n„U toku prošle godine proveli smo jedno veliko, sveobuhvatno istraživanje i dobili preporuke kako da unaprijedimo stanje u oblasti obrazovanja, pogotovo za onu djecu koja neredovno pohađaju školu ili onu koja je uopće ne pohađaju. Danas organiziramo i okrugli sto kako bismo od šire javnosti, odnosno od više institucija koje mogu uticati na rješenje problema napuštanja obrazovanja dobili što kvalitetnije inpute“, kaže Aida Behrem, direktorica udruženja Žene sa Une.\nKroz razgovor sa predstavnicima relevantnih institucija i članovima Radne grupe za izradu referalnog mehanizma o postupanju u slučajevima napuštanja obrazovnog sistema na području Unsko-sanskog kantona, utvrđene su i određene smjernice daljnjeg djelovanja.\n„To često zna biti odluka roditelja, ne učenika, iz raznih razloga, da li su to neke stvari koje apsolutno nemaju veze sa školom, neki, po njima, ‘ljubavni problemi’, gdje roditelj ne dozvoljava da dijete od petnaest godina ima ‘vezu’, pa će on spriječiti dijete, da ne ide u školu, da se ne susreće sa dječacima, ili tako nešto. Nažalost, i uspijevaju u tome. Tu je problem i mi tu trebamo naći mehanizme da spriječimo takve situacije za roditelje, spriječimo te namjere da dijete ispiše iz škole“, kaže Elvisa Šumar, iz Srednje mješovite škole u Bihaću.\nRoditelji često ne razumiju značaj obrazovanja, možda ne znaju ni zakonsku obavezu redovnog pohađanja osnovne škole. Smatram da je velika potreba educirati roditelje o toj važnosti i o posljedicama neredovnog pohađanja nastave, i za njih, ako se radi o nekim sankcijama, ali najviše za njihovu djecu. Roditelji nisu educirani o tome i treba polaziti od toga, raditi sa roditeljima i sa djecom, dakle, sistemski rješavati taj problem“, dodaje Lejla Alagić, iz Centra za socijalni rad u Bihaću.\nU daljnjim zajedničkim aktivnostima svakako će dobro doći istraživanje koje je prošle godine provedeno, a koje se bavilo uzrocima i obimom napuštanja obrazovnog sistema na području Unsko-sanskog kantona.\n„Moram reći da smo mi proširili naše istraživačko područje ne samo na Bihać nego i na grad Cazin i na općine Velika Kladuša i Bužim. Istraživanje je rađeno u populaciji djece koja redovno pohađaju školu i u populaciji djece za koje imamo informacije da ili neredovno ili nikako ne pohađaju školu. Sa aspekta odgovora koje smo dobili od djece i osnovnih i srednjih škola, veoma je zanimljivo da u većini slučajeva djeca nemaju adekvatnu podršku porodice, ali nemaju ni adekvatnu podršku institucija, kako bi nastavili sa svojim obrazovanjem“, kaže Lejla Alagić.\nRadna grupa za izradu referalnog mehanizma u postupanju u slučajevima napuštanja obrazovnog sistema na području USK uskoro bi trebala ponuditi i Protokol o postupanju. Belmana Tribunić, predsjedavajuća Radnom grupom kaže:\n„Zadatak Radne grupe koja se bavi problemima izostanka djece iz osnovnog i srednjeg obrazovanja jeste da se napravi Protokol o postupanju u slučaju da se zaista desi takav nazovimo incident, kod djeteta, zbog izostanaka ili trajnog napuštanja, šta treba da se uradi, šta stručnjaci u školama treba da rade da bi se to dijete vratilo natrag u sistem. Taj protokol će se raditi u narednim mjesecima. Potpisivanje se očekuje krajem februara, kada će biti pripremljen i gotov.“\nRano prekidanje školovanja složen je fenomen i takva odluka ima ozbiljne posljedice, ne samo za pojedince već se one očituju i na društvenom nivou. S ovim problemom susreću se i zemlje puno razvijenije od Bosne i Hercegovine. Trebat će puno vremena da se stvari, s obzirom na sveukupan ambijent u kojem živimo, promijene, ali svako od nas može pokušati, unutar zajednice u kojoj radimo, mijenjati na bolje – jedan je od zaključaka okruglog stola.


Četvrta doza vakcine za kovid\nBIĆE POTREBNA I ČETVRTA DOZA! Dr Zarka: Ovo je sada naš život, u talasima\nAutor: Glas javnosti 31.10.2021. u 17:13\nDr Salman Zarka rekao je da "s obzirom na to da je virus ovde i da će i dalje biti ovde, moramo se pripremiti i za četvrtu vakcinu".\nZarka nije rekao u kom periodu bi te vakcine mogle biti date. On je rekao da bi "buster" mogao da bude modifikovan tako da bolje cilja različite sojeve virusa, pre svega visoko zaraznu delta varijantu.\nMNOGI POHRLILI DA PRIME TREĆU DOZU FAJZERA ZBOG PUTOVANJA! Evo šta kažu pravila o vakcinisanim turistima\nNjegov stav je da bi ljudi mogli da se vakcinišu "svakih nekoliko meseci, pet ili šest meseci, ili jednom godišnje“.\nIako je reč o stavu jednog čoveka, a ne zvančna odluka izraleskih vlasti, ne bi bilo iznenađujuće da u narednim nedeljama stigne i zvanična preporuka.\nNIJE STVOREN KAO BIOLOŠKO ORUŽJE, ALI... Poreklo korona virusa možda NIKADA neće biti poznato!\nZa sad, američka regulatorna tela nisu donela definitvnu odluku o uvođenju četvrte doze, ali su ostavili mogućnost za to. Kako se navodi u ažuriranim smernicama američkog Centra za kontrolu i prevenciju bolesti (CDC), osobe sa određenim zdravstvenim stanjima zbog kojih su umereno ili teško ugroženi mogu da dobiti četvrtu vakcinu mRNA protiv koronavirusa, preneo je CNN.\nSudeći po mišljenjima američkih stručnjaka, četvrta doza ne bila namenjena svima već samo osobama sa slabijim imunitetom.\nIzrael VakcinaČetvrta doza vakcine\nSTRUČNJACI UPOZORAVAJU: Najviše mladih se zaražava, u narednim danima PETOCIFREN broj obolelih\nNA KORAK SMO OD OBAVEZNE VAKCINACIJE: Da li je ovo uvod u NOVI SVETSKI POREDAK!\nVEĆINA ZARAŽENIH VAKCINISANA! Ovaj grafikon prikazuje realnu situaciju?! (FOTO)\nIZRAEL BOMBARDOVAO SIRIJU! Raketirana luka, usledio žestok odgovor: TU JE I RUSKA VOJNA BAZA (VIDEO)\nJEDINO U ŠVAJCARSKOJ JAČA CENA! Antigenski test u Srbiji pet puta skuplji nego u Nemačkoj\nStručnjaci: Ako se nastavi sa ovakvim tempom zaražavanja neće imati ko da nam radi!\nKORONA PRESEK: I dalje petocifren broj zaraženih\nDr TIODOROVIĆ: Najbolje da naredne dve-tri nedelje bude onlajn nastava!\nSLUČAJNO JE BILO, PA ŠTA? Čak 2.000 ljudi primilo vakcinu sa ISTEKLIM rokom trajanja!