POKRENUTA PETICIJA DA LJUBIŠNJA POSTANE REGIONALNI PARK PRIRODE: Kako je država obesmislila status zaštićenog područja – Monitor\nfoto: montenegro adventures\nSve i da dobije status zaštićenog područja, sve su prilike da za Ljubišnju, planinu pokraj Pljevalja, koju je rudnik Šuplja stijena u značajnoj mjeri uništio u dijelu prema granici sa Bosnom i Hercegovinom, to neće mnogo značiti\nIako je odavno predviđeno da Ljubišnja, planina kod Pljevalja, bude proglašena za regionalni park prirode, na taj status još čeka. Iz nevladine organizacije Mladost nedavno su pokrenuli peticiju kojom traže da se taj proces ubrza. Slične inicijative, država je nekoliko puta do sada uspjela da obesmisli.\n„Proglašenje Doline rijeke Zete za park prirode, na primjer, klasična je politikantska manipulacija, koja je u javnosti plasirana zbog dobijanja jeftinih političkih poena, od struktura koje su najodgovornije za katastrofalno stanje voda donje Zete. Takav je slučaj sa ubjedljivom većinom zaštićenih područja koje su u nadležnosti lokalnih uprava, koje su koristile donacije da dio teritorije stave pod zaštitu ili su imale partijske zadatke da to urade”, kaže za Monitor direktor Ekološkog pokreta Ozon Aleksandar Perović.\nLjubišnja se odlikuje bogatom florom i faunom i brojnim endemičnim vrstama, od kojih su neke na ivici istrebljenja. Prostornim planom Crne Gore do 2020. godine, bilo je predviđeno da postane regionalni park prirode, i da se na njoj izgradi osam skijaških staza. Ništa nije ni započeto.\nZa stavljanje pod zaštitu nametnule su se još i Rumija i Sinjajevina, kao i Bioč, Maglić, Volujak, Turkaj sa Hajlom i Komovi.\nOd svih njih, do danas su, na papiru, samo Komovi zaštićeni. Vidljive koristi od titule parka prirode koju je taj predio dobio, nema. Prekomjerna sječa šume, nelegalna berba usjeda, ugrožavanje pašnjaka, izvora, ali i lokalnih puteva, neodgovorna vožnja džip vozilima, kao i uznemiravanje divljih životinja i uništavanje staništa, i dalje bujaju. Monitor je pisao o tome.\nUmjesto za zaštitu, građani su prinuđeni da se već duže bore za ukidanje skandalozne odluke da Sinjajevina, najveći pašnjak Balkana, a drugi najveći u Evropi, koji je pod zaštitom UNESKO-a, bude vojni poligon. Uprkos obećanjima nove Vlade, ta odluka još nije poništena.\n„Izuzev Parka prirode Piva, nema primjera da se neki zaštićeni objekat u nadležnosti lokalnih samouprava pokazao kao održiv. Sa najvećeg nacionalnog nivoa zaštite, od nacionalnih parkova, krenulo se u obesmišljavanje zaštićenih područja. Krivolov, divlja gradnja, nelegalna i neplanska eksploatacija šumskih kompleksa i riječnog materijala, decenijama prouzrokuju nemjerljive ekološke i ekonomske štete”, ističe Perović.\nEkološki aktivista Aleksandar Dragićević za Monitor kaže da kao što je Crna Gora ekološka samo po Ustavu, tako su i zaštićena područja zaštićena samo u teoriji. „Zakoni postoje, i oni su sprovodljivi, a država samo treba da počne da ih konkretno sprovodi. Do sada se pokazalo da za to nema stručnih i administrativnih kapaciteta ili interesovanja. Treba da se uključe i lokalne samouprave, kako bi se takvi predjeli adekvatnije zaštitili i u praksi”.\nPrema njegovim riječima, dovoljno je pogledati kako to čine komišije. „Ne treba za pozitivan primjer ići dalje, u zemlje Evropske unije (EU). U Hrvatskoj ili Sloveniji, recimo, u nacionalnim parkovima postoje rendžeri, tj. nadzornici koji odgovorno obavljaju svoj posao. To su, skoro pa isključivo, mlade osobe – zaljubljenici u prirodu, ekolozi, biolozi, geolozi, ljudi iz struke, koji svoje znanje mogu da primjene na terenu”.\nU Crnoj Gori je drugačije. „Taj posao obavljaju ljudi od preko 50 godina, koji nijesu pohađali dovoljno obuka, niti imaju dovoljno znanja i opreme. Mijenjanje toga je tek početak zahtjevne misije koju podrazumijeva rukovođenje zaštićenim područjima. Treba pooštriti kaznenu politiku, i podmladiti, unaprijediti i organizovati ekološku, lovnu i šumarsku inspekciju, shodno standardima EU”, napominje Dragićević.\nKanjon Cijevne je zaštićeno prirodno dobro (spomenik prirode) još od 2017. To „nije smetalo” pri rekonstrukciji puta Dinoša – Cijevna Zatrijebačka, dionica Crna Gora – Albanija. Rijeka je u Tuzima ostala bez korita, a preko je izgrađena saobraćajnica. Mještani Dinoše i Trgaje mnogo puta su upozoravali da su na potezu od Trgaje ka Selištu, od Cijevne ostale samo bare. Prirodni tok rijeke je promijenjen, a uz put se grade ugostiteljski objekti. Resorno ministarstvo, Ministarstvo ekologije, prostornog planiranja i urbanizma, za zaštićena prirodna dobra u obavezi je da donese Plan posebne namjene. U slučaju kanjona Cijevne to nije urađeno. Štaviše, neki od najvećih zvaničnika nove Vlade nedavno su otkrili da se iz te rijeke godinama ilegalno izvlačio šljunak. „To je samo vrh ledenog brijega. U narednom periodu kontrole će biti izvršene i na rijekama Lim, Grnčar i Tari”, najavio je ministar poljoprivrede, šumarstva i vodoprivrede Aleksandar Stijović.\nSlikovit primjer nebrige je i to što nadležni u Nacionalnom parku (NP) Skadarsko jezero raspolažu tek jednim raspoloživim čamcem za suzbijanje krivolova. Sa tim zločinom NP godinama muči muku.\nSličnih je primjera mnogo. I da dobije status zaštićenog područja, sve su prilike da za Ljubišnju, koju je rudnik Šuplja stijena u značajnoj mjeri uništio u dijelu prema granici sa Bosnom i Hercegovinom, to neće mnogo značiti.\n„Da bi status zaštite ostvario projektovane ciljeve, potrebno je imati efikasnu i održivu upravljačku politiku, snažniju sistemsku podršku i dobar poslovni imidž. Održivost zaštićenih područja zavisi od podrške javnosti, naročito lokalnog stanovništva, koje je najbolji ambasador. U Crnoj Gori sve je obesmišljeno do mjere da se zaštićene zone najviše ugrožavaju od onih koji bi trebalo da imaju najveću korist”, zaključuje Perović.\nU rijeku Zetu dnevno se izlije preko 100.000 litara otpada\n„Prošle su dvije godine od proglašenja, a još uvijek ne znamo osnovni zadatak Parka prirode Rijeka Zeta. Nedovoljna saradnja i komunikacija između institucija, prije svega između Opštine Danilovgrad i Glavnog grada Podgorica je dovela do toga da danas nemamo upravljača, službu zaštite, niti plan upravljanja”, kažu za Monitor iz Crnogorskog društva ekologa (CDE).\nU Zeti živi oko 20 vrsta riba, što je pravo biološko bogatstvo. „Među njima su čak tri vrste pastrmke, a to je resurs koji opštine ne prepoznaju. Ako ne prepoznajemo resurse koje imamo, onda ne možemo da ih ekonomski i turistički iskoristimo i uvećamo njihovu vrijednost”, navode.\nAleksandar Dragićević upozorava da se do danas nije preduzelo ništa za stvarnu zaštitu. „Svakoga dana se u Zetu izlije preko 100.000 fekalija i raznog drugog otpada”.\nGlavnu vijednost parka, sem Zete sa pritokama, čine i šume skadarskog lužnjaka. Skadarski hrast, u praksi, nije zaštićen. Ta je vrsta nekada činila nepregledne šume u dolini rijeke Zete, a danas su one svedene na male ostrvske zajednice i pojedinačna stabla.\n„U tom svojevrsnom izrugivanju sistemu zaštićenih prostora, od početka je bilo jasno da se lokalne samouprave Danilovgrada i Podgorice, kao i nadležne institucije na državnom nivou, neće moći nositi sa uticajem najvećih zagađivača voda Donje Zete. I sam naziv je apsurdan jer ne uključuje ekosistemski najznačajniji dio Zete, koji je na teritoriji Nikšića, dok onaj prepoznat po otpadnim vodama iz farmi i ostalih privrednih subjekata, ima status zaštićenog područja”, napominje direktor Ozona Aleksandar Perović.\nKako bi odluka o zaštiti bila primijenjena potrebno je prije svega osnovati preduzeće koje će upravljati parkom, smatraju iz CDE-a. „Niko drugi neće bolje čuvati rijeku nego lokalci koji pored nje žive i poznaju je. Park prirode Rijeka Zeta treba da podstiče i pokreće ekonomski i turistički razvoj Danilovgrada i Podgorice”, zaključuju.\nVUK JANIĆ I POSLJEDNJA JUGOSLOVENSKA JEDANAESTORICA: O izgubljenim snovima


Iskoristite svaki dan kao da je poslednji\nJedan stariji gospodin ušao je u zlataru u petak popodne, ruku pod ruku sa prelepom, mnogo mlađom devojkom. Upitao je zlatara za pomoć jer je tražio poseban prsten za svoju devojku.\nJuvelir je potražio po svom skladištu i pronašao prsten u vrednosti od 5.000 dolara.\n„Ne, ja bih da vidim nešto posebno,“ odgovorio je gospodin.\nJuvelir je onda otišao u svoje posebne odaje i doneo još jedan prsten.\n„Ovaj divan komad košta samo 40.000 dolara,“ rekao je juvelir.\nDevojci su oči zablistale i celo telo je drhtalo od uzbuđenja. Stariji gospodin je, videvši devojčinu rekaciju, izjavio: „Uzećemo ga.“\nJuvelir je pitao gospodina na koji način želi da plati.\n„Čekom. Znam da je potrebno da se uverite da je moj ček validan, tako da ću sada to srediti i vi možete nazvati banku u ponedeljak da proverite sredstva. Ja ću preuzeti prsten u ponedeljak popodne.“\nU ponedeljak ujutru, juvelir je ljutito pozvao starca i rekao: „Gospodine , nema novca na vašem računu.“\n„Znam“, rekao je starac. „Ali da vam kažem kakav sam vikend proveo.“\nEvo kako su dva „elegantna“ Srbina opljačkala zlataru u Milanu! (video)


Zlatni trenuci u Zlatniku – Nadlanu.com\nObjavljeno 18. juna 2012. / 12:42:12\nPribližava se sezona svadbi, a vi još uvek niste odlučili gde ćete izgovoriti sudbonosno "DA". Taj izbor, znamo, nije lak, jer vam treba neko mesto gde će sve biti besprekorno: od kašike do muzike. Imamo rešenje - restoran Zlatnik u Zemunu. Oni će učiniti da dan vašeg venčanja bude zaista najlepši dan u vašem životu bilo da je u pitanju mala, intimna ceremonija ili grandiozna od nekoliko stotina gostiju.\nProstrana soba ugodnog i luksuznog enterija vam je na raspolaganju tokom čitavog dana (i noći naravno), pa se tu možete spremati u miru i tišini. Ako ste od onih ljudi kojima je tradicija jako važna i želite da poštujete srpske običaje od kupovine mlade do bacanja sita, dobri domaćini će se potruditi da se ovde osećate bolje nego kod kuće.\nDa li vam se nekada dogodilo da ste na divnoj svadbi, gde je puno toga savršeno ali je hrana hladna jer imaju katering. Ovde će vam se desiti to da će svi gosti danima prepričavati specijalitete, jer sve pripremaju sveže u njihovom restoranu, pod budnim okom veštog kuvara.\nNa raspolaganju su vam dva menija koji ukljlučuju predjelo, supu, među jelo i glavno jelo. Svadbena torta je važan segment mladencima , pa su to vlasnici "Zlatnika" njima i prepustili. Naravno imaju fantastičnog poslastičara koji će od svake vaše zamisliti napraviti remek delo, potrebno je samo da kažete. Ako imate neki prohtev koji ne ulazi u njihovu standardnu ponudu, bez brige, izaćiće vam u susret.\nU neposrednoj blizini se nalazi crkva Svete Trojice, tako da je gužvanje po automobilima u relaciji od crkve do restorana, nemoguće. Automobile parkirajte na velikom, sigurnom parkingu ispred restorana i zaboravite na njih do trenutka kada budete odlučili da krenete kući.\nUkupna cena menija sa pićem od 28 evra pa naviše...\nhotel zlatnikrestoran zlatniksvadbazlatnik


Radosti štampe | MC_ONLINE\nDave Eggers zaista voli novine. I on zaista – zaista, zaista – voli medij koji one koriste da ispričaju svoje priče. "Volim štampu”, ponovio je nekoliko puta, gotovo insistirajući, za vrijeme razgovora na ASNE (The American Society of News Editors) konferenciji. "Jednostavno volim formu”.\nAli, ono što je postalo jasno za vrijeme razgovora (koji je moderirala Brooke Gladstone) je da nije štampa sama po sebi – tinta, papir, osjetan kvalitet teksta – ono čemu se autor divi. To je osjećaj razumljivosti i smijera – kako fizički, tako i psihološki, kako on objašnjava – koji štampa predstavlja. "Volim...smirenost, autoritet, ljekovitost dnevne štampe, koja me, kao što znam, neće odvući u nešto poptuno trivijalno i bez smisla”, rekao je Eggers.\n"Štampa” je postala opterećen i pomalo politički termin; iako većina nas još uvijek voli dobar štampani časopis – čak i dobre novine, poput Eggersove Panorame ('odavanje poštovanja formi') ili nedjeljnog Times-a – često asociramo divljenje prema štampi sa nostalgijom i/ili ludizmom. Stoga, zašto bi se neka publikacija, posvećena izazovima budućnosti novinskog izvještavanja, uopšte bavila stavovima nekog strastvenog književnika, zaljubljenika u štampu poput Eggersa?\nIdeje koje je Eggers naglasio u svojoj odbrani štampe...ustvari su već primjenjive na internetu. One omogućavaju uvid u ono što većina konzumenata zaista i želi od vijesti, bez obzira na platformu, i to do te mjere da se jasan uopšten kvalitet štampe može razlikovati od određene kvalitete štampe; one nude izazov (i što je još pozitivnije, viziju) novinskim organizacijama, ali i web dizajnerima. Dodajte vrijednosti štampane riječi, koje Eggers hvali, "dobrom sadržaju” i "kreativnom digitalnom pričanju priče”, i to stvara moćnu kombinaciju na internet stranici.\nImajući to na umu, izdvojit ću četiri ideje koje Eggers povezuje sa štampom:\nSveobuhvtnost i zatvorenost\n"Preuzbudljivo je i mnogo stvari odvlači pažnju na internetu”, kaže Eggers. Dok nam štampana riječ, naročito kada je riječ o dužem članku, omogućava da se učahurimo i ušuškamo, internet novinarstvo daje neku vrstu nekvalitetnog, trajnog poremećaja koncentracije. Na internetu uvijek "postoje dugmići koji žele da ih pritisnete, a vode do mačjeg pornića”, rekao je on, a publika se nasmijala. "Pokušate pročitati nešto, a to blješti, i govori vam da idete negdje drugo.”\nOpširnost i promišljenost\n"Ljudi još uvijek žele čitati duge, književne članke – stručne radove i sl.”, Eggers je istaknuo, naglašavajući istraživanje Panorame/javne štampe o radovima i finansiranju Oakland Bay mosta u San Francisku (koje je doseglo 20.000 riječi). Oni takođe žele novinarstvo za koje ima malo vremena da se dorađuje. "Zašto štampani medij ne može biti upravo to utočište, a internet da se ostavi za stvari vezane za brzo razmišljanje i brzo reagovanje?”\nProfesionalizam i stručno uređivanje\n"Želio bih da štampane medije uređuju profesionalci koji su u struci već decenijama”, rekao je Eggers. "Duboko poštujem stručnost”. Eggersu se sviđa ideja brandiranja, odnosno vrednovanja, novinskih kuća koje oblikuju njegov pogled na svijet. "Vjerujem da su dnevne vijesti profesionalno urađene”, rekao je. Kasnije je dodao: "Ima prostora i za manje iskusne novinare, ali ja uglavnom želim čuti ljude koji znaju kako doći do činjenica, koji znaju šta je suština, koji u potpunosti znaju gradsku upravu i birokratiju i koji mi kažu ono što moram znati. To je ono na šta ciljam kada su u pitanju novine.”\nSadržajnost i raznolikost\n"Ne želim čitati na internetu”, rekao je Eggers. "Ne želim se probuditi i buljiti u ekran. Imam osjećaj kao da društvo već želi sve smjestiti na taj prokleti ekran, i uskoro ćemo jesti na ekranu ili voditi ljubav preko ekrana. To je nešto kao: "Zašto sve mora biti na ekranu?”\nDakle: "Mislim da nije vrijeme da učinimo štampanu formu puno snažnijom, iznenađujućom, ljepšom i ekspanzivnijom”, zaključuje Eggers.\n-----------------------------------------------------------------------------------------------------------Prevela: Lela Kadrić\n-----------------------------------------------------------------------------------------------------------Tekst je preuzet, preveden i objavljen na MC Online uz odobrenje bloga Nieman Journalism Lab, gdje je objavljen 21.4.2010. pod naslovom "Calmness, curation, cat porn: Dave Eggers’ joys of print".


Žan Bodrijar -izvod iz dela (Simulakrumi i simulacija) – KA FILOZOFIJI\n25. marta 2011. 29. juna 2017. autor: Branko Milić, posted in Postmoderna filozofija, Savremena filozofija\nBOŽANSKA IREFERENCIJA SLIKA\nSkrivati i pretvarati se da nemamo ono što imamo. Simulirati i pretvarati se da imamo ono što nemamo. Ono prvo upućuje na neko prisustvo, ono drugo na neko odsustvo. Ali stvar je složenija, jer simulirati ne znači pretvarati se: „Onaj koji se pretvara da od nečeg boluje može jednostavno da legne u krevet, tako da mu poveruju da je bolestan. Onaj koji simulira neku bolest izaziva u sebi neke njene simptome“ (Litre).* Prema tome, pretvaranje ili prikrivanje ostavljaju netaknut princip stvarnosti: razlika je uvek jasna, ona je samo maskirana. Simulacija, međutim, postavlja pitanje razlike između „istinitog“ i „lažnog“, „stvarnog“ i „imaginarnog“. Je li simulant bolestan ili nije, budući da proizvodi „prave“ simptome? S njim se ne može objektivno postupati ni kao s bolesnim, ni kao sa zdravim čovekom. Tu psihologija i medicina zastaju pred istinom jedne sada već neutvrdive bolesti. Jer ako se bilo koji simptom može „proizvesti“, onda se svaka bolest može smatrati „izvodljivom“ i simuliranom, a medicina gubi svoj smisao, jer ona može da leci samo „prave“ bolesti, odnosno njene objektivne uzroke. Psihosomatika se razvija na sumnjiv način, na samim granicama principa bolesti. Što se tiče psihoanalize, ona, polazeći od simptoma ogranske prirode, upućuje na nesvesnu prirodu: a ova opet treba da je „istinita“, istinitija od one druge – ali zašto bi se simulacija zaustavljala na pragu nesvesnog? Zašto „rad“ nesvesnog ne bi mogao da bude „proizveden“ na isti način kao i bilo koji simptom klasične medicine? Tako se već proizvode snovi.\nRazume se, psihijatar tvrdi da „za svaki oblik mentalnog poremećaja postoji posebno mesto u redosledu simptoma koji simu lator ne poznaje, a čije odsustvo ne može da obmane psihijatra“. Ovo je bilo rečeno (1865) da bi po svaku cenu bio sačuvan princip istine i da bi se izbeglo pitanje koje postavlja simulacija – to jest, da su istina, referencija, objektivni uzrok, prestali da postoje. Sta, međutim, može da uradi medicina sa nečim što se kreće unutar i izvan bolesti, unutar i izvan zdravlja, sa nekim udvajanjem bolesti u izvesnom diskursu koji nije ni istinit ni lažan? Šta može psihoanaliza sa udvajanjem diskursa nesvesnog u jednom diskursu simulacije koji ne može nikad više biti razotkriven, jer nije ni lažan.\nŠta može da učini vojska sa simulantima? Tradicionalno, ona ih otkriva i kažnjava, po jednom jasnom principu pronalaženja. Danas ona može da otpusti nekog vrlo dobrog simulantna, upravo kao i nekog homoseksualca, srčanog bolesnika ili „pravog“ luđaka. Čak i vojna psihologija uzmiče pred kartezijanskim jasnoćama i okleva da čini razliku između „pravog“ i „lažnog“, između „proizvedenog“ i autentičnog simptoma. „Ako tako dobro izigrava luđaka, to znači da jeste lud.“ I u pravu je: u tom smislu svi luđaci simuliraju, a to nerazlikovanje je najgora subverzija. Upravo se protiv nje klasičan um naoružao svim svojim kategorijama. Ali ona ih danas ponovo zapljuskuje i preplavljuje princip istine.\nIzvan medicine i armije, prevashodnih područja simulacije, ta stvar upućuje na religiju i na simulakrum božanstva: „Zabranio sam da u hramu bude neki kip, jer se božanstvo koje nadahnjuje prirodu ne može predstaviti.“ To je, međutim, moguće. Ali Šta božanstvo postaje kada se propagira u ikonama, kada se umnoži u kipovima-idolima? Ostaje li onda vrhovna instanca koja se naprosto ovaploćuje u slikama u neku vidljivu teologiju? Ili se izvitoperava u kipovima koji, sami, šire svoju raskoš i svoju moć fascinacije – pri čemu vidljiva mašinerija ikona zamenjuje čistu i razumljivu ideju boga?\nUpravo su se toga bojali ikonoklasti čija vekovna prepirka i danas među nama traje. Baš zato što su predosećali tu svemoć idola, tu sposobnost da izbrišu boga iz ljudske svesti i tu istinu koja se u njima može nazreti, razornu, uništavajuću, da bog nikad nije postojao, da je uvek postojao samo njegov simulakrum, odnosno, da je sam bog oduvek bio samo sopstveni privid – oni su bili podstaknuti da besno uništavaju slike. Da su mogli poverovati da one samo prikrivaju ili maskiraju platonsku ideju o bogu, ne bi bilo razloga da se uništavaju.Može se živeti od ideje jedne izmenjene istine. Ali njihov je metafizički očaj proisticao iz ideje da slike nisu ništa prikrivale i da one, zapravo, i nisu bile slike, onakve u kakve ih pretvara i menja izvorni model, nego su upravo savršeni idoli, koji će zauvek zračiti svojom sopstvenom fascinacijom. Treba, međutim, po svaku cenu sprečiti tu smrt božanskog refercncijala.\nVidimo da su ikonoklasti, koje optužuju da preziru i poriču slike, bili upravo oni koji su im priznavali njihovu pravu vrednost, nasuprot idolopoklonicima koji su u njima videli samo odraze i zadovoljavali se da obožavaju boga u malome. Ali može se, nasuprot tome, reći da su idolopoklonici bili najmoderniji, najsmeliji duhovi, budući da su u vidu nekog nestajanja boga u ogledalu slika već odigravali njegovu smrt i njegov nestanak u epifaniji njegovih predstava (o kojima su možda znali da ne predstavljaju više ništa, da su čista igra, ali da je upravo to bila velika igra – znajući, takode, da je opasno razotkrivati slike, jer one kriju da nema ničeg iza njih).\nTako će raditi jezuiti, koji će svoju politiku zasnivati ,na virtuelnom nestanku boga i na svetovnoj i spektakularnoj manipulaciji savestima – nestanku boga u epifaniji moći – kraju transcendencije koja služi još samo kao alibi jednoj sasvim slobodnoj strategiji uticaja i znakova. Iza baroka slika krije se siva eminencija politike.\nPrema tome, ulog je u svemu tome bila ubitačna moć slika, ubica stvarnog, ubica sopstvenog modela, kao što su vizanlijske ikone mogle bili ubice božanskog identiteta. Toj se ubitačnoj moći suprotstavlja moć predstava kao dijalektička moć, vidljivo i razumljivo prenošenje stvarnog. Sva zapadna vera i poverenje angažovali su se u tom poduhvatu reprezentacije: da jedan znak može ukazivati na dubinu smisla, da se jedan znak može zamenjivali za smisao i da nešto – razume se, bog – služi kao podloga za tu zamenu. Ali ako se sam bog može simulirali, šta znači svesti ga na znake koji o njemu svedoče? Onda ceo sistem gubi svaku težinu, i sam je još samo jedan džinovski simulakrum – ne nestvaran, nego oponašajući, to jest, privid koji se nikad više ne razmenjuje za stvarno, nego se menja u sebi samom, u jednom neprekidnom kruženju čija referencija i obim nigde ne postoje.\nTakva je simulacija, u tome što se suprotstavlja predstavi. Predstava, reprezentacija, polazi od principa ekvivalentnosti znaka i stvarnog (čak i ako je ta ekvivalentnost utopijska, to je fundamentalno pravilo). Simulacija polazi, nasuprot tome, od utopije principa ekvivalentnosti, polazi od radikalne negacije znaka kao vrednosti, polazi od znaka kao reverzije i ubistva svake referencije. Dok reprezentacija pokušava da apsorbuje simulaciju tumačeći je kao lažnu\npredstavu, simulacija obuhvata celo zdanje same predstave kao simulakrum.\nOvo bi bile uzastopne faze slike:\nona je odraz duboke realnosti\nona maskira i izvitoperava duboku realnost\nona prikriva odsustvo duboke realnosti\nona nema veze s bilo kakvom realnošću: ona je Čist sopstveni simulakrum.\nU prvom slučaju slika je dobra prividnost – predstava ima prirodu sakramenta. U drugom, ona je loša prividnost – s prirodom magije. U trećem, ona izvodi da je neki privid – ona ima prirodu\nvradžbine. U četvrtom uopšte više ne pripada vrsti privida, nego simulacije.\nPrelaz sa znakova koji nešto prikrivaju na znakove koji kriju da nema ničega označava odlučan zaokret. Oni prvi upućuju na jednu teoriju istine i tajne (u koju još spada i ideologija). Oni drugi inaugurišu eru simulakruma i simulacije, u kojoj više nema boga, koji bi raspoznavao ko mu pripada, nema više sudnjeg dana da odvoji lažno od istinitog, stvarno od njegovog vežtačkog uskrsnuća, jer, je sve već unapred mrtvo i oživljeno.\nKada stvarno više nije ono što je bilo, nostalgija dobija svoj puni smisao. Ona je veća ponuda izvornih mitova i znakova stvar- nosti. Povećana ponuda drugih vidova istine, objektivnosti i autentičnosti. Eskalacija pravog, doživljenog, oživljavanje figurativnog tamo gde su objekt i supstanca nestali. Izbezumljena proizvodnja stvarnog i referencijalnog, paralelna i superiorna u odnosu na materijalnu proizvodnju: tako izgleda simulacija u fazi koja nas zanima kao jedna strategija stvarnog, neostvarnog i nadstvarnog, koja je svugde praćena i stretegijom razuveravanja, odvraćanja.[…]\nDiznilend (Disneyland) je savršen model svih vrsta isprepletenih simulakruma. To je pre svega jedna igra iluzija i fantazama: tu su gusari, Granica, Budući svet, itd. Taj imaginarni svet je navodno uzrok poslovnog uspcha. Ali masu sveta, bez sumnje, mnogo više privlači društveni mikrokosmos, religiozno, minijaturizovano uživanje Amerike, njenih ograničenja i njenih radosti. Parkira se napolju, staje u red unutra, na ulazu vas potpuno napuštaju. Jedino je fantazmagorija u tom imaginarnom svetu ona nežnost i toplina koje su inherentne masi, kao i dovoljan i preteran broj mehanizama pogodnih da održe afekt mnoštva. Kontrast sa apsolutnom usamljenošću parkinga – pravog koncentracionog logora – jeste totalan. Ili, bolje rečeno: unutra, cela lepeza mehanizama magnetski privlači masu u dirigovane tokove – a napolju je usamljenost usmerena na samo jedan mehanizam: automobil. Jednom izvanrednom koincidencijom (koja je, bez sumnje, rezultat Čarobnosti svojstvene tom univerzumu) laj zamrznuti svet detinjstva zamislio je i ostvario jedan čovek koji je danas i sam duboko zamrznut: Volt Dizni, koji očekuje svoje uskrsnuće na 180° ispod nule.\nU Diznilcndu se, dakle, svugde ocrtava objektivni profil Amerike, sve do morfologije pojedinaca i mase. Sve su vrednosti tu egzaltirane putem minijature i stripa. Otuda i mogućnost (koju je veoma dobro ostvario L Marin u delu Utopike, igre prostora) jedne ideološke analize Diznilenda: to je dajdžest američkog načina života (american way of life), panegirik američkih vrednosti, idealizovana transpozicija jedne protivurečne stvarnosti. To je tačno. Ali u tome se krije i nešto drugo i sama ta „ideološka“ osnova služi kao pokriće jednoj simulaciji treće vrste: Diznilend svojim postojanjem, zapravo, prikriva činjenicu da je „stvarna“ zemlja, „stvarna“ Amerika, u stvari, Diznilend (pomalo kao Što zatvori svojim postojanjem prikrivaju da je, zapravo, celokupno društvo u svojoj banalnoj sveprisutnosti zatvorsko). Diznilend je postavljen kao imaginaran, kako bi podržao verovanje da je sve ostalo stvarno, mada Los Andeles i Amerika, koji ga okružuju, više nisu stvarni, nego spadaju u vrs,tu nadstvarnog i simulacije. Ne radi se više o nekoj lažnoj predstavi stvarnosti (ideologiji), radi se o prikrivanju da stvarno više nije stvarno, dakle, o spašavanju principa stvarnosti.\nDiznilend, uostalom, nije jedini svoje vrste. Enchanted Village, Magic Mountain, Marine Workt Los Anđeles je okružen tom vrstom imaginarnih centrala koje napajaju stvarnošću, energijom stvarnog jedan grad čija je tajna upravo u tome da je on još samo mreža neprekidne, nestvarne cirkulacije – grad fabuloznog prostranstva, ali bez prostora, bez dimenzija. Kao i električne i atomske centrale, kao filmski studiji, tome gradu koji je sàm još samo jedan ogroman scenario i neprekidan travelling potrebna je i ta stara vrsta imaginarnog kao neki simpatični nervni sistem, sazdan od znakova detinjstva i veštačkih fantazama.\nDiznilend: prostor za regeneraciju imaginarnog, kao što su drugde, pa i ovde, fabrike za obradu otpada. Svugde danas treba reciklirati otpatke, a snovi, fantazmi, istorijska, bajkovita, legendar- na imaginacija dece i odraslih takode su otpadak, prvo veliko toksifičko izbacivanje jedne nadstvarne civilizacije. Diznilend je prototip te nove funkcije na mentalnom planu. Ali iste su prirode instituti za seksualno, psihičko, somatsko obnavljanje kojih je Kalifornija prepuna. Ljudi se više ne gledaju, ali za to postoje instituti. Više se ne dodiruju, ali postoji kontaktoterapija. Više ne hodaju, ali se bave trčanjem, „džogingom“, itd. Svugde se prerađuju, obnavljaju izgubljene funkcije, ili izgubljeno telo, ili izgubljenu društvenost, ili izgubljen ukus za jelo. Ponovo se izmišlja oskudica, askeza, nestala divlja prirodnost: natural food, health food, yoga Dokazuje se, ali\nna drugom nivou, ideja maršala Salinsa da upravo tržišna ekonomija, a nikako priroda, dovodi do nestašice: tu, na sofisticiranim granicama jedne tržišne ekonomije, ponovo se pronalaze nestašica/znak, nestašica/privid, simulirano ponašanje nerazvijenog (uključujući tu i usvajanje marksističkih teza) koji pod vidom ekologije, energetske krize i kritike kapitala dodaju i poslednju ezoteričnu aureolu trijumfu izvesne egzoterične kulture. Možda, međutim, izvesna mentalna\nkatastrofa, mentalna implozija i mentalna involucija bez presedana prete sistemu te vrste, čiji bi vidljivi znaci bili to čudno obilje, ili neverovatna kohabttacija najbizarnijih teorija i praksi, koja odgovara neverovatnoj koaliciji luksuza, neba i „love“, neverovatnoj luksuznoj materijalizaciji života i nepronalažljivim protivrečnostima.[…]\nVotergejt. Isti scenario kao i u Diznilendu (imaginarni efekat koji prikriva da ne postoji više stvarnosti izvan nego unutar granica veštačkog okvira): u tom slučaju to je efekat skandala koji krije da ne postoji nikakva razlika između činjenica i njihovog razotkrivanja (identične metode ljudi iz CIA-e i novinara Washington Posta). Ista operacija, koja nastoji da putem skandala oživi jedan moralni i politički princip, putem imaginarlnog – jedan princip stvarnosti koji tone.\nOtkrivanje skandala je uvek priznanje koje se odaje zakonu. A Votergejt je naročito uspeo da nametne ideju da on jeste skandal – u tom smislu on je bio operacija Čudesne intoksikacije. Dobra doza ponovnog uvođenja političkog morala u svetskim razmerama. Mogli bismo se složiti s Burdijeovim* (Bourdieu) recima: „Svakom odnosu snaga je svojstveno da se skriva kao takav i da postiže svoju potpunu snagu samo zato što se krije kao takav“, ako ih ovako protumačimo: kapital, nemoralan i neskrupulozan, može da deluje samo iza jedne moralne superstrukture, pa svako ko obnavlja taj javni moral (putem zgražanja, optuživanja, itd.) radi spontano za kapitalistički poredak. To su učinili i novinari Washington Posta.\nAli i to bi još bila samo formula ideologije, i Burdije, kada je razotkriva, podrazumeva „odnos snaga“ kao istinu kapitalističke dominacije, a razotkriva samo taj odnos snaga kao skandal – dakle i sam zauzima istu determinističku i moralističku poziciju kao i novinari Washington Posta. On čak vrši isti posao čišćenja i nametanja jednog moralnog poretka, poretka istine u kome se rađa istinsko simbolično nasilje društvenog poretka, daleko van svih odnosa snaga, koji su samo njihova pokretna i indiferentna konfiguracija u moralnoj i političkoj svesti ljudi.\nKapital od nas zahteva jedino da ga prihvatimo kao da je racionalan ili da ga suzbijamo u ime racionalnosti, da ga prihvatimo kao da je moralan ili da ga suzbijamo u ime moralnosti. Jer to je jedna ista stvar, ono što se može pročitati u drugom obliku: nekad se nastojalo da se skandal prikrije – danas se nastoji prikriti da to i nije skandal.\nVotergejt nije neki skandal, to treba reći po svaku cenu, jer to je ono što ceo svet nastoji da prikrije, pri čemu se iza tog prikrivanja krije izvesno produbljivanje moralnosti rastuće moralne panike pri približavanju izvornoj inscenaciji kapitala: njegova momentalna surovost, njegova nerazumljiva okrutnost, njegova fundamentalna nemoralnost – to je ono skandalozno, neprihvatljivo za sistem moralne i ekonomske ekvivalentnosti koja je misaoni aksiom levice, počev od teorije prosvetiteljstva, pa do komunizma. Kapitalu se pripisuje ta misao ugovora, ali njemu to toga apsolutno nije stalo – on je jedan monstruozan poduhvat, bez principa, i to je sve. „Prosvećena“ misao je ta koja nastoji da ga kontroliše, namećući mu pravila. I sav onaj prolest koji zamenjuje revolucionarnu misao svodi se danas na optuživanje kapitala što ne sledi pravila igre. „Vlast je nepravedna, njena pravda je klasna pravda, kapital nas eksploatiše, ild.“ – kao da je kapital po nekom ugovoru bio obavezan društvu kojim upravlja. Levica ponovo nudi kapitalu ogledalo ekvivalentnosti, nadajući se da će on na to da se uhvati, da se u plete u tu fantazmagoriju društvenog ugovora i da ispuni svoje obaveze prema celokupnom društvu (samim lim, nema potrebe za revolucijom: dovoljno je da se kapital podvrgne racionalnoj formuli razmene). Sam kapital nikad nije bio vezan ugovorom za to društvo u kome vlada. On je vradžbina društvenog odnosa, on je jedan izazov društvu i treba mu odgovoriti kao takvom. On nije neki skandal za optuživanje po moralnoj ili ekonomskoj racionalnosti, on je izazov koji treba prihvatiti po simboličnom pravilu.\nNEGATIVNOST U MEBUUSOVOJ SPIRALNOJ TRACI\nda se ne treba bojati, budući da komunisti, ako dođu na vlast, neće promeniti ništa u njenom osnovnom kapitalističkom mehanizmu;\nda nema nikakvog rizika da će ikada doći na vlast (zato što je i ne žele) – pa čak i ako je zadobiju, oni će je uvek vršiti samo kao zastupnici;\nda, u stvari, vlast, istinska vlast, više ne postoji, pa prema tome ni neki rizik da je bilo ko osvoji ili oduzme;\nali i ovo: ja, Berlinguer, ne bojim se toga da komunisti preuzmu vlast u Italiji – što se može učiniti očiglednim, ali i ne baš toliko, jer\nto može, naprotiv, značiti (za to nije potrebna psihoanaliza): ja se bojim da komunisti ne preuzmu vlast (a za to postoje dobri razlozi, čak i za jednog komunistu).\nSve je podjednako tačno. To je tajna jednog diskursa, koji nije više samo dvosmislen, kao što mogu biti politički diskursi, nego izražava nemogućnost jedne određene pozicije vlasti, nemogućnost jednog određenog stava diskursa. A ta logika ne pripada nijednoj partiji. Ona prožima sve diskurse i mimo njihove volje.\nKo će da razmrsi tu zbrku? Gordijev čvor je bar mogao da se preseče. Ali Mebijusova traka, ako je pocepaju, pretvara se u dodatnu spiralu, a da se pri tom ne poništava reverzibilnost površina (u tom slučaju reverzibilni kontinuitet hipoteza). Pakao simulacije, koji više nije pakao torture, nego suptilnog, zloćudnog, neuhvatljivog izvrtanja smisla – po kome su čak i osuđenici Burgosa nekakav Frankov poklon zapadnoj demokratiji koja nalazi priliku da obnovi svoj sopstven i uzdrmani humanizam, a čiji ozlojeđeni protest zauzvrat konsoliduje Frankov režim, konsolidujući španske mase protiv te strane intervencije? Gde je istina u svemu tome, kad se saučesništva sjajno povezuju, čak i bez znanja njihovih autora?\nSpoj sistema i njegove ekstremne alternative kao dvaju ekstremiteta nekog krivog ogledala, „pogrešna“ zakrivljenost jednog političkog prostora koji je već magnetizovan, cirkularizovan, reverzibilnost sa desnice na levicu, iščašenje koje liči na lukavog genija komutacije, ceo sistem, beskrajnost kapitala koji se preklopio na sopstvenu površinu: je li sve to prevazišlo konačnu fazu? I nije li isto tako sa željom i sa libidinalnim prostorom? Spoj između želje i vrednosti, želje i kapitala, poslednja metamorfoza zakona (zato je on tako često na dnevnom redu): sam kapital uživa, govorio je Liotar (Lyotard), pre no što se pomisli da mi uživamo u kapitalu. Poražavajuća promenljivost želja kod Deleza, zagonetni obrt koji navodi želju „revolucionarnu po sebi samoj, i kao nehotično, hoteći to što hoće“, da poželi sopstvenu represiju i da zavodi paranoične i fašističke sisteme?\nSvi referencijali mešaju svoje diskurse u, jednoj cirkularnoj, mebijevskoj kompulziji. Ako su seks i rad još donedavno bili potpuno suprotni termini, danas se oba utapaju u istu vrstu potrošnje. Nekad je diskurs o istoriji crpeo snagu iz žestokog protivljenja diskursu vlasti – danas oni razmenjuju svoje znake i svoje scenarije.\nBilo bi preopširno prelaziti celu lepezu operacionalne negativnosti, svih tih scenarija odvraćanja, koja, kao Votergejt, pokušavajrj đa ožive jedan umirući princip simuliranim skandalom, fantazmom, ubistvom – kao vrstom hormonalnog lečenja negativnošću i krizom. Uvek se radi o dokazivanju stvarnog putem imaginarnog, dokazivanju istine putem skandala, dokazivanju zakona pomoću prekršaja, dokazivanju rada putem štrajka, dokazivanju sistema putem krize i dokazivanju kapitala putem revolucije, kao, inače (Tasadejci), dokazivanju etnologije putem odricanja od njenog predmeta\n– da i ne nabrajamo dalje:\nSve se menja u svoj obrnuti termin da bi preživelo u svom prečišćenom obliku. Sve vlasti, sve institucije govore o sebi poričući se, kako bi pokušale da simulacijom smrti izbegnu svoju stvarnu agoniju. Vlast može da izrežira sopstveno ubistvo da bi ponovo našla neki vid postojanja i zakonitosti. Tako su, na primer, američki predsednici, Kenedijevi, umirali jer su još posedovali neku političku dimenziju. Drugi – Džonson, Nikson, Ford imali su pravo samo na marionetske atentate, na simulirana ubitstva. Ali ipak im je bila potrebna ta aura neke veštačke pretnje kako bi sakrili da su još samo manekeni vlasti. Kralj je nekad morao da umre (i bog takođe), u tome se sastojala njegova moć. Danas on bedno nastoji da izigrava svoje umiranje ne bi li se sačuvala milost vlasti. Ali ona je izgubljena.\nTražiti svezu krv u sopstvenoj smrti, ponovo pokrenuti ciklus pomoću ogledala krize, negativnosti i antivlasti – to je jedino rešenje – alibi svake vlasti, svake institucije koja pokušava da razbije začarani krug svoje neodgovornosti i svog fundamentalnog nepostojanja, svog svojstva već-viđenog i već-mrtvog.[…]\nZaborav istrebljenja deo je istrebljenja, jer je to i istrebljenje pamćenja, istorije, društvenog itd. Taj je zaborav isto toliko bitan kao i događaj, za nas u svakom slučaju neustanovljiv, nedostupan u svojoj istini. Taj je zaborav još suviše opasan, treba ga izbrisati veštačkim pamćenjem (danas svugde veštačke memorije brišu pamćenje ljudi, brišu ljude iz njihovog sopstvenog pamćenja). Ta će veštačka memorija bili inscenacija istrebljcnja – ali kasno, isuviše kasno da bi mogla izazvati prave talase i nešto duboko uznemiriti, a pogotovo putem jednog medijuma koji je i sam hladan, koji isijava zaborav, odvraćanje i istrebljenje na još sistematičniji način, ako je to moguće, od samih logora: putem televizije. To je upravo konačno rešenje za istoričnost svakog događaja. Jevrej i se ne primoravaj u više ponovo da prođu kroz krematorijsku peć ili kroz gasnu komoru, nego kroz tonsku traku i TV sliku, na katodskom ekranu i na mikroprocesoru. Zaborav, uništenje time dostiže konačno svoju estetsku dimenziju – završava se u retru, koji je tu najzad uzdignut do masovne dimenzije.\nVrsta istorijske društvene dimenzije koja je još preostajala zaboravu u obliku osećanja krivice, sramotne tajnosti, neizrečenog, čak i ne postoji više, budući da sad „ceo svet to zna“, da je ceo svet uzdrhtao i slinio suočen s istrebljenjem – što je siguran znak da se „to“ neće više nikad dogoditi. Ali ono što se tako na jeftin način, po cenu nekoliko suza, izgoni iz pamćenja stvarno se više nikad neće dogoditi zato što se oduvek, pa i sada, ponovo zbiva, i to upravo u onom obliku u kome se, navodno, razotkriva u samom mcdijumu tog navodnog egzorcizma: na televiziji. To je isti proces zaborava, likvidacije, istrebljenja, isto uništavanje pamćenja i istorije, isto, obrnuto, implozivno zračenje, ista apsorpcija bez odjeka, ista crna rupa kao i Aušvic. A hteli bi da nas ubede kako će TV da poništi hipoteku Aušvica time što će izazvati zračenje jednog kolektivnog osvešćenja, dok je ona njegovo produženje u drugom svojstvu, ovaj put ne više pod znakom nekog mesta uništenja, nego jednog medijuma odvraćanja.\nOno što niko ne može razumeti, to je činjenica da je holokaust pre svega (i isključivo) jedan događaj, ili bolje rečeno jedan televizovan predmet (osnovno makluanovo pravilo, koje ne treba zaboraviti), to jest, da se pokušava podgrejati jedan hladan istorijski događaj, tragičan ali hladan, prvi veliki događaj hladnih sistema, sistema hlađenja, odvraćanja i istrebljivanja, koji će se zatim proširivati u drugim oblicima (uključujući tu i hladni rat, itd.) i obuhvatajući hladne mase (Jevreje kojih se čak više ne tiče sopstvena smrt, i eventualno samoupravljača, mase koje čak više nisu revoltirane: odvraćene od smrti, odvraćene čak i od sopstvene smrti), podgrejavajući taj hladni događaj putem jednog hladnog medijuma i za mase koje su i same hladne, koje će ponekad osetiti samo taktilnu jezu i neku posthumnu emociju, jezu koja takođe odvraća i koja će ih naterati da se prepuste zaboravu, s nekom vrstom estetičke čiste svesti o katastrofi.\nDa bi se sve to podgrejalo nije bila suvišna sva ona politička i pedagoška orkestracija koja je odasvud nagrnula da vrati neki smisao događaju (ovaj put televizbvanom događaju). Vršena je panična učena oko mogućih posledica te emisije u mašti dece i drugih. Svi pedagozi i društveni radnici bili su mobilisani da bi filtrirali stvar, kao da je postojala neka opasnost zaraze u tom veštačkom oživljavanju! Opasnost je zapravo bila obrnuta: širenje hladnoće od hladnog, od socijalne inercije hladnih sistema, posebno televizije. Trebalo je, dakle, da se ceo svet mobiliše kako bi se došlo do obnove socijalnog, toplog sodijalnog, do vruće diskusije, dakle komunikacije, polazeći od hladnog čudovišta istrebljenja. Nedostaje nam rizika, zalaganja, istorije, reci. U tome je osnovni problem. Cilj se, dakle, sastoji u tome da se sve to proizvede po svaku cenu,a ta je emisija mogla tome da posluži: da se kaptira veslačka toplota jednog mrtvog događaja kako bi se zagrejalo mrtvo telo društvenog. Otuda i korišćenje dodatnog medijuma da bi se duže iskoristilo dejstvo feed-ba-cka: smesta su vršene sondaže koje su sankcionisale masovni efekat emisije, kolektivno dejstvo poruke – mada te sondaže, razume se, potvrđuju jedino televizuelni uspeh samog medijuma. Ali ta zbrka ne treba nikad da bude uklonjena.\nZato bi trebalo da govorimo o hladnoj svetlosti televizije, zašto je ona bezopasna za maštu (uključujući i detinju), jer više ne prenosi ništa imaginarno, i to iz prostog razloga što više nije slika (image). Trebalo bi je suprotstavljati filmu, koji još raspolaže (ali sve manje, jer je sve više zaražen televizijom) intenzivno-imaginarnim – jer film jeste slika. To jest, film nije samo ekran i vizuelan oblik, nego mit, stvar koja još ima nešto od dvojnika, fantazma, ogledala, sna, itd. Ništa od toga ne postoji na televizijskoj slici, koja ne sugeriše ništa, koja magnetizira, koja je samo ekran, pa čak ni to: jedan minijaturizovan terminal koji se, u stvari, smesta nalazi u vašoj glavi – vi ste ekran, a televizija gleda vas – terminal koji tranzistorizuje sve neurone i prolazi kao magnetska traka – kao traka, a ne kao slika.[…]\nKopola pravi svoj film onako kako su Amerikanci ratovali – u tom smislu, to je najbolje moguće svedočanstvo – sa istim odsustvom mere, istim preobiljem sredstava, istom monstruoznom nevinošću… i sa istim uspehom. Rat kao proboj, kao tehnološka i psihodelička fantazija, rat kao niz specijalnih efekata, rat koji je postao film mnogo pre no što je bio snimljen. Rat se ukida u tehnološkom testu, a za Amerikance je on pre svega bio to: jedno eksperimentalno polje, džinovski teren za proveravanje njihovih oružja, njihovih metoda, njihove sile.\nKopola ne čini ništa drugo: proveravasrag« intervencije filma, proverava udarnu moć jednog filma pretvorenog u ogromnu mašineriju specijalnih efekata. U tom smislu njegov je film, u stvari, ipak produžavanje toka rata drugim sredstvima, dovršavanje tog nedovršenog rata i njegova apoteoza. Rat se pretvorio u film, film se pretvara u rat, oboje se sustižu u svom zajedničkom prelivanju za tehniku.\nPravi rat vodi Kopola kao što ga je vodio Vestmorlend: ako u to ne uračunamo genijalnu ironiju napalmom spaljivanih filipinskih šuma i sela da bi se ponovo prikazao pakao Južnog Vijetnama, film sve ponavlja i sve započinje iznova: svirepo uživanje u snimanju, radost u žrtvovanju tolikih utrošenih milijardi, u takvom holokaustu sredstava, u tolikim peripetijama i u bučnoj paranoji koja je od početka taj film koncipirala kao svetsla, istorijski događaj, u kome, shodno zamisli njegovog tvorca, vijetnamski rat neće biti drugo nego ono što je bio, u kome on zapravo kao da i nije postojao – a mi zaista treba u to i da poverujemo: vijetnamski rat „sam po sebi“ se, možda, zaista nikad nije dogodio, to je jedan san, jedan barokni san o napalmu i o tropima, jedan psihotropski san, čiji cilj nije bio ni neka pobeda ni pobeda neke politike, nego žrtveno-kulturno, bezmerno širenje jedne snage koja se već sama snima u svom dešavanju, ne očekujući, možda, ništa drugo osim svoje afirmacije jednim super- filmom koji će do kraja ostvariti efekat masovnog spektakla tog rata.\nNema tu nikakve stvarne distance, nikakvog kritičkog smisla, nikakve teženje za „osvcšćivanjem“ u odnosu na rat; a u tome se na neki način i sastoji brutalni kvalitet tog filma: što nije iskvaren moralnom psihologijom rata. Može Kopola na glavu svog helikopterskog kapetana da natakne šešir lake konjice i da taj kapetan uništava vijetnamsko selo uz zvuke Vagnerove muzike – to ipak nisu distantni, kritički znaci, to je sve uronjeno u mašineriju, to predstavlja deo specijalnog efekta; i sam Kopola pravi film na isti način, sa istom retromegalomanijom, sa istim besmislenim besom, sa istim krajnje pojačanim ginjolskim efektom. Ali, eto on nam zadaje taj udarac, to je tu, zastrašujuće, i mi možemo da se upitamo: kako je moguć takav užas (ne užas rata, nego samog filma)? Ali odgovora nema, nema moguće osude, možemo se čak oduševiti tim čudovišnim trikom (isto kao i Vagnerom) – ali se ipak može razabrati i jedna sasvim mala ideja koja nije zlobna, koja nije neka ocena vrednosti, ali koja vam kaže da su i vijetnamski rat i taj film skrojeni od istog materijala, da ih ništa ne razdvaja, da je i taj film deo rata – da su Amerikanci, ako su (prividno) izgubili onaj drugi, bez sumnje dobili ovaj, filmski. Apocatypsenow je jedna svetska pobeda. Kinematografska moć je jednaka i veća od moći industrijskih i vojnih mašina, jednaka ili veća od moći Pentagona i vlada.\nA samim tim film dobija izvesnu zanimljivost: on retrospektivno rasvetljava (to čak nije ni retrospektivno, budući da je film jedna faza tog nedovršenog rata) ono po čemu je taj rat već bio smućkan, nepromišljen u političkim terminima: Amerikanci i Vijetnamci su nudili svoju eknomsku pomoć, upravo kao što su uništili džunglu i gradove, upravo kao Sto danas prave svoj film. Nismo uopšte razumeli ni rat, ni film (brr ne ovaj) ako nismo shvatili ,to nerazlikovanje, koje više nije ni ideološko ni moralno, razlikovanje dobra i zla, nego nerazlikovanje reverzibilnosti razaranja i proizvodnje, imanentnosti jedne stvari u samoj njenoj revoluciji, organskog metabolizma svih tehnologija, od tepiha bombi do filmske trake…[…]\nSa trideset kilometara unaokolo saobraćajne strele vas upućuju ka tim velikim centrima odabiranja koja su supermarketi, ka tom hiperprostoru robe gde se u mnogom pogledu izgrađuje jedna nova društvenost. Treba videti kako on centralizuje i preraspodeIjuje cei u regiju i njeno stanovništvo, kako koncentriše i racionalizuje vremenske rokove, putanje, prakse – stvarajući ogromno kretanje tamo i nazad, sasvim slično onome periferijskih commutersa, koje u određene časove apsorbuju i ponovo izbacuju njihova radna mesta.\nU suštini, tu je reč o drugoj vrsti rada, o radu akulturacije, sučeljavanja, ispitivanja k6da i društvenog suda: ljudi tu dolaze da bi našli i odabrali predmete-odgovore na sva pitanja koja mogu sebi da postavljaju; ili, bolje rečeno, tu dolaze oni sami kao odgovor na funkcionalno i usmereno pitanje koje sačinjavaju predmeti. Predmeti više nisu roba: čak nisu baš ni znaci čiji bi smisao i poruku ljudi usvajali, nego su testovi, jer upravo oni nas ispituju, mi smo pozvani da im odgovaramo, a odgovor je sadržan u pitanju. Tako slično funkcionišu sve poruke medija: nije to ni informacija, ni komunikacija, nego referendum, neprekidni test, cirkularni odgovor, proveravanje koda.\nNema tu reljefa, perspektive, horizonta na kome bi pogled mogao da se izgubi, nego je to jedan totalni ekran na kome reklamni panoi i sami proizvodi u svojoj neprekidnoj izloženosti igraju ulogu kao ekvivalentni i uzastopni znaci. Postoje službenici koji se jedino bave doterivanjem prednje scene, površinskog izgleda polica, tamo gde su zahvati potrošača mogli da stvore neku prazninu. Samousluživanje još više doprinosi tom odsustvu dubine: jedan isti homogeni prostor, bez posredovanja, okuplja ljude i stvari – prostor neposredne manipulacije. Ali ko manipuliše kim ili čim?\nČak i represija se kao znak integriše u taj svet simulacije. Represija koja je postala odvraćanje samo je znak više u svetu odvraćanja. Ekrani kontrolnog sistema protiv krađa i sami su deo dekora simulakruma. Savršen nadzor na svim tačkama zahtevao bi tehnički aparat kontrole teži i savremeniji od same radnje. To ne bi bilo rentabilno. To je, dakle, jedna aluzija na represiju, jedno „davanje znaka“ tog poretka, koji je tu sproveden; taj znak može da koegzistira sa svima ostalima, pa čak i sa obrnutim imperativom, na primer, onim što ga izražavaju ogromni panoi koji vas pozivaju da se opustite i da sasvim spokojno birate. Ti vas panoi zapravo vrebaju i isto tako dobro ili isto tako malo nadziru kao što to čini „policijska“ televizija. Ona vas gleda, vi sebe u njoj gledate, pomešani s drugima, to je ono providno ogledalo potrošačke aktivnosti, igra razdvajanja i udvajanja, koja taj svet čini zatvorenim u sebe.\nSupermarket je neodvojiv od auto-puteva koji do njega sa svih strana dovode i od njega odvode, od parkinga s njihovim redovima automobila, od kompjuterskog terminala – a dalje, u koncentričnim krugovima – od celog grada kao totalnog funkcionalnog ekrana aktivnosti. Supermarket liči na veliku montažnu fabriku, s tom razlikom što su zaposleni (ili klijenti), pošto nisu vezani za radni lanac, neprekidnom racionalnom prinudom, pokretni i razmaknuti, te čine utisak da prelaze sa jedne tačke lanca na drugi, po nekim proizvoljnim putanjama. Vremenski raspored, izbor, kupovina, takođe su proizvoljni, za razliku od radnih praksi. Ali se tu ipak zaista radi o nekom lancu, o određenoj programatskoj disciplini, čija su pravila pokrivena slojem tolerancije, lakoće i nadstvarnosti. Super- market je već, više od fabrike i tradicionalnih institucija kapitala, model svakog budućeg oblika kontrolisane socijalizacije: on je retotalizovan u jednom homogenom prostoru-vremenu svih rasutih funkcija društvenog tela i života (rada, slobodnog vremena, ishrane, higijene, saobraćaja, medija, kulture); on je prevođenje svih protivurećnih tokova u terminima integrisanih kola; on je prostor-vreme cele jedne operacionalne simulacije društvenog života, cele jedne stambene i saobraćajne strukture.\nKao dirigovan model anticipacije, supermarket (naročito u Sjedinjenim Državama) prethodi aglomeraciji; on podstiče aglomeraciju, dok je tradicionalna tržnica bila u centru grada, mestu gde su se sastajali selo i grad. Supermarket je izraz celog jednog načina života u kome su nestali ne samo selo nego i grad da bi prepustili mesto „aglomeraciji“, što znači stvaranju funkcionalne, potpuno označene urbane zone, čiji je ekvivalent, mikromodel na planu potrošnje. Ali njegova uloga daleko prevazilazi „potrošnju“, a predmeti u njemu više ne poseduju specifičnu stvarnost: ono što je najvažnije, to je njihov serijalni, cirkularni, spektakularni raspored, budući model društvenih odnosa.\n„Model“ supermarket može, dakle, pomoći da shvatimo šta se događa s krajem modernosti. Veliki gradovi su tokom jednog veka (1850-1950) videli rađanje jedne generacije „modernih“ robnih kuća (mnoge su se na ovaj ili onaj način nazivale „modernim“), ali ta osnovna modernizacija, vezana za modernizaciju saobraćaja, nije poremetila urbanu strukturu. Gradovi su ostali gradovi, dok su novi gradovi satelizovani supermarketom ili shopping-centrom i u njima\nse saobraćaj odvija putem programirane tranzitne mreže: oni prestaju biti gradovi da bi postali aglomeracije. Pojavila se jedna nova morfogeneza koja pripada kibernetičkom tipu (to jest, koja na nivou teritorije, stanovanja, tranzita, reprodukuje molekularna scenarija upravljanja, koja su scenarija genetskog koda), a čiji je oblik nukleiran i satelitski. Supermarket kao jezgro. Grad ga, čak, iako je moderan, više ne apsorbuje. On sam ustanovljava orbitu po kojoj se kreće aglomeracija. On služi kao rasadnik, kao implant, novim agregatima, kao što to nekad čini i univerzitet ili, još uvek, fabrika ne više fabrika XIX veka, ni decentralizovana fabrika koja se, ne razbijajući orbitu grada, smešta u predgrađe, nego montažna, automatizovana fabrika s elektronskim komandnim uređajima, to jest, fabrika koja odgovara potpuno deteritorijalizovanom procesu rada. Kad je reč o takvoj fabrici, kao i o supermarketu ili novom univerzitetu, onda se tu vise ne radi o funkcijama (trgovini, radu, znanju, slobodnom vremenu) koje se autonomizuju i premeštaju (što još karakteriše „moderno“ širenje grada), nego o jednom modelu dezintegracije funkcija, neodređenosti funkcija i dezintegraciji samoga grada, modelu koji je premešten van grada i tretiran kao nadstvaran model, kao jezgro jedne sintetičke aglomeracije koja više nema ničega zajedničkog s gradom. To su negativni sateliti grada koji nagoveštavaju kraj grada, čak i modernog, kao određenog, kvalitativnog prostora, kao prvobitne sinteze jednog društva.\nMoglo bi se pomisliti da to „rasađivanje“ odgovara nekoj racionalizaciji raznih funkcija. Ali, u stvari, od trenutka kada se neka funkcija maksimalno specijalizovala tako da može da bude u celini projektovana na terenu, po principu „ključ u ruke“, ona gubi svoju konačnu svrhu i postaje nešto sasvim drugo: polifunkcionalni skup „crnih kutija“ sa višestrukim input-outputom, žarište konvekcije i destrukturacije. Te fabrike i ti univerziteti nisu više fabrike ni univerziteti, a supermarketi nemaju više svojstva neke tržnice. Ti čudni novi predmeti, čiji je apsolutan model, bez sumnje, nuklearna centrala, zrače nekom vrstom neutralizacije teritorije, to je odgovarajuća sila koja iza prividne funkcije tih objekata svakako konstituiše njihovu duboku funkciju: nadstvarnost funkcionalnih jezgara koja to više uopšte nisu. Ti novi objekti su polovi simulacije oko kojih se, za razliku od starih stanica, fabrika ili tradicionalnih saobraćajnih mreža, izgrađuje nešto drugo, a ne „modernost“: izvesna nadstvarnost, simultanost svih funkcija, bez prošlosti, bez budućnosti, operacionalnost svih pravaca. A bez sumnje se stvaraju i krize, ili čak nove katastrofe: maj 1968. započeo je u Nanteru, a ne na Sorboni, to jest, na jednome mestu na kome se, prvi put u Francuskoj, hiperfunkcionalizacija „van zidova“ jednog centra znanja izjednačuje sa deteritorijalizacijom, sa napuštanjem, sa gubitkom funkcije i celishodnosti tog znanja u jednom programiranom neofunkcionalnom kompleksu. Tu je nikla nova, originalna žestina kao odgovor na orbitalnu satelizaciju jednog modela (znanja, kulture) čija je referencijalnost izgubljena.[…]\nKAD SE ODUZME SVE, NE OSTAJE NIŠTA\nIzjednačenje svega i ničega, oduzimanje ostatka, pogrešno je od početka do kraja.\nNije da nema ostatka. Ali on nikad ne poseduje autonomnu stvarnost, ni svoje mesto: on je ono Čije deljenje, ograničavanje, isključenje označava… šta drugo? Oduzimanjem ostatka zasniva se i poprima snagu stvarnosti… Šta drugo?\nČudno je upravo to što ne postoji suprotni termin u jednoj binarnoj suprotnosti; može se reći desnica/levica, isto/drugo, većina/manjina, ludo/normalno, itd. – ali ostalo/.? Ničega nema s druge strane pregrade. „Suma i ostatak“, zbir i ostatak, operacija i ostatak – nisu raspoznatljive opozicije.\nA ipak ono što je s druge strane ostatka postoji, to je čak obeleženi termin, jaki oblik, povlašćeni element u toj čudno disimetričnoj opoziciji, u toj strukturi koja nije struktura. Ali taj obeleženi termin nema imena. On je anoniman, nestalan i bez definicije. Pozitivan je, ali mu samo negativ daje snagu stvarnosti. Strogo uzeto, mogao bi da bude definisan samo kao ostatak ostatka.\nOstatak prema tome upućuje na nešto mnogo više nego jasnu podelu na dva lokalizovana termina, na jednu okretnu i povratnu strukturu, strukturu uvek imanentne reverzije, gde se nikad ne zna šta je ostatak onog drugog. Ni u jednoj drugoj strukturi ne može da se vrši ta reverzija ili to sunovraćivanje: muški rod nije ženski rod ženskog roda, normalno nije ludo ludog, desnica nije ievica levice itd. Pitanje, možda, jedino može da se postavi u ogledalu: šta je odraz drugog, ono stvarno ili slika? U tom smislu može da se govori o ostatku kao o jednom ogledalu, ili o ogledalu ostatka jer u oba slučaja je strukturalna demarkaciona linija, linija podele smisla postala nestalna, jer smisao (najdoslovnije: mogućnost da se ide od jedne tačke do druge shodno jednom vektoru koji je određen respektivnom pozicijom termina) više ne postoji. Nema više respektivne pozicije – pošto stvarno nestaje da bi ustupilo mesto jednoj slici stvarnijoj od stvarnog, i obrnuto – pošto ostatak nestaje sa dodeljenog mu mesta da bi se ponovo pojavio na suprotnoj strani, u onom čega je bio ostatak, itd.\nTako je i sa društvenim. Ko će reći da li je ostatak društvenog nesocijalizovani ostatak, ili je baš samo društveno ostatak, džinovski otpadak… čega drugog? Jednog procesa koji, kada bi potpuno nestao i kada čak ne bi imao drugog imena nego društveno, ipak bio samo njegov ostatak. Ono što preostaje može da ima totalnu dimenziju stvarnog. Kada je neki sistem sve apsorbovao, kad je sve sabrano, kada nije ostalo ništa, celokupna suma se prebacuje u ostatak i postaje ostatak.\nPogledajte rubriku „Društvo“ u listu Monde, u kojoj se paradoksalno pojavljuju samo doseljenici, delikventi, Žene, itd. – sve što nije bilo socijalizovano, „socijalni“ slučajevi analogni patološkim slučajevima. To su džepovi koje treba resorbovati, segmenti koje „društveno“ izoluje tokom svog širenja. Obeleženi kao „rezidualni“ na horizontu društvenog, oni samim tim dospevaju pod njegovu jurisdikciju i osuđeni su da pronađu svoje mesto u nekoj proširenoj socijalnosti. Na tom ostatku socijalna mašina ponovo pokreće i nalazi novu energiju. Ali šta se događa kada je sve izbrisano, pokupljeno, kad je sve socijalizovano? Onda se mašina zaustavlja, dinamika se izvrće i celokupni društveni sistem postaje ostatak. U onoj meri u kojoj društveno u svom napredovanju eliminiše sve ostatke, ono samo postaje rezidualno. Označavajući kao „Društvo“ rezidualne kategorije, društveno se samo označava kao ostatak.\nNemogućnost da se odredi šta je ostatak drugog karakteriše fazu simulacije i agonije raspoznatljivih sistema, fazu u kojoj sve postaje ostatak i rezidualno. A obrnuto, nestanak neminovne i strukturalne pregrade koja je ostatak izolovala od ??? i koja odsad svakom terminu omogućuje da bude ostatak drugog, karakteriše jednu fazu reverzibilnosti u kojoj virtuelno više nema ostatka. Obe propozicije su istovremeno „tačne“ i ne isključuju se. One su same reverzibilne.\nDrugi je aspekt, isto tako neobičan kao i odsustvo suprotnog termina, činjenica da ostatak zasmejava. Bilo koja diskusija o toj temi izaziva istu igru reci, istu dvosmislenost i istu sablažnjivost kao i diskusije o seksu ili o smrti. Seks i smrt su dve velike priznate teme kojima se mogu izazvati ambivalentnost i smeh. Ali ostatak je treća, i možda jedina, budući da se prve dve druge svode na nju kao na samu figuru reverzibilnosti. Jer zašto se ljudi smeju? Smeju se samo reverzibilnosti stvari, a seks i smrt su prevashodno reverzibilne figure. Zato što je težište između muškog i ženskog (roda), između života i smrti uvek reverzibilno ljudi se smeju seksu i smrti. A koliko se još više smeju ostatku koji čak ne zna za suprotni termin, koji potpuno sam prelazi ceo ciklus i beskrajno trči za sopstvenom pregradom, za svojim dvojnikom, kao Peter Slemil za svojom senkom ? Ostatak je sablažnjiv zato što je reverzibilan i što se menja u sebe samog. Nepristojan je i zasmejava, kao što jedino, i to duboko, zasmejava nerazlikovanje između muškog i ženskog, nerazlikovanje između života i smrti.\nOstatak je danas postao jaki termin. Na ostatku se temelji jedna nova razumljivost. To je kraj izvesne logike raspoznatljivih suprotnosti u kojima je slabi termin imao ulogu rezidualnog termina. Danas se sve izvrće. Sama psihoanaliza je prva velika teorizacija rezidualnog (lapsus, snovi, itd.). Nama više ne upravlja neka politička ekonomija proizvodnje, nego jedna politička ekonomija reprodukcije, reciklaže – ekologija i zagađenje – jedna politička ekonomija ostatka, otpatka. Sva se normalnost danas iznova sagledava u svetlosti ludila, koje je bilo samo njen beznačajni ostatak. To je privilegija svih ostataka, u svim oblastima, oblasti nerečenog, ženskog, ludog, marginalnog, izmeta i otpatka u umetnosti, itd. Ali i to je još samo neka vrsta inverzije strukture, povratka potisnutog kao jakog vremena, povratka ostatka kao viška smisla, kao prekobrojnog (ali prekobrojno se formalno ne razlikuje od ostatka, a problem utroška prekobrojnog se kod Bataja ne razlikuje od problema resorpcije ostataka u jednoj političkoj ekonomiji računa i oskudice: samo se filozofije razlikuju), neke veće ponude smisla na osnovu ostatka. To je tajna svih „oslobađanja“, koja se izdaju u energije srivene s druge strane pregrade.\nMi se, međutim, nalazimo pred jednom mnogo originalnijom situacijom: ne pred situacijom proste inverzije i promocije ostataka, nego pred situacijom izvesnih zavisnosti svake strukture i svake suprotnosti koja čini da čak više i nema ostatka, usled toga što je on svugde i što se, igrajući se s pregradom, poništava kao takav. Ne ostaje ništa onda kada se sve oduzelo, nego onda kada se stvari neprekidno izvrću i kada i samo sabiranje više nema smisla.\nRođenje je rezidualno ako nije simbolično ponovljeno inicijacijom.\nSmrt je rezidualna ako nije razrešena u žalosti, u kolektivnoj žalobnoj svečanosti.\nVrednost je rezidualna ako nije resorbovana i utrošena u ciklusu razmena.\nSeksualnost je rezidualna kada postane proizvodnja seksualnih odnosa.\nI samo društveno je rezidualno kada postane proizvodnja „društvenih odnosa“.\nSve stvarno je rezidualno, a sve što je rezidualno osuđeno je da se beskrajno ponavlja u fantazmu.\nSvaka akumulacija je samo ostatak, i akumulacija ostatka, utoliko što predstavlja raskid saveza i što u linearnom beskraju kumulusa i računa, u linearnom beskraju proizvodnje, energije i vrednosti, kompenzira ono što se pre ispunjavalo u ciklusu saveza. Međutim, ono što prolazi kroz izvestan ciklus izvršava se potpuno, dok je u dimenziji beskrajnosti, sve što se nalazi ispod crte beskrajnog, ispod crte večnosti (te zalihe vremena koje je takode, kao svaka zaliha, raskid saveza) – sve to samo ostatak.\nAkumulacija je samo ostatak, a potiskivanje je samo njen obrnuti i simetrični oblik. Zaliha potisnutih afekata i predstava je ono na čemu se temelji naš novi savez.\nAli kada je sve potisnuto, onda više ništa nije potisnuto. Mi nismo daleko od te apsolutne tačke potiskivanja na kojoj se same zalihe rastvaraju, na kojoj se zalihe fantazma ruše. S\_je imaginarno što se odnosi na zalihu, energiju i onog što od njih ostaje proizilazi za nas iz potiskivanja. Kada ono dostigne izvesnu tačku kritične zasićenosti u kojoj se njegova evidentnost izvrće, onda energije više ne moraju da budu oslobađane, trošene, šteđene, proizvodene: jer će se koncept energije sam od sebe rasplinuti.\nDanas se od ostatka, od energija koje nam pretiču, od obnavljanja i čuvanja ostataka, stvara krucijalni problem čovečanstva. On je nerešiv kao takav. Svaka će nova oslobođena ili utrošena energija ostaviti neki nov ostatak. Svaka će želja, svaka libidinalna energija proizvesti novo potiskivanje. Šta je tu čudno budući da se i sama energija shvata samo u kretanju koje je nagomilava i oslobađa, koje je potiskuje i „proizvodi, to jest u vidu ostatka i njegovog dvojnika?\nTreba nastojati na besmislenoj potrošnji energije da bi se poništio njen koncept. Treba nastojati na maksimalnom potiskivanju da bi se poništio njegov koncept. Kada poslednji ekolog bude potrošio poslednji litar energije, kada poslednji etnolog izvrši analizu poslednjeg urođenika, kada poslednja „radna snaga bude proizvela poslednju robu, kada poslednji analitičar razjasni poslednji fantazam, kada sve bude oslobođeno i potrošeno „s poslednjom energijom“, tada ćemo uočiti da je ta džinovska spirala energije i proizvodnje, potiskivanja i nesvesnog, pomoću koje smo uspeli da sve obuhvatimo jednom entropičnom i katastrofičnom jednačinom – da je sve to, u stvari, samo jedna metafizika ostatka, a ona će biti smesta razrešena u svima svojim efektima.[…]\n(Žan Bodrijar, Simulakrumi i simulacija, 7/10/15/23/50/53/59/61/79/82, Ip. Svetovi, Novi Sad, 1991)\nOznačeno amerika, apokallipsa, bodrijar, roba, simuklarumi, situacije, votergejt, zan, zapad\nPrevious postKarl Jaspers- izvod iz dela (Pitanje krivnje)\nNext postŽan Bodrijar – izvod iz dela (Amerika)\nOne thought on “Žan Bodrijar -izvod iz dela (Simulakrumi i simulacija)”\n25. marta 2011. u 21:35\n….Jednom kad stignem….nesto cu napisati vec ( to je u mom stilu, moj izraz….:-)..!\nRičard Rorti - Očuvanje čistote filozofije: Esej o Vitgenštajnu;\nTomazo Kampanela - izvod iz dela (Grad sunca)\nSoren Kjerkegor - izvod iz dela (Dnevnik zavodnika)


Zarada na Internetu: Kako unovčiti svoj blog a da pritom ne uništite korisnički doživljaj\nMikica 5. новембар 2019. 11:56\nPametan svet koji je pokrenuo svoj blog, iz oblasti koja ga zanima, pre desetak godina danas može sasvim pristojno da živi od reklama čak i kod nas. A kome je sfera interesovanja bila putovanja, video igrice ili moda može da zarađuje mnogo novca od svog bloga pod uslovom da je priča bila kvalitetna i ozbiljna. A ostalima ostaje da mrze blogere jer ne razumeju vreme, a ko se ne menja i ne prilagođava on je osuđen na izumranje.\nzlatni decko 5. новембар 2019. 12:20\nne sluze svi blogovi za zaradu. mnogi blogovi su informativnog karaktera jer sadrze tekstove koji promovisu njihove proizvode, kao na primer ovaj blog za promociju zdravog nacina zivljenja i ishrane\nLik 5. новембар 2019. 12:31\nVoleo bi kada bi mi zlatni dečko objasnio od čega žive ovi sa navedenog bloga. Od prodaje ili od edukacije.\nsaviknenad@gmail.com 9. новембар 2019. 07:34\nzlatni dečko nije u pravu. Od tog bloga neće mnogo da se zaradi. možda je bolji primer ovaj blog ne sajtu jedne rent a car agencije. TAkav blog nudi neke informacije o iznajmljivanju auta, putovanjima, o problematici koja je vezna za rent a car industriju. na ovaj način se postiže sinergija sa drugim sadržajima na sajtu. Retko koja rent a car agencija vodi blog a to je izvrstan način u približavanju prema kupcu i pridobijanju njegove vernsti prema brendu\nrentalcar 23. мај 2020. 03:45\nJako korisni saveti, slazem se, mislim da je kljucna stvar pogoditi nisu i pisati kvalitetno, a rezultati dodju nakon nekog vremena...\nCrvenkapica 23. мај 2020. 06:47\nČesto naletim na blogove koji su lepo počeli, a onda negde izgubili nit. Mnogim blogerima s vremenom opadne interesovanje za to što rade, pa krenu da otaljavaju posao, a da očekuju da i dalje zarađuju.\nKvalitet nikada ne sme da opada, morate da radite na tome da sa svakim novim tekstom bude i malo viši. Ne smete da zanemarujete svoje čitaoce jer za njih i pišete. Jedino tako, blog može da zaživi i jednog dana počne da donosi pristojnu zaradu.\nAli, ne treba biti ni alav. Najružnije mi je ono kad ljudi u to uđu razmišljajući samo o zaradi, pa recimo na blog o kulinarstvu natrpaju reklame o lečenju gljivica na nogama ili izbacivanju parazita iz tela. Pa uđete da pogledate neki recept, a pored njega stoje reklame sa slikama koje su za takav blog, vrlo neprikladnog sadržaja.Lično, nema šanse da na takvom blogu ostanem duže, a verovatno da tako misli većina. A to je upravo ono što se ne sme.\nMislim da ljudi koji u blogersku priču uđu razmišljajući samo i isključivo o zaradi, retko kad nešto i urade.\nA kad govorimo o blogu na sajtovima, za mene je blog nešto kao "duša" svakog sajta. To je deo u kome možete da budete kreativniji i zabavniji i time se približite korisnicima.\nKako unovčiti svoj blog a da pritom ne uništite ko...


Za rešavanje problema kontrole i smanjenja otpada, generalno postoje tri koncepta. Prvo je nastao koncept kontrole otpada na kraju cevi (End-of-Pipe pollution control technologies), zatim koncept čistije proizvodnje (Cleaner Production concept) i konačno koncept nulte emisije (Zero Emissions concept). Koncept kontrole otpada na kraju cevi tretira već nastali otpad, dok koncept čistije proizvodnje daje efikasniju upotrebu resursa uz smanjenje zagađenje. Koncept nulte emisije obuvata i iskorištavanje otpadnih tokove.\nPri rešavanju problema konceptom nulte emisije, prethodna dva koncepta, takođe, imaju svoje mesto. Idealno bi bilo koristi koncept čistije proizvodnje, a izlazne tokove, koji se ovim konceptom nisu mogli rešiti, rešiti konceptom nulte emisije. Ukoliko sve otpadne tokove nismo u mogućnosti da iskoristimo, primenujemo koncept kontrole otpada na kraju cevi ili ih skladištimo na sigurnom.\nPri realizaciji koncepta nulte emisije, kao zaokružene celine tok materije, razlikujemo više nivoa sistema (Tapas, 2005).\n1. Mali sistemi\nSistem može da predstavlja jednu fabriku ili malu farmu. Zatvoreni su i marterijalni i energetski tokovi. Ovakav sistem se, pre svega, može ostvariti u poljoprivredi i prehrambenoj industriji, gde se otpadni tokovi mogu koristi i kao energenti.\n2. Veliki sistemi\nVrlo često da bi se materijalni i energetski tokovi zaokružili neophodno je da više industrija formiraju klastere. U kružnom toku, otpadni i sporedni tokovi jedne industrije koriste kao sirovina za druge. Moguće je u ovakvim sistemima zaokružiti i energetske tokove.\n3. Regionalni sistemi\nCeo koncept realizuje se na regionalnom nivou. U cilju realizacije koncepta neophodno je održivo regionalno planiranje kao i uključivanje društva u celini.\nCirkularna ekonomija doprinosi unapređenju privrede\nCirkularna ekonomija se bazira na konceptu nulte emisije. Kao i kocept nulte emisije i cirkularna ekonomija predstavlja pomak od ekonomije bazirane na linearnom modelu industrije, koja uvozi sirovine i generiše otpad, ka cirkularnoj ekonomiji.\nCirkularna ekonomija zasniva se na korišćenju regionalnih materijalnih i energetskih resursa. Inovativnim tehnologijama koriste se domaće sirovina i otpadni tokovi. Na ovaj način jedna jedina kompanija postaje izvor za čitav niz usluga: sakupljanje, transport i prerada otpada i materijala u energente ili sirovine za druge industrije.\nPare poreskih obveznika kod ovakve ekonomije, maksimalno ostaju u datoj zemlji, jer se potreba za uvozom minimizuje. Otpad se prepoznaje kao korisna sirovina i lokalno kruži u duhu cirkularne ekonomije. Materijalni i energetski tokovi se optimizuju što vodi ka optimalnom iskorišćenju materijala i minimalnoj energetskoj potrošnji.\nCirkularna ekonomija ima i pozitivan efekat sa stanovišta zaštite životne sredine, vodi ka ublažavanju klimatskih promena, minimizira problem skladištenje otpada, smanjuje pritisak na neobnovljive izvore energije i konačno smanjuje energetsku i sirovinsku zavisnost.\nZa realizaciju koncepta Cirkularne ekonomije nisu dovoljni samo tehničko-tehnološki preduslovi. Neophodni su odgovarajući socijalni, kulturni, finansijski, pravni, institucionalni i politički okviri. Imajući nabrojane parametre, potpuno istovetna rešenja nisu primenljiva u svim zemljama.\nProf. Dr Zoltan Zavargo\nPredsednik Udruženja „Klaster za energetsku efikasnost“\nUdruženje „Klaster za energetsku efikasnost“http://enefklaster.rs/\nje nastalo kao potreba članica za saradnjom i zajedničkim nastupom u cilju kvalitetnijeg i sveobuhvatnijeg rešavanja i primene uštede energije, povećanja energetske efikasnosti, primene obnovljivih izvora energije i očuvanja životne sredine.


Kurti: Ako budem izabran, krenuću u dijalog sa kosovskim Srbima | Radio Kosovska Mitrovica\nKurti: Ako budem izabran, krenuću u dijalog sa kosovskim Srbima\n16. September, 2019 13:38 |\nKurti je, kako je prenela “Gazeta Ekspres”, rekao da su nepriznavanje takozvanog Kosova od strane Beograda i, kako je rekao, “sabotaže” koje BiH čini Republika Srpska dva glavna problema na Balkanu, koja proizvode tenzije i drže ga dalje od mira i pomiranje i EU integracija.\n“Prve nedelje kao premijer krenuću u dijalog sa kosovskim Srbima, važno je imati dijalog. Ovaj dijalog će ih tretirati kao ravnopravne građane s pravima i slobodama. Ne dozvoljavam Beogradu da nam govori o kosovskim Srbima, želim da direktno čujem koje su njihove potrebe”, dodao je lider Samoopredeljanja.\nKurti je napomenuo da je Aleksandar Vučić rekao da u ovim granicama ne može priznati nezavisnost Kosova, odnosno da, kako je ocenio Kurti, ništa nije ustvrdio.\n“Srbija tradicionalno ima lidere poput spikera. Kada čujete ideje predsednika Kosova ili Albanije, premijera Kosova ili Albanije, budite sigurni da je to njihova ideja, da ne stoji niko iza nje. Ali, kada čujete nekoga u Beogradu, znajte da je to najmanje to o čemu priča”, istakao je lider Samoopredeljanja.


Naslovnica Bosna i Hercegovina Sarajlić: BiH je mogla biti daleko uspješnija da nije Dodikove politike\nKomentirajući prijetnju portparola SNSD-a Radovana Kovačevića da “SNSD neće dopustiti da bilo koja institucija donosi bilo koju vrstu odluka dok ne bude formirano Vijeće ministara”, kao i tvrdnju da je SDA krivac što “neće doći do toga da se formiraju komisije i da počne s radom Predstavnički, kao i Dom naroda Parlamenta BiH, te da neće biti izabrana delegacija u Vijeće Evrope”, Sarajlić je rekao da je to ta politika SNSD-a s kojom imamo problem već skoro 15 godina, politika stalnih opstrukcija za koje zatim optužuju druge.\n– Dakle, nije krivac SDA, nego SNSD. Ova stranka kroz sve ovo vrijeme opstruira proces pomirenja i proces integracije BiH u EU i NATO, a predsjednik ove stranke svojom zapaljivom retorikom rastjeruje strane ulagače i investitore. BiH je mogla biti daleko uspješnija i sretnija zemlja da nije politike i retorike Milorada Dodika, mogli smo imati znatno veći broj zaposlenih i bitno bolji životni standard da ovaj političar nije djelovao kako je djelovao. Najveća žrtva ovakve politike su upravo stanovnici Republike Srpske, ekonomija ovog entiteta kaska za Federacijom i najlošija je u regionu, entitet je prezadužen, omladina masovno odlazi, penzioner u RS je najsiromašniji panzioner u Evropi – kazao je Sarajlić.\n– Sve što od njega očekujemo jeste da poštuje Ustav ove zemlje, a to znači da ne nameće volju entiteta državi po pitanjima odbrane i međunarodnih odnosa u kojima entitet nije nadležan. Također, podrazumijeva se obaveza da mandatar, odnosno budući premijer mora poštovati vladavinu zakona, dakle svih zakona, odluka i strategija koje je ranije usvojila PSBiH i Predsjedništvo BiH. Ukoliko je mandatar SNSD spreman podržati ove bazične principe, i mi smo spremni već sutra podržati njegovu kandidaturu. Ukoliko nije spreman na to, SNSD-u preostaje da potraži partnere mimo SDA kojima nije problem raditi protiv Ustava i zakona – zaključio je Sarajlić.


KTC katalog Sve u pola cijene do 12.10.\nKTC katalog Sve u pola cijene do 12.10.\nVi ste ovdje: Naslovna » KTC katalog » KTC katalog Sve u pola cijene do 12.10.\nKTC katalog Sve u pola cijene do 12.10. vrijedi do 12.10.2016.\nLajkaš? KTC katalog Sve u pola cijene do 12.10.?!\nKTC katalog pola cijene vrijedi od 06.10. do 12.10.2016.\nLajkaš? Javi prijateljima za KTC katalog Sve u pola cijene do 12.10.\nKTC katalog Sve u pola cijene do 12.10. / Prethodno\nUz 'KTC katalog Sve u pola cijene do 12.10.' prelistajte prethodne objave:\nKTC katalog Sve u pola cijene do 12.10. / Gledali ste još:\nUz 'KTC katalog Sve u pola cijene do 12.10.' zanimalo vas je:\n↑ KTC katalog Sve u pola cijene do 12.10.


Nigez produžio vernost Atletiku\nFudbaler Atletiko Madrida Saul Nigez pristao je da produži ugovor sa tim klubom na još godinu dana pa će na “Visente Kalderonu” ostati do 2021. godine.\nKako je saopšteno, Saul je dodao godinu dana na stari ugovor sa klubom u kome je prošao sve mlađe kategorije. Za 21-godišnjeg igrača bili su zainteresovani brojni evropski klubovi, među kojima i Mančester junajted.\n“Srećan sam što ću nastaviti da nosim ovaj dres”, rekao je Saul.\nOn je debitovao za Atletiko u martu 2012. godine protiv Bešktaša u Ligi Evrope, pre nego što je otišao na pozajmicu u Rajo Valjekano u sezoni 2013-2014. Otkako se vratio u Madrid, Saul je standardan prvotimac, a golom protiv Bajerna u polufinalu Lige šampiona pomogao je ekipi da se plasira u finale gde će igrati protiv gradskog rivala Reala.\n“Svi u klubu smo veoma srećni postugnutim dogovorom sa Saulom, on je odličan fudbaler”, rekao je sportski direktor Atletika Hose Luis Kaminero.\nAtletiko nije objavio finansijske detalje ugovora.


Ekskluzivni frizerski salon Kraljevo | HAIR HOUSE IP\nHAIR HOUSE IP\nEkskluzivni frizerski salon Kraljevo\nMilana Toplice 15 R Gradska terasa, 36000 Kraljevo\nFrizerski salon "Hair house IP" posluje od 2005. godine sa sedištem u Kraljevu. Osnovna delatnost frizerskog salona je pružanje kompletnih muško ženskih frizerskih usluga. Poslujemo na teritoriji Kraljeva. Naše radno vreme je svim radnim danima od 11-19h i subotom od 9-16h. Nedeljom ne radimo. Za sve dodatne informacije možete nas kontaktirati putem telefona.


Sindikat Goše najavio radikalne mere kao bi sprečio stečaj fabrike\n► Sindikat Goše najavio radikalne mere kao bi sprečio stečaj fabrike\n"Nema nikakve logike da se, nakon svih napora zaposlenih da očuvaju fabriku, koja je posle polugodišnjeg štrajka ponovo počela da radi i ispunjava ugovorne obaveze, fabrika zatvori i izgube poslovi koji će radnicima obezbediti zaradu, a državi profit", navodi se u saopštenju.\nDodaje se da "država nije sankcionisala kriminalne radnje slovačkog vlasnika fabrike, zbog čega će, izgleda, ponovo radnici biti žrtve nečijeg neodgovornog ponašanja".\nPredlog za uvođenje stečaja u Goši podnela je beogradska firma Kapital konsalting 2017 koja je potraživanje od 400.000 evra otkupila od bivšeg vlasnika te fabrike, slovačkog ŽOS-a.\nBivši radnici gragujevačke fabrike Zastava kamioni koji treću nedelju protestuju ispred zgrade Gradske uprave danas su se dogovorili da će organizovati protest uBeogradu ispred Ministarstva...\nBivši radnici fabrike Zastava kamioni zahtevaju da im se u stečajnom postupku tog preduzeća prvenstveno izmire neisplaćene zarade i doprinosi, rečeno je na današnjem protestu ispred zgrade...\nKada je početkom ovoga jula Ministarstvo privrede zatražilo da se otvori stečajni postupak za HIP Azotaru u Pančevu, postavilo se pitanje, “zašto baš sada, kada ova firma radi normalno”,...


Podsetio bih vas na ovo pitanje o Kosovu i Metohiji, ali da smo kažem još reč-dve još o „Komercijalnoj banci“. Sigurno su neki nedosledni, sigurno su neki doprineli toj prodaji i tom krčmenju i finansijskog sektora i sada možda kritikuju iz nekih političkih ili politikantskih razloga. Ja sam protiv toga bio i tada i sada.\nGospođo Brnabić, mi smo se pre malo više od mesec dana ovde sreli i razgovarali i tu je bilo više tema, ali je ključno, centralno pitanje bilo situacija u Crnoj Gori, tada je to eskaliralo upravo i ja sam tu imao primedbe na ponašanje naših, odnosno na reakciju naše Vlade.\nGospođo Brnabić, mislim da je predsedavajući trebao da vas upozori da se na takav način ne obraća ovde narodnim poslanicima, čak ni opozicije. Ali, ako se i tako obraćate, onda bar nemojte da pravite materijalne greške, jer vi možda niste imali tu nameru, vi ste rekli - vi niste bili u zemlji, ispalo je kao da ja nisam bio u zemlji kada je proglašena nezavisnost. Verovatno ste mislili metaforički ili ste mislili na, ne znam, tadašnjeg predsednika Republike. Isto tako - dok ste vi bili na vlasti, to ste više puta pominjali, ja nisam bio nikada na vlasti. Možda neću ni biti, možda hoću. Ne … da je to neka sreća, ali ne možemo se stalno zaklinjati na to šta su prethodni uradili. Bivši ne bi bili bivši. Ja sam to vama govorio da radili i dobro.\nTakođe se slažem i sa tim, kao što se rekli, da je teško i dugo će se otklanjati posledice pogrešnog izbora, pogrešnog glasanja. Ja se tu slažem, samo što vi mislite na glasanja koja su dovela na vlast prethodnike, a ja mislim na glasanja koja su dovela na vlast vašu Vladu. Dugo će se takođe snositi posledice tog pogrešnog izbora. Nisu glasali zato što se dobri, lepi, pametni, nego zato što su bili mnogo ljuti na one prethodnike.\nSvejedno. To je stara manipulacija, vraćam se na onu priču o žestini, energičnosti, pameti i promišljenosti, uvek sam ja za pamet i promišljenost. Samo sam rekao i sugerisao da to što vi zovete pameću i promišljenošću zapravo se u međunarodnim diplomatskim redovima zove slabost i nereagovanje. Barem da ste rekli ovo što se maločas rekli, da ste to rekli u nekom demaršu ili nekom susretu sa ambasadorom, vi ili ministar spoljnih poslova, Crne Gore. Nije dilema – ili ratujemo ili okrećemo i drugi obraz i pravimo se mrtvi. To svi znaju, to je samo tako dobro zvuči retorički kada kažeš – sada ti neki neodgovorni elementi vode nas u sukobe pa ćemo imati manje plate. Naprotiv, energičnošću, ali ozbiljnom racionalnom se može mnogo toga postići u granicama naravno svojih mogućnosti.\nŠto se tiče odgovornosti i gde sam bio kada je proglašena nezavisnosti, kritikovao sam politiku tadašnje vlasti prema Crnoj Gori, ali moram priznati da se prema režimu Mila Đukanovića uz sve mane te dve prethodne vlade, uz sve mane i greške imale jasnu distancu i jasan kritički stav. Ova vlast je šurovala sa Milom Đukanovićem i dok su bili u opoziciji i kada su došli na vlast. Neki kažu da su imali poslove, u to ne ulazim, ali političko razumevanje, širili su ljubav i prijateljstvo silno sa Milom Đukanovićem pa onda iskoristite te svoje veze i te svoje dobre kontakte sa Đukanovićem, pa bar ovaj skandal da ne radi.\nU tom smislu kada kažete – razgovaraćete. Trebali ste već razgovarati. Nekoliko nedelja traje taj protest, zapravo meseci, a kamoli nedelja, ali ne sme da se spočitava. Ovaj odnos prema meni, makar i figurativno, ilustruje zapravo vaš odnos prema opoziciji koja ne poziva na ubistva, nije nasilna, učestvuje u radu parlamenta u granicama mogućnosti. Bilo bi bolje da ste tu…\nPoslednja stvar, meni je žao nije ovde gospodin Stefanović, ali svejedno, da li mislite da namensku industriju ugrožavaju više novinski natpisi, ili možda namensku industriju ugrožavaju afere i podaci koje je izneo taj gospodin Obradović, zvali ga uzbunjivačem, ili ga ne zvali.\nDakle, kad se govori o čerupanju namenske industrije, kad se govori o čudnim ugovorima, da li su drugi radili, ili prethodni, radili gore, hapsite ih, jurite ih. Ne čini li vam se da su ti sumnjivi privatni posrednici, to je ideja.\nDrago mi je što sam čuo relativno konkretne i iskrene odgovore koji, između ostalog, uključuju i to da nema toliko para i nije toliko sjajna situacija u budžetu. Slušajući neke diskusije ovde, mislio sam da smo u zlatnom dobu.\nDakle, ja poštujem napore koji se preduzimaju, ali recimo da smo uštedeli, a da ste sklonili iz budžeta nacionalni stadion i neke slične stvari, uštedeli biste dosta novca za, recimo, lečenje retkih bolesti i još više novca ili za širi procenat onih koji primaju terapiju za multipla sklerozu.\nŠto se tiče ovih mini hidroelektrana, to što je mali procenat i tako mali procenat energije koji se dobija iz uopšte obnovljivih izvora energije, a pogotovo iz mini hidroelektrana u Srbiji, pa to je za mene dodatni argument da se prosto mnogo više problema i štete proizvodi, a jako je mala korist u energetskom smislu.\nAli, idemo na teža i malo kompleksnija pitanja. To je bilo pitanje možda za gospodina Malog ili Ružića, ali ih nema i zato moram vas pitati, gospođo Brnabić, zašto se ponovo odlaže uvođenje platnih razreda? Znači, dve, tri godine od kada smo mi ovde u Skupštini, stalno se za novu godinu, za 1. januar to najavljuje i onda otkazuje.\nTakođe, čuli ste juče i prekjuče gospodina Mustafu iz Preševa koji je rekao i tražio da se obnovi ili realizuju rezultati njihovog referenduma iz maja 1992. godine na teritoriji Medveđe, Preševa i Bujanovca o prisajedinjenju Kosovu.\nGospodin Mustafa je rekao da traži da Albanci na jugu Srbije dobiju sve ono što Srbija traži sa međunarodnim garancijama za Srbe na Kosovu i Metohiji.\nNije li to, gospođo Brnabić, upravo jedan od primera kako ove spekulacije sa razgraničenjem, razmenom teritorije i slično zapravo povećavaju aspiracije na deo teritorije Republike Srbije i razne apetite koji su bili skoro ugasili ili su bili splasnuli, ponovo oživljava? Dakle, sama priča o tome u našoj javnosti o tim stvarima je ponovo obnovila zahteve, poput gospodina Mustafe.\nNapokon, pitanje za gospodina Nebojšu Stefanovića. Mi bismo mogli ovde dva sata raspravljati, ali da li biste bili skloni da podržite, gospodine Stefanoviću, ideju koja možda zvuči radikalno, ali ja je predlažem ovde u Skupštini, može da se malo i modifikuje i šta mislite uopšte o tome da se zbog ovih silnih afera koje se pominju u namenskoj industriji, u proizvodnji oružja, pre svega afera "Krušik", ali i druge, da se do daljnjeg ili ispita ili stavi moratorijum na privatne posrednike u izvozu oružja iz Republike Srbije, a da to rade državni proizvođači i državna firma koja se time bavi? To bi bilo to. Hvala.\nZahvaljujem, gospođo Brnabić, ali moram da kažem da što se tiče Venecijanske komisije prosto samo informacije radi, nisu oni, možda su amandmani genijalni, možda su savršeni, ali prosto, Venecijanska komisija je samo notirala, primila k znanju te naše amandmane, a nisu se izjašnjavali o njima u smislu glasanja, nisu ih odobrili ili ne. Kažem, možda su oni genijalni, možda ništa ne valjaju.\nAli, da se mi vratimo na ono što je centralno, nažalost. Mislim da, nažalost, niste najbolje interpretirali stav gospodina Bajera, vi ste ga minimalizovali, i meni je otišlo vreme, nisam uspeo da završim rečenicu, ali nije ni bitno, mene malo zbunjuje vaš stav, vaš benevalentni stav tipa mi se sa Nemačkom, tako ste rekli, slažemo oko svega, i ima samo taj jedan problem, oko Kosova se ne slažemo. Meni deluje to malo suviše minimalizujuće, moram priznati.\nŠto se tiče važnosti i značaja i težine reči gospodina Bajera, kao i nekih drugih parlamentaraca, podsetio bih javnosti i sve kolege ovde prisutne na gospodina Šokenkofa, takođe, koji je pre nekoliko godina, sada već pokojnog Šokenkofa, koji je takođe dolazio pre četiri, pet, šest godina sa nekim porukama koje su takođe, vlasti i one prethodne, a i ova sadašnja, vaša, SNS, govorili da je to samo privatno mišljenje, da je to samo jedan poslanik, da to nije zvanični stav Nemačke, a pogotovo EU. Na kraju je ono što je gospodin Šokenkof govorio bilo pretočeno u 10 tačaka, nemačkih tačaka posle 15 tačaka Brisela kao zahtevi i na kraju je ugrađeno u Poglavlje 35 sa zahtevima u vezi sa Kosovom prema Srbiji.\nTako da ne bih ja potcenjivao reči nemačkog parlamentarca, pošto nažalost obično bude kao što su rekli. Ponavljam vam i citiram vam formulacije, suviše su direktne, suviše su oštre, da bi se neko smeo o tome neobavezno izjašnjavati. Dakle, on je rekao da je došao sa tom porukom, da je došao da prenese stav Nemačke da su ideje o razmeni teritorija loše i opasne, da je to stav Angele Merkel, da se to neće promeniti i to je ono ključno, citiram, to je ono ključno što želim da prenesem kao poruku Berlina, izričit je Bajer. Nije on rekao to je moje mišljenje, rekao je da je to poruka Berlina. U tom smislu kažem, ja molim i apelujem, žao mi je što nema ministra spoljnih poslova, što nema gospodina Dačića, da se ove poruke shvate vrlo ozbiljno. Ja ne vidim šta bi posle toga moglo i morala da bude reakcija Beograda. Pre nekoliko dana izjava američkog ambasadora koja je s pravom naišla na osudu javnosti, a ovo sada kao da se prećutkuje i skriva od građana Srbije. Hvala.


Od bolesti srca i krvnih sudova godišnje umre 50.000 ljudi - Vesti - Aktuelno - ALO!\nONO NAM JE "SLABA TAČKA"\nOd bolesti srca i krvnih sudova godišnje umre 50.000 ljudi\nAutor: Tanjug | 26.02.2015 - 15:49:00h | Komentara: 0\nSvake godine u Srbiji od srčanih i oboljenja krvnih sudova umre više od 50.000 ljudi starosti od 30 do 60 godina, rečeno je danas u beogradskom Institutu za kardio-vaskularne bolesti "Dedinje", kojem je uručen prenosni ultrazvučni aparat.\nLjudsko srce | Foto: Profimedia.rs\nUređaj, koji treba da poboljša uslove rada, ali i da omogući bolju dijagnostiku, donacija je Fondacije Hemofarm vredna 3,5 miliona dinara, a sprovodi se u okviru nacionalne kampanje "Svim srcem".\nDržavni sekretar u Ministarstvu zdravlja Berislav Vekić, podsetivši na dobru saradnju Ministarstva, Koncerna Hemofarm i Instituta za kardio-vaskularne bolesti, pozvao je i druge značajne farmaceutske kuće i kompanije da slede primer Hemofarma.\nUpravnik Klinike za vaskularnu hirurgiju pri Institutu Đorđe Radak rekao je da će zahvaljujući novom aparatu medicinsko osoblje imati priliku da radi detaljniju dijagnostiku, pa samim tim da bolje leči vaskularne bolesnike.\n- Jedna od prioritetnih aktivnosti fondacije u okviru kampanje "Svim srcem" je ulaganje u zdravstvo sa ciljem unapređivanja zdravstvene zaštite - izjavila je član Upravnog odbora Hemofarm fondacije Sandra Savić i dodala da bolnica ima izuzetno cenjene i svetski priznate lekare i da joj je drago što donacijom mogu da doprinesu još boljem radu i opštem zdravlju stanovništva.\nOd osnivanja 1973. godine Institut za kardio-vaskularne bolesti "Dedinje" je poznati centar u svetu i vodeća ustanova na tom polju u Srbiji, rečeno je na skupu.\nGodišnje se u Institutu obavi oko 15.000 pregleda, što je do sada rađeno uz pomoć samo jednog ultra-zvučnog aparata.


Srbi i Hrvati zajedno u odbrani fašizma | Analitika - Informativni Portal\nSrbi i Hrvati zajedno u odbrani fašizma\n„Nismo ludi da glasamo danas za ukidanje naziva ulica po imenima ustaških zlikovaca u Mostaru, pa da sutra nama ukinu trg Draže Mihailovića u Bijeljini“. Ovako bi se nekako moglo sročiti razmišljanje srpskih poslanika u Parlamentu BiH, koji su bili protiv inicijative o ukidanju naziva ulica koja nose imena nekih od najvećih ustaških zločinaca iz Drugog svjetskog rata.\nObjavljeno: 28. 05. 2016 - 11:56 Promjenite veličinu teksta: A A A\nZamislite samo tog ludila u kome Srbi i to oni kojima su puna usta Jasenovca, Jadovna, Prebilovaca, odbiju da se jednom za svagda izbrišu imena onih koji su učestvovali u najvećem masovnom istrebljivanju ljudi na ovim prostorima u posljednjih nekoliko vijekova.\nI to sve pod izlikom, čujte sad, da ne bi sutra neko i Republici Srpskoj ukidao nazive ulica sa državnog nivoa. Tako je u ime Saveza za promjene ovaj sraman potez obrazložio zamjenik predsjedavajućeg Predstavničkog doma Parlamentarne skupštine BiH Mladen Bosić (SDS).\n„Samo smo štitili ustavne nadležnosti. To je nadležnost lokalnih zajednica. Mi ni na kakav način nećemo da sutra na osnovu toga dođe zahtjev za ukidanje naziva ulica, recimo, u Bijeljini“, gle čuda pa se baš u ovom semberskom gradu nalazi Trg Draže Mihailovića, i dodao:\nSigurni smo da bi se to desilo da se prihvati princip da se sa nivoa BiH određuju nazivi ulica”, objašnjava Bosić, kojem izgleda puca nešto zbog toga što većina građana, među kojima i dio Srba, mora svakodnevno gledati imena ustaških krvnika kako im se keze sa mostarskih zidina.\nIzgleda da je cijeloj kompaniji koja iz udobnosti svojih višespratnica u RS, dolazi u još udobnije fotelje državnog Parlamenta za pišljivih 8.000 KM, ipak najvažnije zaštiti sjećanje na svoje fašiste i zločince. Zato najbolje netalasati. Ne diramo mi tvoje fašiste, ne diraj ni ti naše, i mirna Bosna. E teško da će biti ikad mirna sa ovakvim ljudima.\nInače, u Mostaru još od posljednjeg rata ulice nose imena zvaničnika fašističke Nezavisne države Hrvatske Mile Budaka, Jure Francetića, Ante Vokića i Mladena Lorkovića. Nakon dvije decenije inicijativu da se ovi nazivi promjene pokrenuo je državni poslanik Denis Bećirović, što nije naišlo na odobravanje poslanika SDS-a i HDZ-a.\nBećirović tvrdi da je jedina namjera bila da se pošalje politička poruka da veličanju ustaških zločinaca mora doći kraj.\n“Riječ je po mom sudu o jednom od najsramnijih glasanja u postdejtonskoj Bosni i Hercegovini i mislim da neko treba preuzeti odgovornost za te stvari. Mislim da na principijelan način treba da se borimo protiv pojava fašizma i neofašizma u BiH. Zaista je strašna činjenica da u BiH još ima gradova s ulicama koje nose imena ustaških sljedbenika. Inače, sam čin glasanja ostaviće duboke tragove i pokazati javnosti u BiH i cijelom svijetu ko je ko“, rekao je Bećirović.\nNe bi Bećiroviću pala kapa sa glave ni da je ovdje ubacio, npr. promjenu imena škole u Goraždu, koja se zove po oficiru zloglasne Handžar divizije Huseinu ef. Đozu, ali hajde da kažemo da se od nečeg mora krenuti.\nUglavnom, u tekstu inicijative između ostalog navedeno je:\n- U ime budućnosti svih naroda i građana, organi vlasti u Mostaru trebaju javno i jasno odgovoriti na sljedeća pitanja: Ko i zašto promovira saradnike i sljedbenike nacizma i fašizma u Mostaru i ko je uveo autora rasnih zakona NDH Milu Budaka u nastavni plan i program, te nazvao pola nekadašnje Šantićeve ulice po njemu i na taj način ga rehabilitirao? Čime su komandant zloglasne Crne legije Jure Francetić i ministri u ustaškoj vladi Vokić i Lorković zaslužili da ulice Mostara nose njihova imena?\nGrađani Mostara, Bosne i Hercegovine i Evrope, koja počiva na antifašističkim temeljima, očekuju smislene i jasne odgovore na ova i brojna druga pitanja. Nazivanje ulica po saradnicima i sljedbenicima fašizma i nacizma jasno pokazuju da fašizam i nacizam nisu pojave koje nepovratno pripadaju prošlosti. I u savremenim društvenim uslovima očigledno ima pojava ekstremizma i neofašizma.\nIpak, kako to biva u našim parlamentima, smisleni odgovori su izostali, a dobili smo samo još jednu potvrdu da je fašizam i više nego ukorijenjen u BiH. Od lokalnih do državne vlasti.\nPošto je već svima bilo poznato kako će HDZ-ovci glasani, jer ipak su oni i nazvali ove ulice po ustaškim zločincima, malo ko je očekivao da će i najveći među Srbima, poslanici SNSD-a ostati uzdržani. Ali i oni imaju svoju verziju priče. Za Stašu Košarca, predsjedavajućeg Kluba poslanika SNSD-a u Predstavničkom domu Parlamentarne skupštine BiH problematičan je kredibilitet predlagača.\n“Iz tog razloga ja sam bio lično uzdržan, jer smo mi u Predstavničkom domu izloženi brojnim inicijativama koje su nekad zlonamjerne”, rekao je Košarac.\nSudeći prema ovako hrabrim i odlučnim stavovima poslanika iz RS i izričitom ne uklanjanju ustaških naziva ulica, još dugo i bezbrižno će u Bijeljini trg nositi ime Draže Mihailovića, u Banjaluci će i dalje ulice biti nazvane po četnicima Urošu Drenoviću i Radetu Radiću, a niko neće smjeti ni da pomisli na promjenu naziva ulice, recimo, četničkog vojvode Momčila Đujića u Istočnom Sarajevu.\nDa je ovakvo ponašanja poltičara licemjerno, sramno i necivilizacijski tvrdi i predsjednik Helsinškog odbora za ljudska prava RS Branko Todorović, koji za BUKU navodi glorifikovanje fašizma u BiH ne treba mnogo da nas iznenađuje.\n„Mi smo konstantno svjedoci da zločinci i kriminalci u ovoj zemlji, ne samo da imaju međusobno dobro razumjevanje, već su oni ovisni jedni o rdugima. Pa svakodnevno gledamo opstrukcije u procesuiranju zločina iz perioda 91. – 95., koje se vrši svjesno od strane istih ovih nacionalističkih i šovinističkih politika. Oni koji podržavaju rehabilitaciju i oživljavanje fašizma,kvislinšizma i ovakvih pokreta i ideja se odlično slažu i razumiju“, rekao je Todorović.\nPrema njegovim riječima, pod hitno je potrebno donijeti na nivou BiH zakon kojim bi se glorifikovanje zločinaca fašizma zabranili.\n„Mi umjesto da ih osuđujemo, mi rehabilitujemo fašiste i njihove sluge. Vrhunac licemjerstva naših političara je na njima uopšte ne smeta da se u nekom dijelu BiH ulice ili trgovi nazivaju po imenima ustaša. Naravno, sve dok ima i četnika na tim tablama. Ako je ovo put u budućnost, glorifikovanje fašizma, ustaštva, četništva, onda imamo ogroman problem“, kazao je Todorović.\nIako smo već pomalo i navikli, samo ako iole normalno razmišljamo, ne možemo a da se svaki put ne iznenadimo količinom ludila koje svakodnevno ispliva na površinu kada se govori o fašizmu i nacionalizmu. Juče uvrede, danas nazivi ulica, sutra ko zna šta. Koliko se ova pošast primila u BiH vidi se na svakom koraku, a da se uvijek iznova i iznova možemo zgražavati nad njom omogućuju nam, ko drugi do naši političari. Jedino, kad ih opet narod zdušno podrži već će biti kasno da bilo šta promjenimo, možda samo da se još jednom zgrozimo.\nMilovan Matić, 6yka.com\n02. 06. 2016 - 13:58\nkako to? samo Srbi i Hrvati su vam trn u oku? ili mozda i brane fasiste a u CG je u vladi jedan od najvecih zlikovaca na Balkanu zar nije zlikovac Milo bitanga jurisao sa kamom u zubima po Hercegovini ja neznam niti ga krvim niti me interesujete, samo ja nerazumem vas portal sto ga vi pordzavate, a daje granatirao Dubrovnik to se zna imaju slike kad je bitanga Milo granatirao spomen kulture a jos kaze ludak Seselj i drugi poznavaoci rata na Balkanu daje Milo okretao vila na raznju na Palama dok muje zemljak Rale granatirao Sarajevo i on kalio zanat kako bih posle islkoristio na granatiranju Dubrovnika! ako ste toliko antifasisti pozabavitese sa zlikovcima iz vase drzave oni su jos na vlasti!!!\n03. 06. 2016 - 11:30\nOva slika je komunistička fotomontaža radjena za potrebe političkih sudjenja.\nMilos trči počasni krug\n05. 06. 2016 - 14:33\nPolupaloooo looonce na babino zvonce! Milooose jaaadan ti si pomijesao i cetnike i partizane i domobrane, pa i baliste i neprijatelje i prijatelje svih boja! Mora da si do kasno lumpovao! Odspavaj malo, dako ti bude bolje! I popij jednu prepečenicu!\n05. 06. 2016 - 17:05\nMilos dozivio nervni slom ! Ova izjava gore je dijagnoza a ne produkt zdrave pameti.\n05. 06. 2016 - 17:11\nMilosu koji se ovdje predstavio ko cetnik, pise ekavski, ali mu je Karadzic Crnogorac a ne Srbin. Milose Karadzic , Milosevic , Arkan , Amfilohije su Srbi, koji su proslavili srpstvo iz Crne Gore, a za kojima su Srbi bili ludi a ne Crnogorci. Milose nije Crna Gora pocela I sv rat no vi. Nije CG pocela jos nekoliko ratova po Balkanu no vi. Nije CG pobila 150000 civila po Bosni no vi. Nije sud osnovan od UN bez presedana ustanovljen zbog CG no abog vas cetnika, nije NATO intervenisao zbog Crnogoraca no zbog Srba. Nisu Crnogorci bili u sukobu sa po svijeta no vi. Zamoli nekog da ti ovo prevede https://en.wikipedia.org/wiki/Chetniks, i pogleaj slike pa da imas materiajla da se gicas. I jos nesto - ako ti ne prijaju istine sto zabadas nos gdje ih mozes vidjeti? Idi na portale Srbije i ovakve fotografije nikad neces vidjeti.\n05. 06. 2016 - 20:05\n89. Je bio anslus Crne Gore Srbiji koji je maskiran raznim srj, scg itd.\n07. 06. 2016 - 13:40\nVi ste srbi po dijagnozi.Postoje srbi po profesiji,takodje gadni te srbi po nacionalnosti,vecinom normalni.\nBIH Biće dopunjena aktivnim sastavom... Republika Srpska dobija Žandarmeriju\nBIH Portal Kliks saznaje Dodik pozvao Tačija u posjetu BiH\nBIH Banjaluka U blizini vrtića eksplodirao automobil fudbalskog trenera\nBIH Tvrdi da Dačić lažno optužuje Zvizdić: Bošnjaci nikada nijesu tražili "muslimansku Bosnu"\nBIH Sarajevo: Nepoznata osoba posjekla i odnijela stablo u kojem je bila mina\nBIH Diplomatski incident Dodik odbio da primi njemačku ambasadorku\nBIH Banjalučkog biznismena Predao se osumnjičeni za ubistvo Slaviše Krunića\nBIH Veliki suncobran pao na dječaka, zadobio dublje posekotine glave