Карен Симонян — Планетата на двойниците (1) — Моята библиотека\nПланетата на двойниците (1)\nՆերսես Մաժան դեղագործը, 1972 (Пълни авторски права)\nУбийство в „Капелата“\nПоследна глава или край на началото\nВИЛАНК — Четвърта планета на двойната звездна система Зугастра (вж. Галактически център, сектор 257 LB). Средно разстояние между центровете на тежестта на двете светила — 7,311 астрономически единици… Средна орбитална скорост — 56,72 км/сек… Време за пълно завъртане около оста — 30 ч. 42 мин. и 15 сек… Има един спътник… Планетата е открита през 5762 година от Дж. Виланк (вж.). Заселена е след 257 години. Сектор 276 LB е известен като най-доброто място за почивка.\nЛоуел А. — Пълен галактически справочник, том 128\n(137-о допълнено издание. Бенедикт, 9827 г.)\nВ залата на аптеката се разнесе синият звън на камбанката на пътната врата. Нерсес Мажан вдигна глава и погледна посетителя. В аптеката бе влязла девойка, която, вместо да се приближи до остъкления сектор, където аптекарят приемаше рецептите, закрачи към дъното на залата и седна на една от масите. Явно си мислеше, че е сама, защото остъкленият сектор беше непрозрачен отвън.\nАптекарят добави с малката лопатка още малко лекарствен прах в блюдото на везната. Дългата блестяща стрелка застана точно по средата на скалата. После Нерсес изсипа съдържанието на блюдото в гилзата на уреда, пресова сместа и се получи овална таблетка. Това лекарство много се търсеше в града. Туристите и летовниците не можеха и да си представят, че ще успеят да си починат пълноценно и да се забавляват бурно, без да гълтат с шепи от тези таблетки. Впрочем тези таблетки, както и барът, в който обикновено сервираше Нестор, осигуряваха основния доход на аптекаря Нерсес Мажан.\nНерсес Мажан сложи таблетката в пликче и погледна часовника си. Беше два часът и четиридесет минути. Лицето му се изопна. Пак, погледна към девойката, която шепнешком даваше поръчката си на Нестор. Нерсес окачи везната, облакъти се на масата и отправи любопитен поглед към дъното на залата. „Безгрижен зефир над росна ливада“ — спомни си Нерсес Мажан едно стихче от старо стихотворение. Зефир, предизвикващ смразяващи тръпки у човека. Но девойката съвсем не беше безгрижна, както му се бе сторило на пръв поглед. По сериозното й лице се четеше зле прикрита тревога.\nЗа Нерсес Мажан появяването на посетителката бе изненада. Той не помнеше случай по това време на деня някой да влезе в аптеката — не за лекарства, а просто за да седне на някоя маса и да се вглъби в мислите си. За щастие Нестор никога не се учудваше на подобни неща. Затова, като поднесе на девойката сок и малинов сладолед, той не отиде при Мажан, за да сподели недоумението си.\nАптекарят отново посегна към везната, прегледа поредната рецепта и веднага забрави за необикновената посетителка, защото съставките на таблетките, които приготвяше, бяха специфични за всеки клиент и трябваше да се внимава.\nНерсес Мажан се сепна и спря да работи едва когато едно от слънцата залезе и аптеката, и улицата „Голямо куче“, и целият град с предградията се превърнаха в оранжева приказка.\nХората започнаха да се усмихват. Дори приятелски намигаха на другото слънце, което бе увиснало на небосклона и блестеше, без да заслепява. То пръскаше златистите си лъчи от хоризонт до хоризонт, вълшебно изменяше цялата околност и събуждаше в душите на неспокойните гости на Виланк акварелни мечти.\nИ от усмивките на хората се роди магическата вечер.\nНерсес Мажан излезе в залата, застана пред огромния прозорец и вдигна щорите. Усмихна се на вглъбената в мислите си девойка, седнала край масата. Но тя продължаваше съсредоточено да се взира в чашата с разтопен малинов сладолед, който сред този оранжев свят бе придобил нежнозелен оттенък. Бе отпила от плодовия сок само глътка, и то преди повече от три часа, когато Нестор й го сервира заедно със сладоледа.\nСтранно беше, че девойката гледа с безразличие на малкото румено светило, възвестяващо настъпването на вечерта с веселите празненства, силните преживявания и многобройните развлечения. Нерсес Мажан поклати глава, влезе в работната си стая, седна пред бялата маса и отново се вгледа съсредоточено в дългата стрелка на аптекарската везна.\nУлицата постепенно се оживяваше.\nНе след дълго започна вечерната суматоха. Аптекарят вече не можеше да се доверява на очите си при изчисляването на милиграмовете съставки на лекарството, защото в залата не секваше звънът на камбанката на пътната врата и монотонната досадна гълчава на клиентите го разсейваше.\nНерсес Мажан остави везната и покри масата със стъкления похлупак. Започваше денят на Нестор и той можеше да си почине.\nОсвен случайните туристи — любители на сладолед и плодов сок, които вечер изпълваха бара, Нестор си имаше и постоянни клиенти. Те бяха малко, идваха всяка вечер, настаняваха се удобно и глътка по глътка, без да бързат, пиеха маулско кафе, наслаждавайки се на неповторимия му вкус и аромат.\nВъв Виланк много обичаха тази странна гъста напитка и затова кафеените насаждения в Маул се обработваха и поддържаха изрядно, а транспортните звездолети, долетели от далечните кътчета на Галактиката, често по няколко дни кръжаха над космодрумите на планетата, очаквайки да се освободи площадка за кацане.\nНа излизане от работната стая Нерсес Мажан се спря на прага и за миг потърси сред тълпата девойката — първата посетителка за деня в аптеката.\nИ наистина много щеше да се учуди, ако не успееше да я види в дъното на залата.\n„Впрочем какво ме засяга?“\nНерсес Мажан не се интересуваше от посетителите, защото всички, с малки изключения, бяха туристи от планетната система Зугастра, от Маул, от Рамзес, от съзвездието Орион. Те с удоволствие предприемаха тези пътувания по чудесните галактически пътища, пилееха дни, седмици и месеци, подтиквани от непреодолимото желание да се влеят във водовъртежа на виланкския живот. Всички те бяха от хората, които искат на всяка цена да загубят нещо. И губеха с голям успех най-ценното.\nПо всичко изглеждаше, че и девойката се числеше към тия туристи, беше облечена доста дръзко, както и останалите млади жени в залата. Бе сресала и прибрала косите си по образец на модната фризура, станала популярна в Рамзес. Тялото й — голо от лявото рамо до кръста, бе татуирано със знаци — символи, без които жителките на планетата Досп смятаха живота си за безпредметен.\nНерсес Мажан сви рамене, учуден от собственото си упорито любопитство към посетителката. Сам не разбираше коя е причината за него.\n„Какво ме интересува тя?“\nТой мина между лабиринта от маси.\nПред вратата, водеща към втория етаж, Нерсес Мажан срещна Нестор с поднос в ръка, който мълчаливо, само с поглед му посочи дъното на салона. Нерсес разбра намека на стареца и се обърна.\nПогледите на аптекаря и на девойката се срещнаха.\nНерсес Мажан спря за миг, сякаш за да размисли и вземе решение, а сетне се заизкачва по спираловидната стълба.\nВ просторната стая, застлана с меки като гъба червеносинкави кикенски кожи, той се съблече, хвърли небрежно бялата си манта и с наслаждение легна на пода.\nПочивката върху кикенските кожи, която той наричаше навик, бе единственото му удоволствие в този монотонен живот. Такъв приятен навик бе и да пуши цигарите, доставяни от съзвездието Скорпион. Те проясняваха уморения му мозък, ободряваха го и изпълваха изтощените му от еднообразната работа мускули с енергия.\nНерсес Мажан затвори очи.\nПогледът на девойката в салона… Какъв беше той? Печален? Очаквателен? Уморен?… Да, да, какво се криеше в този поглед?\n„Това не ме засяга.“\nУгрижена и тъжна… Защо?\n„По дяволите!… Това изобщо не ме засяга!“\nТя влезе в аптеката още призори и досега стои там.\n„Да… зная… Безгрижен зефир над росна ливада… Впрочем какво общо имам с нейните грижи и скърби!“\n… След години, когато го запитат как е започнало всичко, той, Нерсес Мажан, някогашният аптекар, живял на улица „Голямо куче“, ще се затрудни да отговори. Когато станат много настоятелни, той ще се опита да обясни по следния начин: „Лежах на пода и пушех… Не, беше обикновена вечер. Аз и сега обичам да пуша легнал на пода. После влезе Нестор. Познавате ли го?… Досетих се, че вече е нощ, следователно в салона би трябвало да няма посетители. И въпреки това попитах дали долу все още има хора… Знаете ли, преди никога не съм му задавал подобен въпрос.“\n— Почти няма.\nСтъклата на прозореца бяха потъмнели. Луната вече пълзеше по оранжевия диск на слънцето. Черното небе бе осеяно с ярки звезди.\n— Значи заключи вратата? — продължи настойчиво да пита Нерсес Мажан.\nНестор се издаде:\n— Тя все още е там. Може би тази вечер няма да заключим салона. — И припряно рече: — Снаряжението е готово. Кога ще заминеш?\nПоследното изречение стана съдбовно. Поне така би го определил след години Нерсес Мажан.\nТа нали тогава за първи път в живота си, без никаква сериозна причина, отказа да ходи на лов за кикени? С това май не бе имал намерение само да изтрие фараонската усмивка от лицето на стареца, за да се появи на нейно място разсеяно-глупавото му изражение.\n— Няма да замина. Веднага върни снаряжението! Може да потрябва някому — нареди Нерсес Мажан, гасейки цигарата си. — Аз слизам в салона.\nНестор понечи да тръгне след него, но спря на площадката, погледна надолу и промърмори: „Хората винаги са странни.“\nМомичето вдигна глава, усмихна се и погледна аптекаря — плахо, безпомощно, умолително.\n— Меластра! — рече Нерсес Мажан и замълча.\n— Аз ще си тръгвам — отговори момичето, тълкувайки по своему мълчанието на аптекаря.\n— Не!… Защо?… — възкликна Нерсес Мажан. — Бих желал да ви предложа моето маулско кафе. Опитвали ли сте го? Мнозина, естествено, не го харесват. Но всичко е въпрос на вкус и навик. Нестор, две чаши маул!\nМомичето поклати глава, сякаш отказваше. Затова Нерсес Мажан побърза да добави:\n— Аз ви черпя… Меластра, отдавна ли сте в нашия град?\n— Да, хареса ми вашият салон — отвърна момичето. — Но аз веднага ще си тръгна.\nНерсес Мажан седна срещу него.\n— Нестор ей сега ще ни поднесе кафето.\n— Благодаря… — девойката се усмихна.\n— Ако възнамерявате да останете още в нашия град — каза Мажан — и ако сте харесали моя салон, ще ми бъде приятно да ви виждам по-често тук.\nГолемите черни очи на момичето заблестяха.\n— Благодаря, меластър. Ако не ми се случи нещо изненадващо, готвя се скоро да си замина.\n— А ако изненадващото вече се е случило? Момичето изплашено се озърна. Устните му затрепераха.\n— Ами да — усмихна се Нерсес Мажан. — По всяка вероятност тази изненада съм аз.\nНестор застана до масата и постави пред двамата високите чаши с маулско кафе.\n— Наистина ли?… — момичето разсеяно огледа опустелия салон и едва когато Нестор си излезе, попита:\n— Значи вие ме харесвате?\nАптекарят кимна, за да скрие смущението си, взе тънката стъклена пръчица и бързо започна да разбърква гъстото кафе в чашата си.\nДевойката сложи длан върху ръката му:\n— Ако искаш, да прекараме заедно тази нощ?\nАптекарят се почувствува унизен.\n— Ти сама ли пристигна във Виланк? — попита я той, преструвайки се, че не е чул последните й думи.\n— Сега вече съм сама.\n„Тя не е дошла сама… Тя не е от ония търсачи на приключения, които пътешестват из Космоса от планета на планета, в плен на призрачни и мимолетни удоволствия.“\n— Днес — тук — момичето облиза с език стъклената бъркалка и опита кафето. — Вкусно е — рече то.\n— А вчера? — запита Нерсес Мажан.\nМомичето принудено се изсмя:\n— Нима е толкова важно? По-важното е, че сега съм сама. Искам час по-скоро да отпътувам от Виланк. Вероятно ми омръзна…\n— Бих желала да прекараме нощта заедно. Ти наистина ли ме харесваш?\nНерсес Мажан не отговори.\n— Това е всичко — продължи момичето. — Останалото няма значение.\nАптекарят отново започна да бърка кафето си, сякаш бе забравил всичко на този свят.\nЛекият ветрец люлееше камбанката на пътната врата и звънът й прищипваше като с клещи сърцето на отчаяното момиче, караше го боязливо да потръпва.\n— Казвам се Урсула — рече момичето, сякаш за да избяга от натрапчивия звън на камбанката, който пробождаше сърцето му.\nА звуците летяха из салона, заливаха го с цветовете на дъгата, плуваха и гаснеха, притиснати от нова вълна звукове, идещи откъм вратата.\n— Обаче обичам мъжете да ме наричат Ула — продължи момичето. — Така се обръщат към мен и близките ми. Моля те, затвори вратата!… Или откачи тази камбанка!\nНерсес Мажан бавно се приближи до полуотворената врата, люлееща се на пантите, затвори я плътно и спусна резето.\n— Обичаш мъжете, нали? — отбеляза той и отново седна срещу Урсула. — Пий… кафето успокоява.\n— Не, не… — извика момичето, прилепило длани към посърналото си, измъчено лице.\nНавън бе късна нощ. Градът бе потънал в студен, сънен полумрак. От прозорците на салона се виждаше черният небосвод. Разсипаните по него звезди напомняха хаотично пръснати отломки от безброй слънца. От тях струеше тази студена, мъртва светлина.\n— Пий! — настояваше Нерсес Мажан. — Ти си развълнувана. Още щом влезе в аптеката, забелязах, че си разстроена. Пий… веднага ще се успокоиш и ще съжаляваш, че пропиляваш такава чудна вечер в тази неприветлива и пуста аптека.\nМомичето започна да отпива на глътчици от маулското кафе, крадливо поглеждайки с удивително големите си черни очи към Мажан. Маулското кафе наистина й помогна. Урсула отмести празната чаша и нежно улови ръката на аптекаря.\n— Обещавам ти няколко часа блаженство — рече тя. — Дори и твоето кафе не може да се сравни с онова, което ще получиш от мен. Защо не казваш нищо? Може би наистина изненадата си ти… Покани ме… Е?… Съмняваш ли се, или се страхуваш? Обещавам ти да прекараш мигове, каквито човек рядко изживява в живота си.\nНерсес Мажан измъкна ръката си изпод студените пръсти на Урсула.\n— Но ти май… се готвеше да си тръгваш? — внимателно й напомни той, за да не я обиди.\n— Тогава защо да си ходя? Когато дойде при мен, помислих, че ще ме накараш да си тръгна, защото нощем салонът се затваря. Меластър, покани ме!\nНерсес Мажан стана.\n— Разбира се — отвърна Урсула. В гостната на втория етаж девойката с удоволствие се отпусна в креслото.\nАптекарят застана до нея.\n— На този Нестор май целият свят му е крив, а? — попита Урсула.\n— Такъв го помня.\n— От злоба, изглежда, не спи и нощем?\n— Той изобщо не спи — отвърна Нерсес Мажан.\n— Седни, защо стоиш прав?… Той няма ли да ни пречи?\nУрсула подви крака и се намести по-удобно в креслото.\n— Много съм уморена — извини се тя.\nАптекарят седна срещу нея.\n— Защо сядаш далеч от мен?… Не си каза името.\n— Нерсес, Нерсес Мажан.\n— Нерсес… — повтори Урсула и тихичко се изсмя. — Нерсес, колко е спокойно тук и… безопасно.\nТя блажено притвори очи.\nЛюбопитството на Нерсес Мажан се смени с лека колебливост. Той си помисли, че не е в състояние да откъсне поглед от девойката, с която едва се бе запознал, че символичните спирали, спускащи се главозамайващо по бялото й тяло — от раменете до кръста, го вълнуват. Досега никой не бе предизвиквал у него такова възхищение, такъв възторг.\n— Ти си хубав — с дрезгав глас рече Урсула.\n— Благодаря, меластра!\n— И все още си млад.\n— Да, меластра. И в това е моето нещастие.\n— Хората често ми го натякват.\n— Особено жените, нали?\n— Ти виждал ли си мъртвец? — неочаквано запита Урсула и се опита да прикрие с ръка разголената си гръд. — Защо ме гледаш така? Неприятно ми е.\n— Случвало ми се е два пъти — произнесе с дрезгав глас Нерсес Мажан.\n— Казвам, че на два пъти ми се е случвало да виждам мъртъвци.\n— Така ли? — По лицето й се изписа предишният страх. — А защо си спомни за това?\n— Мисля, че ти ме попита… Меластра, тук е напълно безопасно — рече аптекарят и неспокойно се размърда в креслото. — Тази вечер можеш да останеш при мен, ще те подслоня. Ако се наложи, можеш да останеш и утре, и вдругиден. Колкото пожелаеш.\n— Ами Нестор?\n— Той е най-добрият ми приятел. И нещо повече — паметта на моя род.\n— Паметта на рода! — повтори Урсула. — Това е небесносиня, недостижима мечта. — Млъкна и после някак виновно добави: — Защото аз нямам род.\n— Случва се… Сега мнозина нямат род… Нестор е приготвил отсрещната стая за тебе…\n— Свикнал съм с моята.\n— Винаги съм мечтала да бъда сама, в уединение. Нерсес… ти наистина си удивителен човек!… А знаеш ли защо си такъв?… Защото в тебе живее паметта на рода ти, на прадедите. Аз не греша.\n— Мислиш ли?… — Нерсес Мажан чувствуваше как слепоочията му пулсират. — Ставай, вече е късно!\n— Дори не зная кои са родителите ми. — Урсула бе забравила неотдавнашния поглед на Нерсес, който я смути, и отново се намести удобно, облегната на дясната си ръка. — Родила съм се на планетата Варвукс. Разбираш ли? — възкликна отчаяно момичето.\nНерсес Мажан й кимна.\nТой никога не беше чувал за Варвукс. Вероятно това беше някаква далечна, голяма планета.\n— Аз съм просто дъщеря на Варвукс — отчаяно повтори тя.\n— Късно е вече — безпомощно рече Нерсес Мажан. — Трябва да почиваш!\n— Откъде знаеш? — попита момичето. — Аз често гълтам таблетки за успокоение.\nДевойката неуверено погледна младия човек, застанал срещу нея. После се усмихна, изправи се неохотно, оправи полата си и като се вдигна на пръсти, сложи ръце на тила си. Поиска да се прозее, но вместо това издаде странни звуци и разтърси глава, без да се съобразява, че разваля рамзеската си прическа.\n— Сутрин ставам късно — каза тя.\n— Никой няма да ти пречи.\nНерсес Мажан отвори вратата на стаята й.\nНа прага Урсула отново се спря.\n— Унасяш се в работата си… Когато влязох в салона на аптеката, ти ме погледна, но сетне веднага ме забрави. Винаги ли си такъв?\n— Не зная. Може би… Лека нощ.\n— Това е много важно — каза момичето.\n— Нощта да бъде лека.\n— Освен това си и търпелив. Вероятно вече ти досаждам, но ти нито веднъж не го показа.\n— Защо да го показвам, когато не е имало повод?\n— Повод ли?… Имаше — рече момичето, притискайки се към Мажан. — Нали аз непрекъснато дърдоря глупости? А да се каже „лека нощ“ е много важно, защото… вероятно следобед ПОСИЗУ ще ме потърси. Ако ме открият тук, според полицейския ред ще бъдеш обвинен, че си укрил убиец. Не се вълнувай, мили… За това ти нищо не знаеш. Така ли е? Можех и нищо да не ти казвам. Как мислиш, могат ли да ме открият тук?\n— Могат — въздъхна дълбоко Мажан.\n— И аз мисля така… Но ако не ме открият…\n— Ще останеш тук колкото пожелаеш — рече Нерсес Мажан и я побутна към нейната стая. — Лека нощ!\nБез да се оглежда, той се запъти към вратата в дъното на гостната и влезе в спалнята, застлана с кикенски кожи, които леко блестяха. Мажан легна на тях, направо на пода, и потъна в мисли, които бръмчаха като кошер в главата му. Трябваше да реши как да действува по-нататък.\nАла малко след това от коридора долетя тревожният звън на камбанката. Аптекарят се обърна по гръб, впери поглед в мрака и се опита да чуе какво става на първия етаж.\nНерсес Мажан, изглежда, бе загубил чувството си за време. Не можеше да разбере времето ли е спряло, или е минала цяла вечност след звъна на камбанката.\nУбеден, че под напора на съмненията може да не заспи и до разсъмване, той най-сетне стана и започна бавно да се облича.\nКъщата тънеше в тишина.\nНерсес отвори вратата на спалнята и се озова в гостната. И там, посред стаята, видя полуголото момиче.\n— Не си ли заспала? — попита я шепнешком Нерсес Мажан.\nУрсула поклати глава.\nАптекарят се приближи до нея.\n— Тревожиш ли се за нещо?\nТя сведе глава, сякаш се срамуваше да признае, че е разтревожена.\n— Отдавна ли стоиш тук?\n— Чух някакви гласове и шум — изрече момичето, мърдайки едва-едва устни. — Изглежда е тя…\n— Кой?… Полицията?\n— Полицията ли? — Тя се поколеба за миг. — Да, разбира се, че полицията.\nДа не си убила човек? — попита Нерсес Мажан, ужасен от въпроса си и от вероятния отговор.\n— Аз ли?… — Урсула поклати отрицателно глава.\n— Говори! — извика Нерсес. — Казвай!… Защо!…\n— Това е той — каза момичето и се разплака. — Той го е убил… Но ПОСИЗУ търси мен. Уверена съм, че ме търси.\nНерсес Мажан не знаеше какво да прави. Нищо не разбираше. Но когато си даде сметка, че е прегърнал момичето за раменете, отдръпна ръце и започна да го успокоява.\n— Иди да спиш… Напразно мислиш, че полицията търси именно тебе. Нали си невинна? Нервите ти изневеряват. Утре всичко ще се изясни. Пък дори и да не се изясни, все едно, ще бъде по-леко. А кой е той?\nУрсула мълчаливо се обърна и тръгна към спалнята си. В мътния полумрак се чу щракането на ключалката.\nНерсес Мажан побърза да слезе долу. В коридора се наметна с шлифера си, но когато понечи да бутне вратата и да излезе на улицата, сякаш се вкамени: в дъното на салона забеляза нечий силует и попита шепнешком:\nМажан почувствува как ръцете му се изпотяват. Сякаш някой изцеждаше тялото му и потта изтичаше само от дланите му. Пристъпи към силуета и отново спря. Зад гърба си чу гласа на Нестор.\n— Мен ли търсиш?\nБез да откъсва очи от силуета, Нерсес Мажан каза:\n— Нестор, излизам за няколко часа. Моля те, бъди спокоен! Ти чу ли звънеца?…\n— Вероятно е бил случаен минувач — отвърна Нестор. — Когато отворих вратата, нямаше никого. Изглежда, някой се забавлява.\n— Хубаво забавление! — ядосано каза Нерсес. — Несторе, мислиш ли, че тук, в аптеката, може да има външен човек?\n— Няма — рече старецът и внимателно погледна аптекаря. — Човекът, за когото говориш, стои отвън. А това, което виждаш, е сянката му.\nАптекарят въздъхна с облекчение, вгледа се още веднъж в неподвижния силует, който хвърляше сянка на стената, и излезе на улицата.\nБлизкият уличен фенер се намираше от лявата му страна. Затова Нерсес Мажан пое в тази посока и преди още да стигне ъгъла, се натъкна на човека.\nМажан заобиколи непознатия, без да откъсва очи от него, и с неприкрито любопитство го изгледа от главата до петите. Но не бе удостоен с никакво внимание. Човекът стоеше неподвижно и упорито се взираше в мрачния небосвод.\n— Ще се измориш, меластър — не издържа Нерсес.\nЧовекът, без да променя позата си, го изгледа накриво.\n— Ако чакаш някоя меластра, повярвай, че тя повече няма да дойде — продължи Нерсес Мажан и се зарадва като момченце, което си отмъщава някому. А Мажан наистина си отмъщаваше на неканения силует, появил се преди малко в преддверието. — Тя, изглежда, е заминала с някой друг. Напразно ще чакаш цяла нощ. Меластър, много приятно ще прекараш времето си, ако се потопиш мислено в чужди спомени и преживееш лудориите, вършени от истинските притежатели на тези спомени по хилядите планети на Галактическия център.\nНепознатият процеди през зъби:\n— Махай се! Ти ми пречиш!…\n— Може би искаш да видиш изгрева на Синьото слънце?\n— Меластър! — глухо и заплашително рече непознатият.\n— Ей сега си тръгвам — обеща Мажан. — Моля те само да смениш мястото си. Сянката пада точно върху стената на аптеката. Това е много неприятно. Особено нощем.\nНепознатият покорно се отмести няколко крачки вляво.\n— Благодаря — отвърна Нерсес Мажан. — Повече няма да те безпокоя. — И бързо прекоси улицата.\nМажан се обърна и недоволно изгледа непознатия.\n— Ти аптекар ли си?\n— Да… но приемам поръчки само преди обяд.\n— Тази ли е улица „Голямо куче“?\n— Да. Кого търсиш?\n— Кой ти каза, че търся някого?\n— Никой — отвърна Нерсес Мажан.\n— Точно така, никой — повтори непознатият.\nАптекарят зачака мълчаливо. Непознатият стоеше срещу него, потънал в мисли, и не говореше.\nМажан искаше да продължи пътя си, но непознатият го улови за ръкава на шлифера.\n— Меластър, казват, че този, който посрещне първите лъчи на Синьото слънце на вашата планета, губи паметта си и се ражда отново. Вярно ли е? — попита непознатият.\n— Може би — уклончиво отвърна Мажан. Той изведнъж разбра какво става с този човек, който се бе вкопчил в него и не искаше да го пусне. И тогава аптекарят го съжали: — Ти наистина ли си решил да посрещнеш изгрева на Синьото слънце? Напразно!… Това са глупости. Повярвай на думите ми е не приемай всичко на сериозно! Тези слухове се разпространяват в игралните домове, в хотелите на Виланк още в първите дни след пристигането на гостите, за да не се отдават те на безсмислени развлечения и да си лягат навреме, преди зазоряване.\n— Така ли? — недоверчиво попита непознатият.\n— Ти може би искаш да се разделиш с паметта си? По-добре ще е да я продадеш, ако намериш подходящ клиент.\nНепознатият сви рамене и не отговори.\nТози човек събуди любопитство у Нерсес Мажан. Той го разгледа внимателно под светлината на уличния фенер. Непознатият бе среден на ръст, на около четиридесет години или малко по-млад. Човекът щеше да е красив, ако правилните черти на лицето му не изразяваха загриженост и мъка. В утринната дрезгавина цялата му фигура излъчваше скрита печал.\nОт другия край на улицата се появи силует, който бавно се отправи към мъжете, застанали под фенера.\nНепознатият хвърли поглед към силуета, после — към фенерите и трескаво прошепна:\n— На лошо място сме застанали, меластър… Може би ще е по-добре да влезем в някоя кръчма?\nИ почти насила задърпа Нерсес Мажан след себе си. Отначало аптекарят се поколеба дали да го последва, но сетне покорно тръгна подир непознатия.\nСъседната улица бе също слабо осветена. Животът в града сякаш бе замрял, улиците бяха пусти и тихи. За миг Нерсес Мажан бе готов да повярва, че тази вечер само той и непознатият страдат от безсъние. Но тишината беше измамна. В хотелите и игралните домове, в ресторантите и таверните животът кипеше: гостите на Виланк, пристигнали от близки и далечни планети на Галактиката, прекарваха тук своите луди и щастливи часове. Някои бяха намерили безгрижие и забрава във виното, други се бяха отдали на хазарта, трети търсеха неизчерпаеми радости в любовта и всички сякаш вярваха, че времето е като една безкрайно разтягаща се гумена лента, без да си дават сметка, че и то е ограничено.\nКАПЕЛА, КАПЕЛА, КАПЕЛА.\nЖълто, синьо, червено.\nБуквите пълзяха или се плъзгаха по фасадата на сградата — надолу, нагоре, по диагонал и се сливаха в думата „Капела“.\nНерсес Мажан машинално тръгна към тези ярки, разноцветни, бягащи букви, привлечен от вълшебството на думата „Капела“.\n— Тук наблизо има кръчма, меластър — каза най-после непознатият. — Там няма кой да ни пречи.\nНерсес Мажан учудено погледна своя спътник. Потънал в мисли, той бе забравил за него, а пък и не искаше да си има работа със случайно срещнати хора. Наивните младежки истории му бяха чужди. Затова реши да каже на непознатия, че няма намерение да го придружи, но вместо това изрече:\n— Прощавай, меластър… Аз рядко излизам от къщи нощем. А когато се случи да изляза, предпочитам да изпия два коктейла в избата на Капелата.\nНепознатият, кой знае защо, се озърна и като се увери, че са сами на улицата и никой не ги следи, каза:\n— Меластър, по обяд в Капелата е станало убийство. Полицията е там, няма да ни остави на мира — и забърза.\n— Това не ме засяга — отвърна Мажан и гневно погледна подир нисичкия мъж, който вече му досаждаше. — Освен това, меластър… — и неочаквано млъкна. Спомни си думите на момичето: „Ако ме открият тук, полицията ще те обвини в укривателство на убиец.“\nНепознатият дори не забеляза, че аптекарят млъкна. Той вървеше все тъй забързано и аптекарят неволно го следваше.\nЦилиндричната сграда на хотел „Капела“ остана зад тях.\nКогато аптекарят се огледа и видя, че са минали още две-три улици и са застанали пред входа на двуетажната скромна сграда на механата, нощната среща придоби за него нов смисъл.\n— Меластър, не позвъни ли ти в аптеката ми преди нашата среща? — попита Мажан, преди да влезе в кръчмата.\n— Може би — измърмори непознатият. — Защо не влизаш? — и мина напред. — Моля… Впрочем аз позвъних в аптеката ти. Исках да поръчам таблетки… но забелязах бележката, че нощем не приемате поръчки. Механата е чудесна… Често идвам тук. Моля!…\nОще от пръв поглед механата се хареса на Нерсес Мажан. Салонът бе малък, дори тесен. Край дървените небоядисани маси бяха наредени грубо сковани трикраки столове. Подът бе застлан с избелели сламени рогозки. Стените бяха иззидани от гладки камъни, от чиито процепи се подаваха стеблата на бледи пълзящи растения с неестествено дълги листа, обърнати към изкуствената светлина. Дървеният гредоред на тавана бе в необичаен цвят, а от ъглите висяха паяжини. Имаше многобройни посетители и в салона се носеше лека, монотонна гълчава.\nНепознатият мина напред и с увереността на постоянен клиент отведе Нерсес в съседното малко помещение, което по наредба не се отличаваше от салона. След лабиринтообразния полутъмен коридор с няколко открехнати врати стаята, в която влязоха, им се стори доста по-светла, отколкото бе всъщност. Масичката в ъгъла бе свободна.\n— Това е моето любимо място — отбеляза непознатият и покани аптекаря да седне.\nНерсес Мажан се огледа и се убеди, че отвътре механата е също тъй скромна, както и отвън, Да създадеш такава преднамерена простота вероятно изисква доста средства. Но разходите безспорно са се покрили с наплива на туристите, които, уморени и отегчени от разкоша на градските хотели, барове и ресторанти, търсят такива скромни кътчета за уединение и отмора.\nПо всичко личеше, че непознатият не е за пръв път в този град. По всяка вероятност той неведнъж бе прекарвал отпуска си във Виланк. Отначало може би е предпочитал зашеметяващите с разкоша си скъпи хотели и ресторанти, но сетне те явно са му омръзнали и той е открил тази механа.\nНа съседната маса точно срещу Мажан седеше двойка. Мъжът, опрял глава на ръката си, дремеше с полуотворени очи. „Пиян е“ — помисли си аптекарят, защото мъжът не забелязваше нищо наоколо, нито обръщаше внимание на седналата до него жена. Само от време на време опипваше със свободната си ръка масата, намираше чашата и всеки път трудно улучваше устата си. Мажан се смая от облеклото на жената. Подобни дрехи можеха да се видят само по такива места Тя бе с черна рокля със затворена яка, в хармония с обстановката в механата, но явно целяща да подразни нейните посетители.\n— Какво ще желаете? — попита приближилият се сервитьор.\n— Коктейл — отвърна Нерсес Мажан и погледна въпросително непознатия.\n— Да, коктейл — повтори и той.\n— Имаме „Кикенска шия“ и „Камилски гръб“, „Рамзеска страстна красавица“ и „Синьо слънце“, „Легендарна земя“ и…\n— „Синьо слънце“ — поръча непознатият.\n— „Легендарна земя“… Да, да, „Легендарна земя“ — каза Нерсес Мажан.\n— В такъв случай нека и за мен да е същото.\n— Ще искате ли нещо друго? — попита сервитьорът.\n— Не, това е всичко — отвърна Нерсес. А когато сервитьорът се отдалечи, аптекарят рече сякаш на себе си: — Между другото, меластър, няма да е зле, ако хората от време на време си спомнят легендите за Земята. Какво мислиш, дали тези, дето пият този коктейл, си спомнят нещо за Земята и хората?\n— Сега ще узнаем — отвърна непознатият.\nСервитьорът сложи пълните чаши на масата, изгледа с безразличие аптекаря и му рече:\n— Не… не си спомнят. След първата чаша забравят дори онова, което са знаели. Това е нашият най-силен коктейл, чиито съставки са естествени… Ако се вярва на преданието, този коктейл го приготвяли на Земята… Но кой знае?… Моля, опитайте.\nКогато отново останаха сами, непознатият избягна погледа на Нерсес и плахо рече:\n— Казах ти, че тук е хубаво… — сетне помълча, поколеба се за миг и продължи: — Миналата нощ… пропилях парите си и…\nНерсес Мажан вдигна чашата.\n— Пий! — каза той. — Аз черпя.\n— А съществувала ли е така наречената Земя? — запита иронично непознатият, за да прикрие смущението си. — Какво ли не измислят хората!\nЖената от съседната маса улови погледа му, усмихна се и кимна иронично към дремещия до нея мъж.\nСлед няколко глътки от коктейла по тялото на Мажан се разля приятна топлина. Той отново погледна към жената. Но този път тя сведе очи и бързо, припряно започна да върти с дългите си пръсти поставената пред нея купичка.\n„Къде съм я виждал?“\nМажан разтърси глава и мислите му, пуснати на свобода, започнаха бясно да кръжат. Не му се искаше да ги обуздае, да ги спре, защото дълбоко в съзнанието му се пробуждаше нещо приятно.\n— Меластър, напразно мислиш, че нямам свои собствени спомени. — Аптекарят се стресна от глухия, монотонен глас на непознатия.\n— Казвам се Нерсес Мажан.\n— Нерсес, от ранно детство съм предпочитал да имам малко, но свои собствени спомени — продължи непознатият. — И сега, след като съм прехвърлил четиридесетте, става ясно, че имам достатъчно спомени. Но съм готов с удоволствие да продам това богатство.\n— Да, само да намеря подходящ клиент. Може би ти ще ги купиш? — И понеже Нерсес Мажан не отговори, непознатият след кратка пауза продължи: — Тогава ми помогни! Ти имаш много връзки… Предложи на клиентите си. За комисионната, която ти се полага, няма да се пазаря. Впрочем какъв процент искаш?\nНерсес Мажан отново погледна към жената в черно. Тя му кимна. Той не разбра намека й и сви с недоумение рамене.\n— Двайсет процента ще ти стигнат ли?\n— Защо искаш да продадеш спомените си? — попита аптекарят.\n— Нали ти казах… Снощи загубих поредната игра… и сега ми трябват пари, за да отпътувам от Виланк.\n— Мигар ще си заминеш без спомени и ще се превърнеш в друг човек?\n— Така смятам засега. Но когато ги продам… Кой знае, може би този „друг човек“ няма да си замине и ще остане тук? Нерсес, мой дълг е да му оставя наследство. Щом има пари в джоба си, той може смело да започне нов живот. Нима аз не съм отговорен за него?\n— Ще ти помогна — отвърна Нерсес Мажан.\n„На кого прилича тя?“\nЖената отмести чашата си и стана.\n— Не зная как да изразя моята… — От вълнение непознатият не можа да се доизкаже. После промърмори: — С удоволствие ще ти дам двадесет и пет процента.\n— Забрави процентите и комисионната — отвърна сухо Мажан. — Ще ти дам пари. Естествено — на заем.\n— Не, Нерсес… Не мисля, че…\n— Можеш и да не ми ги връщаш — небрежно отвърна аптекарят и бръкна във вътрешния джоб на сакото си.\n— Почакай — задъхан от вълнение, го прекъсна непознатият. — Аз трябва да се откажа от спомените си.\nНа съседната маса сега седеше само мъжът. За момент той отвори очи, огледа стаята с равнодушен, блуждаещ и изпълнен с досада поглед, прозя се, изпразни чашата си, отново опря глава на ръцете си и кротко заспа.\n— Това е неизбежно — прозвуча в ушите на Мажан глухият глас на непознатия. — В момента за мен спомените са тежко бреме. Днес дори се договорих с меластър Теофил. Той с готовност се съгласи, само че при едно условие: аз да намеря клиента и да се заема с формалностите по продажбата.\n— Кой е този меластър Теофил?\n— Бакалин… Но когато има време и възможност, препродава и спомени.\nНерсес Мажан потърси с поглед жената в черно, но тя вече беше излязла от залата. Сервитьорът помисли, че викат него, и дотича.\n— Пак същото! — помоли Мажан.\n— Утре вечерта ще се отбия при теб, в аптеката.\nВ съседната зала прозвуча женски глас в съпровод на малък оркестър. Жената пееше за търкалящата се в центъра на Галактиката планета Виланк, дето кани при себе си всички, на които им е омръзнал еднообразният живот и които искат да изпълнят душата си само със страстна любов, любов, любов… А къде е тази любов? Защо закъснява? Не, няма смисъл да се безпокоят, защото във Виланк всекиго го очаква… „любов, любов, любов“ — заповтаряха на висок глас жените и мъжете в залата и затропаха в такт.\nНа вратата се появи жената в черно. Тя спря за миг, усмихна се на Мажан и влезе.\n— А ти влюбвал ли си се в някого, Нерсес? — попита непознатият, поемайки чашата от сервитьора. — Това, за което пеят там, няма нищо общо с любовта. Повярзай ми.\n— Така е — каза жената и застана до масата. — Мога ли да се присъединя към вас?\n„Не е ли много за една нощ? Но къде съм я виждал?!“\n— Вие ни правите чест, меластра — възкликна Нерсес Мажан.\n— Може би искате да си тръгвате вече?\n— Не, защо, меластра?…\n— Гледах ви и ви се възхищавах — забеляза жената, усмихвайки се както преди малко. — Нямате ли приятелки? Обикновено в тази механа се идва с приятелка… а може би преживявате такава мъжка горест, която можете да удавите, ако не се лъжа, само в коктейла „Легендарна земя“? Меластър! — обърна се тя към непознатия. — Вие в Капелата ли сте отседнали?\nНепознатият позабави отговора си, сетне кимна.\n— Не греша, нали? — рече жената. — Видях ви с една чудесна меластра. Вероятно сте я загубили?\n— Защо мислите така? — внезапно попита непознатият.\n— Иначе бихте дошли тук с нея, както преди. Не е ли така?… Но вие сте загубили своята меластра и не знаете къде се намира тя сега, нали?\n— Така ли е — знаете ли или не?\nНа масата настъпи мълчание.\nНерсес Мажан остави чашата с коктейла и се вслуша в ударите на сърцето си.\nВ салона беше учудващо спокойно и душно. Шумът, музиката и гласът на певицата не смущаваха покоя в малката зала.\n— Доста се заседяхме — промълви Нерсес Мажан и сложи няколко монети в подноса, поставен в средата на масата.\n— Разбира се — каза жената. — Ще ме придружите ли?… Днес в Капелата е станало убийство — неочаквано се обърна тя към непознатия.\n— А познавате ли убития? — попита жената.\nНепознатият сви рамене в недоумение, както когато стоеше с Нерсес Мажан на • улица „Голямо куче“ под разсеяната светлина на фенера.\n— Оскар, познавате ли убития? — повтори жената.\n— Да — отговори непознатият. — Той ми беше партньор в играта на карти.\n Полиция на системата Зугастра. ↑


Меси изпревари Роналдо по приходи - Спорт\nМеси изпревари Роналдо по приходи\nпубликувано на 14.06.18 в 11:15\nЛионел Меси е изкарал най-много пари за последните 12 месеца според рейтинга на „Форбс“, публикуван в деня на откриването на Световното първенство по футбол в Русия. Според изданието аржентинецът е имал доходи от 111 милиона долара и така изпреварва големия си съперник Кристиано Роналдо, който е със 108.\n84 милиона долара Меси е получил като заплата и бонуси от клубния си отбор „Барселона“, а останалите пари – от рекламни договори.\nПри Роналдо приходите от реклама са далеч повече – 47 милиона, а от заплати и бонуси – 61 милиона.\nНеймар е на трета позиция с 90 милиона долара годишни приходи, а четвърти е Пол Погба, но на голяма дистанция – 29,5 милиона. Луис Суарес е изкарал 26,9 милиона, Серхио Агуеро – 23,5 милиона, Анхел ди Мария – 22,6, Килиан Мбапе – 22,5, Тиаго Силва – 22,4, а десетката се затваря от Хамес Родригес с 16,8 милиона долара.\nНа 5 юни „Форбс“ публикува и класацията си за най-добре платените спортисти изобщо, която се оглавява от боксьора Флойд Мейуедър с приходи от 285 милиона долара. Меси и Роналдо заемат второто и третото място в това подреждане.\nБългарско национално радио Спорт Меси приходи Роналдо "Форбс"\nБългарският тенис на маса се обедини за благородна кауза\nпубликувано на 20.03.19 в 16:23\nФакелът за щафетата с олимпийския огън за Токио е от рециклиран алуминий\nпубликувано на 20.03.19 в 13:31\nФедерер разкри кой е бил негов идол и от какво се страхува\nпубликувано на 19.03.19 в 16:10\nЛорис Кариус внесе жалба във ФИФА срещу Бешикташ\nпубликувано на 13.03.19 в 16:41\nЕвгени Малкин стигна до 1000 точки в НХЛ\nпубликувано на 13.03.19 в 10:13\nАлпийката Мария Киркова приключва кариерата си с бенефис на Витоша\nпубликувано на 12.03.19 в 10:33\nМариана Василева: Яна Батиршина е посланик на СП по гимнастика в Баку\nпубликувано на 11.03.19 в 15:39\nОткриха учредителния протокол от основаването на Ботев (Пд)\nпубликувано на 11.03.19 в 12:26\nпубликувано на 08.03.19 в 16:24


Бойко Борисов бил готов да предаде още 9 души от турската опозиция на Ердоган - 7plus7.net\nPublished On: вт, сеп. 19th, 2017\nОт началото на годината до края на август 12 граждани на Турция са поискали закрила в България. Девет от тях са получили отказ за бежански или хуманитарен статут, останалите трима очевидно са избягали от страната, защото производствата им са прекратени. Според справката на агенцията става дума само за мъже на възраст между 18 и 64 г. В справките за предоставен бежански и хуманитарен статут не фигурира нито един турчин. Ог агенцията не отговориха на въпросите с какви мотиви отказват на южните ни съседи, но от съдебните решения в Софийския административен съд може да се добие представа за какво става дума.\nИзводите на българските чиновници са направо цинични, като се имат предвид крайно изострените отношения между Турция и ЕС именно защото режимът на Ердоган не спазва човешките права. Единствено България се оказа поддръжник на случващото се в Турция и неслучайно при посещението на премиера Бойко Борисов в Истанбул Ердоган нарече страната ни “истински приятел на Турция”.\nВ Турция вчера започна делото срещу 31 служители на турския вестник „Заман”, обвинени в съпричастност към неуспешния опит за преврат в страната през 2016 г. Изданието беше свързвано с ислямския проповедник Фетхулах Гюлен, за когото властите в Анкара твърдят, че стои в основата на заговора. Обвиненията са “членство във въоръжена терористична организация” и “опит за сваляне” на правителството. Сред подсъдимите има автори и представители на ръководството както на „Заман”, така и на англоезичния му вариант „Today’s Zaman”. Контрола върху двете издания беше поет от турската държава през март 2016 г., а през юли същата година те бяха закрити.


Как да превърнем фитнеса в спорт? - sel0.top\nMay 13, 2021 - 22:49\nАко мислите мащабно и не виждате навика да ходите на фитнес (макар и развит през годините) като постижение, време е да продължите напред и да преминете от фитнес към спорт. Как точно, разказват експерти от сайта за фитнес, упражнения, диети и здравословен начин на живот.\nПоставянето на знак за равенство между думите „спорт“ и „фитнес“ не е съвсем правилно, въпреки че мнозина, отивайки във фитнес клуб, отиват да „спортуват“. Първоначално класовете във фитнеса бяха замислени като подобряващи здравето: с тяхна помощ човек беше помолен да поддържа здравословен, активен начин на живот, да подобрява показателите на тялото (поне до онези норми, които са определени за определена възраст и пол, за пример) - издръжливост, сила, координация, скорост, по-съвършена фигура. „Фитнесът, дори и със спортна тема, е преди всичко за здравето и възстановяването: никой треньор няма да даде на клиента такова натоварване, което той да не може да издържи“, Задачата на треньора е просто да покаже че тренировъчният процес може да бъде здравословен, систематичен, а не чрез „не мога“. Напоследък все повече хора преминават от фитнес към любителски спорт, ставайки полупрофесионални по облекло, екипировка и дори състезание: те изминават дистанции, в които понякога участват професионални спортисти. Вече активно се популяризират дейности на открито, триатлон, SwimRun, RPM и ICG Color Cycle. Тази история е по-скоро за лична мотивация, физически възможности и потенциал. Хората не просто правят тренировки в клуба, като удължават картата. Те са ангажирани „по някаква причина“: да участват в състезания, да усещат атмосферата на спортната общност и т.н. “ станете полупрофесионалисти в екипировка, екипировка и дори състезание: те покриват разстояния, в които понякога участват професионални спортисти. Вече активно се популяризират дейности на открито, триатлон, SwimRun, RPM и ICG Color Cycle. Тази история е по-скоро за лична мотивация, физически възможности и потенциал. Хората не просто тренират в клуба, като удължават картата. Те са ангажирани „по някаква причина“: да участват в състезания, да усещат атмосферата на спортната общност и т.н. “ станете полупрофесионалисти в екипировка, екипировка и дори състезание: те покриват разстояния, в които понякога участват професионални спортисти. Вече активно се популяризират дейности на открито, триатлон, SwimRun, RPM и ICG Color Cycle. Тази история е по-скоро за лична мотивация, физически възможности и потенциал. Хората не просто тренират в клуба, като удължават картата. Те са ангажирани „по някаква причина“: да участват в състезания, да усещат атмосферата на спортната общност и т.н. “ Хората не просто тренират в клуба, като удължават картата. Те са ангажирани „по някаква причина“: да участват в състезания, да усещат атмосферата на спортната общност и т.н. “ Хората не просто тренират в клуба, като удължават картата. Те са ангажирани „по някаква причина“: да участват в състезания, да усещат атмосферата на спортната общност и т.н. “\n„Фитнесът преследва цели, които не са свързани със спортните резултати: хората искат да отслабнат, да натрупат мускули, да облекчат стреса от ставите, да получат тонус и да оформят фигура, да се възстановят от наранявания“ Но спортът винаги е свързан със състезателна дейност и резултат. Освен това, в рамките на своята категория, спортът също може да бъде различен: професионален или любителски. Първият е по-"жилав": изисква характер, амбиция, сила на волята, сериозна физическа подготовка. Ако спортист не постигне целта си, той не е отведен в националния отбор или на състезания, той е лишен от стипендии и други бонуси. Вторият спорт, аматьорски, по-нежен. Тук можете да преминете от фитнес. "\nСпортната медицина означава и любителски спорт. „Професионалният спорт никога не е равен на здравето: това е работа за износване, в ущърб на тялото, специализирано обучение. Професионалните спортисти априори не могат да бъдат 100% здрави: например, те почти винаги имат дегенеративни промени в сухожилията и ставите. И в тялото на детето, по време на интензивни тренировки, започват да се появяват определени метаболитни промени “, предупреждава лекарят по спортна медицина и физиотерапевтични упражнения, рехабилитационен терапевт от клуба World Class RedSide Кристина Амелехина. „Следователно, ако преминем от фитнес към спорт, тогава само аматьор: тренирайте под ръководството на треньор и лекар, като постепенно увеличавате натоварването и разчитайте не толкова на рекорд и резултат, колкото на здраве и самосъзнание в с цел намаляване на риска от нараняване. "\nВнасянето на атлетизъм в тренировките за бягане е може би най-лесното нещо. Тези, които редовно прекарват поне 30-40 минути на бягаща пътека, и желанието ще се появи бързо: поне те ще искат да променят "пейзажа" от фитнес зала на естествен. С дейности на открито могат да започнат големи стремежи - да се бяга на 5, 10 км, постепенно да се достигне полумаратонът и дори заветната марка от 42 км, което обаче освен бягане само по себе си, изисква и отделна тренировка в фитнес - за увеличаване на издръжливостта и мускулната работа. „Ако в детството не сте се занимавали с бягане или лека атлетика, първо се свържете с треньора си“, съветва Дария Леонтьева. - Той ще анализира техниката, ще даде препоръки за работата на стъпалото и бедрото, наклон, зони на пулса, оборудване, правилните обувки - накратко, всичко. Може да не се наложи да започнете с бягане и с някакъв вид физически упражнения, работа с малка екипировка, обща физическа подготовка и упражняваща терапия, за да накарате определени мускулни групи, които не са отработени при конкретен човек, да работят и да се изключат наранявания в бъдеще. Не забравяйте, че въпреки че бягането е много популярно, често има повече наранявания от него ”. Вече можете да мислите за предстоящия московски полумаратон (16 май) и московския маратон (той ще се проведе на 19 септември, повече от шест месеца за подготовка) и да следите новините от популярния полумаратон Spring Thunder. И след това, вдъхновен, да се насочите към един от големите маратони в чужбина. но също така нараняванията често са повече от него. " Вече можете да мислите за предстоящия московски полумаратон (16 май) и московския маратон (той ще се проведе на 19 септември, повече от шест месеца за подготовка) и да следите новините от популярния полумаратон Spring Thunder. И след това, вдъхновен, да се насочите към един от големите маратони в чужбина. но също така нараняванията често са повече от него. " Вече можете да мислите за предстоящия московски полумаратон (16 май) и московския маратон (той ще се проведе на 19 септември, повече от шест месеца за подготовка) и да следите новините от популярния полумаратон Spring Thunder. И след това, вдъхновен, да се насочите към един от големите маратони в чужбина.\nАко сериозно започнете да плувате, тогава първите тренировки ще изглеждат като нещо повече от просто пътуване до басейна. Тези, които са добри във водата, почти трябва да се научат да плуват отново, тъй като твърде много нюанси стават от голямо значение - това е дишането, и ритъмът, и скоростта, и положението на тялото с ъглите на отклонението му, и движенията на ръцете; всяка техника има свои собствени трудности. Но понякога е възможно да се справите с това. „В детството, когато се учим, всичко се случва много родно. Физическите качества се формират лесно при децата: гъвкавост, скорост, издръжливост, всякакви движения се дават без затруднения. При възрастните обаче има определени ограничения по отношение на гъвкавостта, да не говорим за каквито и да било заболявания, - обяснява Светлана Хомутова. - Но можете да се научите да плувате дори от нулата: първо, ние имаме способността, постепенно се превръща в умение и сега плуваме, без да мислим как се случва при обикновено ходене. Следващите стъпки могат да бъдат: плуване на 50 м, на същите 50 м, но за известно време, на 100 м, тест на Купър (600 м за жени и 700 м за мъже за 12 минути), 1000 м за известно време, плуване в открития плувен басейн, в откритата вода в Истра (разстояния за избор: 1 км, 3 км и 5 км), а след това и по-трудни маршрути, например по море, където има препятствия под формата на студена вода, вятър, вълни, където трябва да вдигнете глава над водата, да ускорите, изпреварите и като цяло да навигирате. " Какво следва? Няма да е лесно, но един ден, разстояния от 10 км ще могат да завладеят. Можете да изпробвате силата си на междуклубни състезания, X-Waters гонки, на различни стартове в Селигер, Керч, Байкал, на Волга,\nБЕГАНЕ + ПЛУВАНЕ\nТези, които съчетават джогинг кардио с ходене до басейна и може би вече са усвоили някои от техниките за спортно плуване, могат да ускорят спорта на SwimRun. Между другото, тази дисциплина се появи сравнително наскоро - преди малко повече от 10 години. Но тя бързо плени онези, които обичат да се предизвикват със сложността и необичайния формат на състезанието. Човекът, който реши да отиде на старта на SwimRun, ще има редуване на бягане и плуване в открити води. Това е състезание без транзитни зони: няма да можете да се преоблечете и да изсъхне след плуването, както и да свалите маратонките си, за да се хвърлите във водата - без тях, отново на сушата, просто няма да продължете разстоянието. „В SwimRun можете да използвате катарами, които пасват между бедрата ви, за да поддържате тялото си на повърхността, така че краката ви да почиват след бягане, - съветва Светлана Хомутова. "И също така специални гребла, които увеличават площта на притискащата повърхност, което прави греблото по-мощно."\nЗа да започнете с този спорт, можете да се присъедините към програмата за тренировки SwimRun, въведена наскоро в World Class. Включва сесии за бягане с елементи на функционални тренировки, както и тренировки в басейна, които включват упражнения за плувци на суша и вода. За да проследите напредъка си, можете да участвате в състезания на закрито в клубове и след това да им покажете силата си на летните игри от световната класа. Дмитрий Жернов вече е във формата на открито, където са поканени съдии от Федерацията по плуване. През лятото на 2021 г. ще има и други състезания SwimRun, като например SWIMRUN Grom. Може би един ден ще бъде възможно да се стигне до световния шампионат Ötillö в родината на SwimRun в Швеция.\nОБУЧЕНИЕ ЗА ВЕЛОСИПЕДИ\nМожете да въртите педали не само през лятото и пролетта в парка и не само в часовете по RPM, които са ефективни дори в кратък 30-минутен формат. За достигане на ново ниво ще помогне, например, тренировка на велосипедна писта. В World Class обучението за каране на пистов велосипед се провежда на велотрек Krylatskoye и започва с овладяване на техниката: на платното всичко е по-трудно, отколкото при улична езда по права линия. Ускорение, каране в изправено положение, завиване - тези и много други умения ще са необходими при състезания по платното. „Колоезденето не е толкова популярно, колкото бягането, но бързо набира скорост“, казва Дария Леонтьева. - Почти всеки клуб от световна класа има уроци за RPM и ICG Color Cycle. Отново препоръчвам да започнете със среща с треньор. Той ще посъветва стойка за велосипед или стационарен велосипед за домашни тренировки, точно като професионален мотор, с които след това можете да изпълнявате или просто да тренирате на улицата; ще ви разкаже за техниката на педалиране, правилното прилягане на симулатора, което е изключително важно, за да се избегнат болки в коленете и кръста. Занятията по колоездачната пътека Krylatskoye се провеждат под ръководството на почетни майстори на спорта и олимпийски медалисти, те винаги ще се радват да помогнат. " Една от целите за тези, които ще постигнат напредък, може да бъде серията Gran Fondo Russia или легендарното колоездачно състезание Tour de France, което наскоро се проведе в Москва.\nБЕГАНЕ + ПЛУВАНЕ + ВЕЛОСИПЕД\nОще по-трудно и по-интересно е да постигнете съвършенство в три спорта наведнъж. Това е тройно предизвикателство, което е в основата на спорта триатлон. Триатлетите тичат, плуват и карат колело, всичко в едно състезание. За да можете да направите това, можете първо да тренирате във формат на закрито (например, цяла посока Indoor Thriatlon беше пусната в World Class) - това обикновено ще подобри физическата форма с всички показатели и ще осигури техническа основа за участие в състезания. „Цикличните разстояния са най-монотонните и изтощителни“, предупреждава Дария Леонтьева. „Трябва да подготвим не само мускулния корсет, но и нервната система, която трябва да устои на този път.“ След това можете да напуснете залите - и да започнете да преодолявате дистанции: първо, олимпийската (10 км бягане, плуване на 1500 м и 40 км колоездене), и след това пеша до Ironman (42 км бягане, 3800 м плуване и 180 км колоездене). В началото звучи така, сякаш не е по силите на човека да се справи с него. Има обаче и хора, които могат да направят 10 пъти Ironman.


40 Burning Hot 6 Reels Безплатна Демо Игра от Rotativka.com\nДетайли за 40 Burning Hot 6 Reels\nНасладете се на огнен дизайн и още повече плодови символи в ротативката 40 Burning Hot 6 Reels. Хитовото заглавие на EGT се завръща с добре познат дизайн, класически плодови символи и формат от 6 барабана. Играта има 40 печеливши линии, 2 Scatter символа и Wild символ – четирилистна детелина, която се разпъва и заема цял барабан, ако попадне в печеливша комбинация.\nРотативката 40 Burning Hot 6 Reels има опция за удвояване на печалбата и Mystery Jacpot Cards Bonus, при който всяко завъртане може да предизвика страхотен бонус кръг от награди. Геймплея е универсален и достъпен, дизайна изчистен, а възвръщаемостта повече от добра. Всичко необходимо за една страхотна ротативка е налице.\n40 Burning Hot е е абсолютен хит сред всички играчи и продължението на заглавието 40 Burning Hot 6 Reels върви по неговите стъпки. Семпла, цветна, с опростен и изчистен интерфейс Burning Hot 6 Reels вече е любима на много играчи в България. Може да пробвате тази ротативка безплатно на нашия сайт или да опитате късмета си с реални пари в предпочитано от вас казино. Ние ви пожелаваме успех!


Глория Му - Твоя кръстопът на надеждите\nНачало » Мисли » Глория Му\n(укр. Глория Му) (1973)\nНе е изненадващо, че руснаците са най-четящата нация в света. Какво друго да правим при това време? Бих искал да се свия на фотьойл под топло одеяло, да се изплъзна от тази скучна есен в странни, ярки светове. Докато слънцето се върне.\nБаща ми казваше, че слабите обичат да управляват, а силните търсят приятелство.\nТатко казва, че не трябва да се страхуваш от страх. Ами ако страхът е заровен дълбоко в сърцето ти и се преструваш, че го няма, - усърдно си спомних думите на татко, - тогава той ще породи чудовища и те ще те погълнат. Винаги трябва да знаете от какво се страхувате. Не е нужно да казвате на другите, но трябва самите да знаете...\nМного е опасно да объркате интереса с любовта, но вероятно е трудно да устоите, защото повечето мъже изобщо не се интересуват от жените и знаят много малко за тях. За сравнение: колко книги са написани за това как да хванеш и задържиш мъж и колко са еднакви за жената? Е, колко от тях са прочетени и от кого? Разбирате ли идеята?\nНадеждата е такава зараза, тя цъфти с ярко, нахално цвете от магарешки бодил, упорито си проправяйки път през бодлите на знанието и здравия разум. И не можете да го изтръгнете така като тази трева.\nНикой не може да даде живота си - но е толкова лесно глупаво да го пропуснеш, скривайки се зад някаква велика цел.\n...поради което мисля, че лоялността е единственият подарък, който си заслужава да се даде на сватба.\nНе харесвам обществения транспорт - безсмислено събиране на непознати помежду си, принудени да седят, докосване на бедрата и лактите, смесване на миризми, кръстосване на очи...\nТичам и тичам - по суха трева, по черна земя, по бял сняг. Зад коловозите, пред открито поле. Един ден, когато съм перфектен, ще спра да оставям следи. Оглеждам се - и зад мен има открито поле.\nВлюбената жена, която е намерила своето щастие, е по-опасна от гърмящата змия. Тя започва да се бори за това щастие и то доста често със самото щастие.\nКонят е единственото живо същество на света, което знам, което е в състояние да даде на човек усещането за полет. Конят е чиста емоция, стихия.\nДа, ако нещо е моята лична заблуда, можете да мислите по различен начин, колкото искате.\nИма такива хора, родени шампиони, бойци, чиято единствена радост в живота е да печелят, с тях е много трудно, почти невъзможно е да се постигне съгласие с такъв човек, защото за него няма диалог, а само спор, и истината не винаги се ражда в спор, но винаги има победител.\nЗнаех със сигурност: ако нахраните някого зъл, тогава за известно време той вероятно няма да хапе.\nУчтивостта е вид щит, можете да говорите с всеки, за каквото и да е, и едновременно да не казвате нищо.\nРоденият играч не може да бъде обезкуражен да играе - той ще измисли нов за себе си, ще превърне целия си живот в игра, защото нищо не може да се сравни с радостта от риска и няма чувство по-силно от вълнението. Вълнението е над похотта и дори любовта, над жаждата за власт и богатство, над здравия разум и съвестта.\nИма неща, които не могат да бъдат променени. Тоест, дори да е грешка, не можете да я поправите нито веднага, нито по-късно.\nХората са толкова уязвими и несигурни, хората се страхуват от самотата - както мъже, така и жени - така че има смисъл да развеселите любимото си същество с малък подарък. Вярността ще свърши работа.\nАз не съм персийски килим, не мога да се навивам и поставям в ъгъла, там няма достатъчно място за мен.\nДве неща, помнете две неща: жените трябва да бъдат слушани, с жените трябва да да се разговаря. Тогава те са спокойни и щастливи. И една щастлива жена излъчва светлина, без да се шегува - тялото грее, хвърляйки топли отражения върху коприна и кадифе и, може би, за целия ви живот.\nДа, децата са жестоки, защото са просто малки хора, а не ангели.\nАко прасето се държи като човек, добре, в цирк например, всички го намират за смешно, но няма нищо смешно в това човек да се държи като прасе.\nПовечето проблеми с кучето се решават чрез нормално ходене.\nВежливостта и арогантността са несъвместими.\nИмах нужда от книги. Сега от първа ръка знаех колко велик е светът, но исках да знам повече - за непознати страни, непознати птици, за морски звезди и влечуги... Книгите са стотици гласове и свикнах да чувам този хор от детство.\nВсъщност е доста лесно да превърнеш живота на детето в ад и не е нужно да си дявол, за да го направиш.\nДори сега не знам почти нищо за смъртта. Само че е неизбежно и ако не сте го направили навреме, няма да поправите нищо - няма да го завършите, няма да го завършите, няма да го върнете. Мъртвите не се събуждат.\nСприятелихме се веднага и твърдо. Знаете ли, има такова усещане, когато пъзелът, в който елементите на небето и морето се смесват, най-накрая се сглоби, както трябва. Изглеждаше, че е нормално и е възможно да го оставим така, но сега е правилно.\n...естествено е човек да търси смисъла на живота, а религията е най-краткият път, ако не до истината, то до спокойствие...\nВойните се случват, защото омразата заема мястото, което трябва да заеме любовта.\nАз съм щастлив човек. Имам всичко - и кон, и куче, а какво друго му трябва на човек, за да бъде щастлив?\nТе са такива, тези кучета. Може да не ви обичат, но ако наистина има проблеми, те винаги ще помогнат.\n...не ви трябват много пари, за да сте щастливи, просто ви е необходима къща, към която сте свикнали и в която се чувствате добре.\nТвърдо вярвах в благотворното въздействие на приема на храна върху психиката.\nРобите живеят безгрижно, но свободният човек се нуждае от пари.\n...свобода, тя е в душата, нали? От гняв, от страх и от личен интерес, от похот и от алчност, от временното и напразно, свободата озарява мрака и най-тъмната душа с небесно, чисто сияние...\nЖелязната логика е за мъжете, докато жените имат по-добре развита интуиция - желязната логика в кадифена ръкавица.\nБезсънието е вечен спътник на актьори и учени, като цяло хора, които безмилостно харчат енергията на своите чувства или ум.\nПо-добре е да си измъчена красавица, отколкото силна и здрава грозна жена, нали?\nИска ми се винаги да беше лято...\nИ нямах дом - имах покрив над главата си, но не и подслон, ако ме разбирате. Не смятах мястото, където живеех, за безопасно и никой от възрастните също не можеше да стане убежище за мен.\nТрябваше да се науча да отказвам без обяснения.\nТой имаше дарба - да вдъхва доверие както на животните, така и на хората. Той обичаше и разбираше всичко живо и изглеждаше, че Бог го е създал, за да подреди света - да поправи, излекува, да събере парчета от хора, животни и птици, да поправи това, което работи зле.\nХората не се интересуват от истината, те харесват нещо по-страшно.\nЧовек не мисли всеки път: "Какво правя? Правилно ли е? Добро или лошо?" - и няма да отнеме много време да полудея. Той си прави и прави това, което е свикнал. Без съмнение.\nИзточните мъже ... никога не приемайте жените сериозно, не се обиждайте срещу тях, нищо подобно - защото те ги смятат за неразумни същества. Да се сърдиш на жена, да се биеш с нея е все едно да се биеш с дете или с камила, тоест недостойно дело.\nСъветските хора бяха податливи на всякакви неофициални слухове.\nДецата винаги имат някой, само възрастните са самотни.\nНе можете да научите как да живеете - или съществува, или не.\nМалките деца нямат почивни дни, разбирате ли? През цялото време трябва да се занимавате с детските си дела, без почивка.\nТрябва да сте вежливи и мили... с всички хора, а не само с тези, които харесвате.\nНикога не докосвайте куче, докато то яде.\nБожественост и свободна любов - намерете дванадесетте разлики. Чудя се дали някой би могъл?\n...молитвата без надежда е грях, обида за Бога.\nИ всеки сам се договаря със своите демони.\nНяма клетва, която да не може да бъде нарушена. Не е страшно.\nПриказките и легендите са криптирани послания от миналото към бъдещето.\nНяма по-упорито от страхливо куче.\nЗимата беше точно за него, той се чувстваше страхотно в нея.\nКучето е като друго дете в семейството. Тя трябва да бъде обичано и възпитавано.\nЛоялността на кучетата трябва да се възпитава, а любовта да се заслужи.\nКойто не е яздил в галоп, не знае нищо за щастието. Галоп е сякаш летиш, да, ниско, ниско, на около два метра от земята, но все пак летиш или се втурваш с неудържима сила по гребена на бърза и мощна вълна.\nПриятелството е свободен избор, но кон или куче първоначално е на милостта на човек.\nСлабите обичат да управляват, а силните търсят приятелство.\nКонете са ужасни консерватори и не обичат, когато обичайната рутина е нарушена.\nАко не се страхувате от кучето, то то няма да ви докосне.\nВерността е единственият подарък, който си струва да се дари на сватба.\n...децата са жестоки, защото са просто малки хора, а не ангели.\nЕдно нещо научих със сигурност: по-добре е да правя, отколкото да гледам.\nКолкото и да е странно, кучетата, дори по-често от хората, са принудени да носят върху себе си тежестта на чуждите илюзии, горчивината на разочарованието на онези, които не могат да ги обичат такива, каквито са.\nНе знаех как да питам, да споря и да хленча. Ако нещо ми беше забранено, аз не го направих или сам намерих начин да заобиколя забраната. Но сега не знаех какво да правя.\nМежду другото, Бабай нямаше нищо против. Трябва да му отдадем дължимото - той беше безразличен към ласкателствата и дразненето и изплаши само онези, които сами се страхуваха. Той не беше тиранин в конвенционалния смисъл на думата, спокойно слушаше съвети и дори ги следваше, ако бяха практични.\nИ едва по-близо до настъпването на нощта най-накрая се сгуших в стаята си, изключих светлината и дълго плаках безшумно, задавяйки се със сополи - просто от умора и защото всичките ми страхове се оказаха напразни.\nДори подозирах, че тази чувствителност е причината за лошия й нрав.\nДецата имат доста странно чувство за хумор, да. Както при кучетата.\nЧетях в трамвая, четях в движение и четях вкъщи цяла нощ, под завивките, с фенерче, като всички достойни хора.\nНяма по-голяма глупост, казвам ви, от бягането от непознати кучета.\nАз съм на тридесет и четири и не ме пука за справедливостта, интересува ме само любов.\nНе всяка жена е подходяща за майка, както не всеки мъж е за баща и докато не опитате, няма да разберете.\nНяма бивши бездомни кучета.\nРазбира се, мъжете харесват къси поли, но децата харесват дълги. Толкова е удобно да се придържаме към тях!\nТолкова е лесно да обичаш кучетата повече от хората! Хората са неконтролируеми, не можете да ги накарате да обичат по команда.\nНе мислете, че мисля, че светът е лош, а аз добър. Също така не мислете, че се считам за лош. Просто светът е такъв, какъвто е, но аз не съм такъв.\nНе мислех, как можех да бъда без него? Знаех, че ще бъда същата, всичко както обикновено, само без него.\n...жените обичат да бъдат харесвани.\nИмаше с кого да говорим, но за да мълчим - ей така - нямаше никой.\nДецата, които са отгледани в любов, не познават страх.\nИма връзки, които не са прекъснати - и това е толкова странно...\nХората се страхуват да останат сами. От детството и завинаги.\nМузиката е душата на филмите, тя помага да се разбере характера на героите, тя разкрива тайните значения на сюжета, но всъщност не влияе на нейния ход.\nПонякога ми се струваше, че човек е само повод за илюзия.\nЕ, поне не можете да пропуснете спирката, ако отидете до последната.\nАз съм идеалният зрител. Обичам да гледам. Можех да прекарам целия си живот, гледайки през прозореца - трамвай, влак, самолет. Моето място е в аудиторията, там се чувствам добре, обзема ме радостта от очакването - сега, сега, ще покажат нещо интересно!\nЛипсата на сън ми изиграва жестока шега, превръща реалността в крехка дантела на театралните декори, тези около мен - в герои от комикси.\n...обещанията са лъжливи и безполезни.\nКолкото по-дълго мислех тази мисъл, толкова повече ми харесваше. Трябва да бягате не от, а към.\nКучето е най-добрият спътник на мълчалив човек.\nСамо заради глупавата ми способност да хващам гарвани при всякакви обстоятелства и при всякакви условия, не се качих зад волана на кола. И беше много неудобно.\nВсеки от нас имаше любов - там, зад кулисите. Любовта е саундтракът на живота ни и какво е филм без музика?\nКой ги харесва, тези хиени на любовта? Търпеливи моми с хленчещ поглед, винаги в сълзи, бдително пазещи онези, които някога са имали неблагоразумието да имат мимолетен роман с тях.\nИгрите и любовта са всичко, което остава за нас, бедните авантюристи. Такива неща, приятел.\nСлед като се ожених, съм глупав - за свестен мъж. Институцията за брак беше приключила и сега знаех две неща за себе си: никога повече няма да се оженя, никога, не и не питам, и - да - обичам негодници. И това е моят съзнателен избор.\nСпах, ядох, ходих на училище - но нямаше значение. Чаках.\nЗмията, която напоследък гризе сърцето ми, умря.\nXX век | XXI век | Украйна | писатели |\nУкрайна писатели | Украйна XX век | Украйна XXI век | писатели XX век | писатели XXI век\nПиер-Жозеф Прудон Джон Ленън Николай Миклухо-Маклай Сюзън Сарандън Барбара Брилска


Тъжна вест! Шампион с Ботев (Пд) си отиде на 75-годишна възраст - TribunaPlovdiv.bg: Спортни новини, Локомотив (Пловдив), Ботев (Пловдив) и други\nТъжна вест! Шампион с Ботев (Пд) си отиде на 75-годишна възраст\n0 629 Минута четене\nПолузащитникът от шампионския отбор на Ботев от 1967 година Костадин Бичев ни напусна на 75 годишна възраст.\nТъжната новина бе съобщена в официалната страница на „канарчетата“ във Фейсбук.\nБичев е бивш съдия и бивш председател на пловдивската съдийска комисия.\nПогребението е днес (4 ноември) от 15:00 часа, траурен парк „Рогошко шосе“.