Генадий Файбусович — Марципанов, или 1001-ят научно-фантастичен разказ — Моята библиотека\nМарципанов, или 1001-ят научно-фантастичен разказ\nПубликувано в списание „Наука и техника за младежта“, брой 1/1973 г.\nС какво ли само не се занимават хората!\nВсяка седмица, в петък, Марципанов отиваше на среща с нея. На Савелиевската гара, когато се качваше в турбовлака, той сякаш не забелязваше тълпата, не усещаше блъскащите го юмруци и лакти, не се обиждаше, ако го настъпваха по краката. Цял час и половина, под гроздове от мрежи и чанти, притиснат до прозореца гледаше прелитащите край влака поля, горички, бариери — и нищо не виждаше. През целия път непрестанно мислеше за нея, само за нея.\nИ днес всичко беше пак така.\nСъс същия втренчен поглед, като омагьосан Марципанов стана, протегна ръка за мрежата си, след три минути слезе по още влажния лентоход. Мина покрай пощата, покрай павилиона и трансформаторния кантон. Зави при вилата с верандата, на която негов познат пенсионер винаги човъркаше нещо в своя домашен радиотелескоп. Отново започваше да ръми, но Марципанов не забеляза това.\nКогато стигна до вилата, вече се мръкваше и не срещна никого. Още по-добре — не се налагаше да поздравява минувачите. Засили се да прескочи канавката, но се подхлъзна и едва се измъкна, като изтръскваше пешовете на шлифера си. Оправи многострадалната си шапка. Потайно изскърца градинската вратичка.\nТя го чакаше. В полумрака пробляскваха никелираните й пултове. Матово блещукаха циферблатите. Беше прекрасна.\nКато се убеди, че докато го е нямало, никой не е надниквал в бараката, Марципанов забърза по мократа пътека към вилата. Влезе в стаята си и изсипа върху масата съдържанието на пазарската мрежа. Разкъсаните опаковки с разни неща за ядене не разваляха впечатлението от обстановката. Напротив, хармонираха с нея. В стаята на изобретателя цареше хаос, да не кажем нещо по-лошо.\nКой знае защо великите хора прекарват по-голямата част от живота си в нищета, ходят облечени в рухо или в краен случай с шлифер, оплескан с кал, купуват си за обяд телешки салам и вдигат чаша само пред големи празници. Казват, че роялът замествал цялата домашна обстановка на Бетховен, а същевременно изпълнявал и ролята на маса: по него най-спокойно се разполагали останки от трапезата му, кредиторски писма, стари чорапи, впрочем и партитурата на Деветата симфония с хор по текст на Шилер.\nНа работната маса на Марципанов имаше консервена кутия със синтетични попчета в доматен сос. Тук човек можеше да види отворен бръснач, четка за обувки и флаконче с таблетки витамин „Щ“ (подобрява умствените способности, укрепва паметта, допринася за нарастването на големите полукълба и за по-бързото окапване на косата). Под масата имаше ръкописи… Този сирашко-ергенски натюрморт повече или по-малко сполучливо се допълваше от камара угарки, явно превишила товароподемността на пепелника, алгоритмичен справочник и вехта библия, отворена там, където се разказва за убийството на Авел.\nОт книгата на битието погледът на страничния наблюдател естествено би се обърнал към рафтовете с книги; тук се долавяше някаква система, но доста странна. Солидни томове с векторни изчисления, линейни и рекурсивни функции неочаквано се смесваха със съмнителните съчинения на посредствени романисти. От обложките на фантастичните повести се устремяваха към космическата бездна звездолети, планетоходи, астровози и галактически брички. Невинно развлечение на учения отшелник, подслада на кратката му почивка!\nКато дъвчеше телешкия салам, Марципанов седна до масата, с лакът отмести житейските боклуци и житейската суета. Възцари се тишина, подчертавана от равномерните удари на стенния цезиев часовник на хазяйката. И повече от три часа ръката на мислителя покриваше с редове от знаци и цифри някакъв сложен чертеж, озаглавен: „Принципна схема на последователността в събития с максимална невероятност и програмиран изход (при инвариантност на събитийното правдоподобие по формулата на Крювелие-Марципанов δ=0,015)“.\nНай-сетне стрелките на уморения часовник с усилие се покатериха на върха и се сляха на дванадесет. Кукувичката предрече на Марципанов велико бъдеще. Хълмът от угарки се извисяваше пред него като скитска могила. Той остави писалката и се просна на раздрънканото походно легло, обвит в тютюнев дим и упоителни мечти.\n… А наистина защо пък не? Какво необикновено има тук?\nТой си даваше сметка, че въпреки цялата сензационност на изобретението му, то отдавна вече е на дневен ред, ако може така да се изразим. Духът на времето му продиктува волята си и той я изпълни, без ни най-малко да засяга самия дух.\nВпрочем, може ли с увереност да твърдим, че технологията на културата при своето усъвършенствуване не влияе пряко върху културата? Замяната на гъшето перо със стоманено дали не е повлияла върху духовните стремежи на пишещия? Словото, произнасяно от телевизионния екран, не придобива ли по-друг смисъл от словото на актьора на сцената?\nКакто и да е, но справедливостта налага да отбележим, че проблемът за промишленото производство на духовните ценности — да го наречем така — беше отчасти решен и преди Марципанов. Кой например в наше време би се заловил да реди с пот на чело естрадни песнички, кой ще вземе да хаби силите си, за да съчинява танцови пиеси? Тази задача отдавна и много по-успешно от занаятчиите композитори решават машините, съчиняващи музика. Достатъчно е да споменем американския „Орфеус–8“ или японските „пеещи бедра“. Нито един телецентър сега не може да съществува без подобни апарати… А какво да се каже за печатните издания? Можем ли да си представим в наши дни редакция на илюстровано списание или на спортен преглед, която да не е снабдена с машини за съставяне на кръстословици, ребуси, картинки за отгатване „В събота вечер“, литературни викторини и крос-крипинги — особен вид цветни главоблъсканици, станали напоследък любимо развлечение на интелигентната публика. Сравнително неотдавна са предложени и вече се внедряват устройства за съчиняване на научно-популярни статии, на бележки от серията „Знаете ли?“ и „Направи сам“, задочни медицински консултации по въпросите на храненето, растежа на косата, половия живот и др.\nКомпютърът „Сократ“ отговаря на въпроси от текущата политика. Бързодействуващата електронна машина „Настрадин ходжа“ съставя анекдоти от живота на великите хора. Ще се ограничим с тези немногобройни примери, въпреки че бихме могли да продължим списъка им.\n… Призори дъждът спря. Съботното слънце надникна в прозореца на Марципанов и го завари да подготвя перфокартите — това вече беше чисто техническа работа и не изискваше умствени усилия. Гениалният труд, нечуван по своята сложност алгоритъм, беше завършен снощи. Честолюбието накара Марципанов да се откаже от помощници. Той самичък беше и конструктор, и програмист, и оператор.\nСега оставаше само да заложи перфокартите в машината и… и с това всъщност завършваше цялата му работа. Останалото беше дело на друг вид разум, на друг вид — свръхчовешки — творчески потенции.\nСамо някой средновековен алхимик, вцепенен от възторг пред чудото — създаване на човек в реторта, би могъл да разбере какво изпитваше в този паметен ден Марципанов, седнал пред пулта на разумната машина, готова всяка минута по негова заповед да изпълни делото, което досега изглеждаше непосилно за електронния ум. И тя се зае, без нито за секунда да се усъмни в своите способности, тъй като мозъкът й не знаеше какво е колебание. Тя плъзна тесен лъч по отворите на шифровата карта и ги превърна в стройна последователност от събития. Фабулното устройство изгради експозиция, завръзка, развръзка и моделира интригата. Контролиращият табулатор зафиксира ефекта на неочакваност, въз основа на който машината приведе в съответствие показателя за невероятност и константите на събитийно правдоподобие. Като използува гениалната формула на Крювелие — Марципанов, тя извърши необходимите преобразования за петнадесет минути.\nСлед това сюжетният блок предаде готовата програма в блока за сценарно програмиране, където фабулните ходове бяха разгърнати в повествователната лента. Касата издаде деветстотин епитета, две хиляди сравнения и една разгърната метафора.\nУгаснаха цветните индикаторни лампички над командния пулт, потъмня светлинният екран в горния край на таблото. Вместо него светна таблото в предната плоскост. Изобретателят хвърли поглед към стрелката на ектометъра и от радост запляска с длани: индексът на сюжетната занимателност на макета беше 90,6! Това с много превъзхождаше всички известни образци. Достатъчно е да напомним, че показателят на занимателността в „Граф Монте Кристо“ е равен средно на 48,4–48,6 единици, „Убийството на улица Морг“ от Едгар По дава 54 и дори в най-увлекателните новели на Конан Дойл равнището на занимателност едва достига 65.\nА що се отнася до научната фантастика, то там изобщо никой не е и сънувал такива цифри. Някакъв си Уелз със своя „Невидимият“ едва-едва събира 40. Детинското бръщолевене на Жул Верн трудно дава дори 30.\nМарципанов прехвърли в ума си съвременните автори. Айзек Азимов? — 38. Рей Бредбъри? — 30–32. Стругацки? Тук няма какво и да се говори; преко сили 25. А колко шум, колко разговори! Опашки за абониране… Чудо невиждано!\nДори „Фаршированият Йог“ — прословутият бестселър на Генадий Файбусович, донесъл скандална слава на автора си, не можа да достигне до 68. С една дума кибернетичната литературна машина на Марципанов постави рекорд, абсолютно непостижим за досегашната примитивно-занаятчийска проза.\n… Таблото, над което пишеше „Блок В“, все още сияеше с червеникава светлина също като прозорче към преизподнята. Докато запали цигарата си, Марципанов счупи няколко клечки; ръката му трепереше. Предстоеше последният, заключителният етап. Натисна клавиша за пускане в действие. Редиците индикатори, светвайки последователно в горната част на наблюдателното табло, известиха за своевременното включване на речниковите, граматическите и ритмико-композиционните устройства. Лексионният табулатор оптимизираше подбора на термините, като довеждаше до пределна емоционална наситеност любовния диалог (показател на емфазата — 100). Електромагнитният редактор редуваше умело еротичните сцени и научно-популярните отстъпления.\nИ най-сетне цитиращият механизъм, работейки по принципа фидбег, съчини за бъдещия разказ ефектен халдейски епиграф, подбран въз основа на сходството между думите.\nСлънцето наближаваше зенита, когато изобретателят с угарка в уста излезе от бараката. Сети се, че още не е закусвал. Няколко минути преди това автоматичното печатащо устройство, монтирано в задната част на съчинителя, започна да печата върху един въртящ се барабан готовия текст.\n… Нарочно не разказваме по какъв начин Марципанов бе стигнал до идеята на своето изобретение, откъде се бе снабдил с апаратури и детайли за машината и как седмица след седмица, месец след месец ги мъкнеше в притулената пластмасова барака до вилата. Подробности от този род биха удължили твърде много нашето повествование. Ще премълчим и събитията, последвали непосредствено след първия опит, чак до следващия петък, когато в уречения час Марципанов отново слезе от влака на тихата горичка и тръгна по засъхналата кал на познатия ни път покрай павилиона и пенсионера с радиотепескопа.\nПред вратичката го чакаше тукашният пощенски раздавач. Той почтително му връчи шумолящ плик.\nВърху плика се мъдреше емблемата на месечното илюстровано списание „Научна мисъл“: гол, неправдоподобно мускулест „Мислителят“ на Роден, подпрял с ръка брадата си умува над някаква кръстословица… Развълнуван Марципанов отвори писмото.\n„Многоуважаеми Еди кой си…“\n(Сърцето на изобретателя учестено затуптя, ръката му машинално посегна към салама…)\n„Разказът, изпратен от Вас, е написан на правилен език, чете се леко и с интерес“ — така започваше писмото и Марципанов се почувствува на седмото небе. — „Вие несъмнено сте талантлив, можете и трябва да работите… Обаче замисълът на разказа за съжаление е лишен от оригиналност. Използуваният от Вас сюжет се среща многократно в художествената литература. Така например в XXVI Сборник фантастични новели от 197… година в произведенията под №№РГ–2768 и РГ–2769 (които в художественото производство са пуснати под названията «Смъртоносният лъч» и «Душата на поета»), има аналогичен мотив с енергетичен шнур, изпращан на разстояние с цел да разрушава крупни обекти. Същият мотив е използуван в повестта ЩЭ–0788, автор А. Толстой (в производството — «Хиперболоидът на инженер Гарин»). Освен това във Вашия разказ се срещат преки заимствувания от горепосочените произведения, напр. на стр. 24 от думите: «Муся мълчаливо вдигна ресници пред Николай» до думите: «Николай навъсен включи релето на стабилизатора. В пещта лумна и забуча пламък…» Предвид горепосоченото редакцията е принудена да се въздържи от публикуването на Вашия ръкопис. Желаем Ви по-нататъшни творчески успехи. С привет…“\nМарципанов запокити писмото на масата.\nОколо петнадесет минути яросно барабанеше с пръсти по перваза на прозореца. После направи крачка към рафтовете с книги. На пода полетяха голи жени, грабители, до ноздрите омотани с карирани кърпи, алуминиеви витла на звездни корвети…\nТой не можеше да разбере едно — с какво е по-лош от другите!\nМисълта му трескаво работеше. Търсеше конструктивна грешка. Би трябвало да повтори още веднаж цикъла на електромагнитното редактиране… Дали пък нещо в генералната формула? Но тя беше безупречна!\nПосле реши, че в края на краищата това беше само изпробване на силите. Тъй да се каже първа бука за поука. А като за пръв опит май не е лошо. И великите писатели не са постигали успеха си изведнъж; навярно и тях в началото също са ги упреквали в заимствуване и подражателство. Но да говорим сериозно — какво може обикновеният съчинител да противопостави на неговата машина? Ха-ха! Все едно да накараш някоя кранта да се надпреварва с ракетен автомобил. Наследница на знаменития апарат за съставяне на книги, изобретен от мъдреците Лапути, машината на Марципанов притежава не само фантастична производителност, тя е способна и да се самоусъвършенствува!\nВ миг Марципанов се намери отново до масата. Мушна пет пръста в оредялата си коса. Челюстите му сдъвкаха цялата денонощна доза мозъчен витамин — 30 таблетки. Новият алгоритъм вече се раждаше в ума му…\nВ тишината сухо цъкаше махалото. Часовниковата стрелка нечуто извървя четвърт кръг и над главата на Марципанов закука кукувичката…\nИсторията е запазила за потонството лист хартия с ясна миризма на синтетични попчета в доматен сос; на листа със стремителния почерк на Марципанов са написани основните показатели:\nВреме за съчиняване — 24 минути\nОбем — 5,5 авторски коли\nБрой на действуващите лица — 30\nБрой на любовните колизии — 30\nВ това число: любовни триъгълници — 3, разводи — 1, щаст. романи — 1\nЗаконни бракове — 1,5\nГениални открития — 1\nДруги — 18\nИндекс на занимателност — 89,9\nИндекс на правдоподобие — 0,00003\nВероятност за използуване на аналогичен занисъл 1:90000\nТова беше третият ден от работата. Научен от опита, изобретателят отдели специално внимание на последния показател.\nПред градинската вратичка раздавачът разменяше новини с хазайката. Беше краят на юли. Унорен от жегата и небивало нарасналата интензивност на труда му, вестителят на Марципановата слава, свалил фуражка, бършеше потното си чело.\n— Господи боже — дивеше се хазайката, — колко писма! И все за него?!\nРаздавачът с пъшкане свали от рано чудовищно надутата чанта.\n— Че за кого друг?\nВ гласа му звучеше гордото съзнание за неговата мисия. Хазайката изказа предпазливата хипотеза:\n— И май все от жени… а?…\nОтговор не последва. Раздавачът загадъчно гледаше в далечината. После запя: „На този свят не се живее без жени, не…“\nЗад гърба му се чу шум. Изобретателят изтича отвътре, без да погледне раздавача, грабна в обятията си снопа писма и бандеролни пратки и ги помъкна към стаята си. Челото му беше навъсено, той не произнесе нито дума.\nМинаха десетина минути. „Амбулантният търговец“ с празна чанта приканващо свирукаше с уста арията на Силва. Но Марципанов не се яви. Отчаян раздавачът плюна и продължи пътя си.\nВ своето кътче хазайката дълбокомислено клатеше глава.\n„И върви после, та вярвай на хората — мислеше си тя. — А се правеше на светец. Аз, майчице, казва, се занимавам с наука. Хубава наука, няма що“.\nТова беше ден на изненади или на несполуки — Марципанов не проумя веднага странния смисъл на сюрприза, поднесен му от неговата рожба. Както обикновено от бараката се чуваше равномерно бръмчене, но днес някакво леко изпращяване го прекъсваше от време на време. За миг проблясваше зеленикава мълния… После отново продължаваха да жужат гаустроновите батерии.\nПечатащото устройство се залови да печата текста на новия разказ. Изобретателят запали цигара. Потриваше ръце и чакаше да спрат барабаните.\n… Този път епиграфът беше заимствуван от древните новгородски грамоти, писани върху брезова кора. Той изобилствуваше със загадъчни символи, интегрални и диференциални знаци и фамилни имена на езически богове, съставени само от съгласни.\n„Първа глава — прочете Марципанов. — Тайнственият непознат.“\nНастани се по-удобно, предвкусвайки дългоочакваната сполука.\n„Веднъж в една студена зима излязох от…“\nКато че ли беше чел нещо подобно… Но какво? Все пак не звучеше лошо. Но да видим по-нататък?\n„Веднъж в една студена зима излязох от гората. Беше голям студ. Студ! Бррр. Веднъж от гората излязох. От гората веднъж излязох. От гората — излязох. Веднъж.“\nМарципанов се почеса по врата. Очевидно машината е решила да започне повест в съвременен маниер, с подтекст и свръхзадача.\nНо по-нататък следваше нещо съвсем неразбираемо.\n„Кон Золата изруга и натисна дръжката на атомния дървосекач. В илюминатора лумна и забуча пламък. Браво! — възкликна разгневен професор Семьочкин. — Кукуригу! — откликна ехото. Параболата анаболизира хипербола. Хиперболата катапултира капака. «Мю-мезони, мю-мезони, мю-мезони! На вашите услуги» — произнесе непознатият и измъкна изпод нокътя си лъчев пистолет. Роботът направи крачка и смачка под себе си изумената Муся. Любима! — изскърца той. — Звездите бледнеят и гаснат. В огъня на облаците. Крр… Сигналът е даден. Четири, три, две, едно: Бум! Т-т-т-т-т-т. Кукукукукуку, 1234567. § + глава XXII пролог епилог диалог подлог.“\nМарципанов се хвана за главата. Втурна се към бараката. Свали задната плоскост и десетина минути човърка нещо в сложно преплетените разноцветни проводници, преди да открие, че в батериите на табулатора е станало късо съединение. Загуби почти целия предиобед от скъпоценния си почивен ден, за да ликвидира повредата.\nМарципанов седеше в стаята си, слепешката бодеше с вилицата в кутията сардела и преглеждаше поредното писмо. Беше от временно изпълняващия длъжността зам-завеждащ на худотдела в научнобелетристичния алманах „Кръстчета и нули“:\n„Уважаеми др. Имярек,\nРедакцията ми възложи да се запозная с Вашия ръкопис… Повестта, изпратена от Вас, е написана на правилен език, чете се леко и с интерес. Вие безспорно сте талантлив. Можете и трябва да работите. Затова свидетелствуват редица места от Вашата повест, например на стр. 24 от думите: «Николай развълнуван отвори вратичката. В самовара лумна и забуча пламък…» Обаче образът на Николай не е самостоятелен, създали сте го под влияние на образа на Ермолай от повестта «Лъч иззад облак» с регистрационен номер Л–670/12, автор Лукошкин, поместена в нашия алманах. Сюжетът сте заимствували от автора Жул Верн, който го е използувал в романа си… (по-нататък не беше интересно). Предвид всичко гореизложено…“\nМарципанов сложи писмото настрана и дълго крачи от ъгъл до ъгъл. През прозореца косо светеше залязващото слънце. Тракаше часовникът.\nМашината неотклонно повишаваше индекса на занимателност и успя да го доведе до пределното равнище — 100,0. Постигна максимално насищане на текста с художествени детайли, като в последния, хилядния поред разказ доведе броя им до 35,000 в една печатна кола. Научи се да завърта интригата на десет и половина оборота… Но сякаш някакъв зъл дух преследваше изобретателя.\nСписание „Физика и живот“ отказа да помести великолепната му увлекателна повест, в която се разказваше как е открито вещество, неподчиняващо се на земното притегляне: хитрецът Уелз, дяволите да го погъделичкат на онзи свят с електромагнитна бобина, вече бил използувал тази идея в своето нищо и никакво книжле, озаглавено „Първите хора на Луната“!\n„Химия — сила“ върна на Марципанов разказа за лекарство, което лекува рака: още някой си Чапек бил писал за това.\nВсеки път се повтаряше едно и също. Вече използувано, вече било… Буквално всички сюжети вече бяха изразходвани. Употребени са всички варианти. Най-малко за триста години напред не бе останало нито едно откритие, нито една що-годе прилична идея, която да не е изсмукана, облизана и оглозгана до последното хрущялче от авторите на научно-фантастични повести и разкази. Тези автори бяха толкова много, че се наложи да бъде заведена специална регистрация. Човек можеше да си помисли, че цялото човечество се е превърнало от читатели в писатели!\nМарципанов едва не плачеше от досада. Той беше закъснял със своята машина! Писателите занаятчии като бръмбари короеди бяха надупчили цялата литература и разнищили цялата фантастика!\nБез желание слезе по стъпалата и тръгна бавно по пътеката към бараката. Отключи ръждивия катинар. Пултовете на писателката унило поблясваха. Марципанов постави поредния комплект перфокарти, натисна клавишите. В прозорчето нещо лумна и забуча… впрочем не. Нищо не лумна и не забуча. Залязваше слънцето. Всичко си беше като обикновено.\nФабулното устройство обработи експозицията и изгради сюжета. Табулаторът попремига с разноцветните си лампички и отчете ефекта на неочакваност. Еротизаторът скалъпи любовната интрига. Машината схруска като орех формулата на Крювелие — Марципанов, предаде програмата в сценарния блок и ето най-сетне печатащото устройство за хиляда и първи път се зае да печата текста. Завъртяха се барабаните…\nВнезапно Марципанов свъси вежди. Изтръгна от барабана парче от лентата и изтича от бараката навън. Изгряваше луната. Марципанов се втурна към вилата. След минута очите му вече трескаво пробягваха по текста. И тогава той прозря: прехвърлила всички сюжети, машината беше намерила онова, което диреше. Беше намерила нещо неизползувано от никого досега…\nОтдавна угаснаха светлините на вилното селище. Замлъкна кучешкият лай, затихнаха воплите на радиоприемниците. Зад шперплатената стена сладко похъркваше хазайката. Спеше целият състав на пощенската станция, спеше притежателят на радиотелескопа, мирно спяха редакторите на столичните седмичници. Спеше целият свят.\nМарципанов седеше до масата и захласнат четеше…\n„Всяка седмица, в петък, Марципанов отиваше на среща с нея. На Савелиевската гара, когато се качваше в турбовлака, той сякаш не забелязваше тълпата. Цял час и половина гледаше прелитащите край влака поля и мислеше за нея, само за нея.\nСъс същия втренчен поглед Марципанов стана, след три минути слезе по още влажния лентоход. Мина покрай пощата, покрай павилиона. Отново започваше да ръми, но Марципанов не забеляза това…“


Глобиха старица за клетви и побой над комшийка: Мастийо мръсна, ку*во долна… – КРИМИНАЛНО\nГлобиха старица за клетви и побой над комшийка: Мастийо мръсна, ку*во долна…\n28 септември 2021 г. 28 септември 2021 г. КРИМИНАЛНО\nПарична глоба в размер на 2000 лв. ще трябва да заплати 84-годишна старозагорка, която застана пред Темида по обвинение в нанесена телесна повреда на съседка и изречени клетвени думи по неин адрес в разгара на спор.\nИнцидентът между баба Стоянка Ст. и доста по-младата от нея комшийка Ангелина е станал на 21 юни м.г. като първопричината за него бил опит на старицата да унищожи бръшлянов храст върху оградата на съседните имоти. В хода на разправията баба Стоянка на няколко пъти изкрещяла срещу „опонентката „си думите: „Мастийо мръсна, курво долна, земята черната да те изяде! Аз съм пътник, поне тебе да убия!“, които накарали Ангелинка да се почувства засегната и обидена.\nМеждувременно агресивната баба успяла да й нанесе и рана по тялото, докато размахвала като копие дълга дървена летва. Процесът е преминал на два етапа, като на първа инстанция в районния съд приели, че цитираната фраза е обидна, но на втора окръжните съдии след лингвистичен спор със защитника на Стоянка накрая решили, че думите „…земята черната да те изяде! Аз съм пътник, поне тебе да убия!“, нямат обиден характер, а представляват проклятие… пожелание за зло по адрес на пострадалата.\nВ крайна смета баба Стояна ще олекне и с още 1 600 лв., за да компенсира страданията и харчовете по делото направени от съседката й. Решението от 27 септември т.г. е окончателно и не подлежи на обжалване.\nМладеж с разбито сърце запали фургон и четири коли в Пловдив\nБаровец помля ламборгини в центъра на София


Да потънеш в пристанището | Духовен живот | Богослужение | Показалец\nЖивей в Църквата, ходи на литургия, моли се, постѝ според силите си, моли се преди да заспиш, когато се събудиш, през целия ден мисли за Христос, всяко твое вдишване да ти напомня за твоя Творец – всякое дихание да хвалит Господа. Когато дишаш, помни Христос, и когато чуваш сърцето ти да бие, пак си спомни Христос, защото то затова тупти, за да дава живот и да приемаме живот от Христос. И когато живееш по този начин в Църквата, с течение на времето, с Божията благодат душата ти ще стане като броеница. Имате ли броеница? Когато тя е нова и стои в кутията, възелчетата ѝ са твърди, защото не е употребявана. След дълга употреба обаче, когато се втрие в ръката ти, в потта на ръката ти, в твоята сълза, болка и тревога, тогава тя придобива стойност. Тогава тя има съдържание и смисъл, и всеки възел ти припомня преживявания, които си имал, молейки се с тази молитва. Тя вече не е в кутията, не е такава, каквато си я взел от манастира или от някой познат, а е попила твоя живот, болка, мъка, въздишка, всичко, през което си минал.\nТака идват отговорите в Църквата – с втриването, с времето. Няма всичко да се разреши сега. Когато бях малък, исках да реша свои недоумения, все бързах и казвах: имам много неясноти, искам да ги реша! Питах, но ми отговаряха, че не мога да ги разбера, защото съм малък, не побираш моята въздишка, както се пееше в една песен. Сиреч, понякога не можеш да вместиш неща, които превишават твоята възприемателна способност, вместимостта на твоето сърце и издръжливост. Ще дойде час и ще ги разбереш. За щастие се намери един катихизатор, който ми каза:\n- Не бързай! На колко години си?\nТогава бях на петнадесет-шестнадесет. Той ми каза:\n- Още си млад. Ще станеш на двадесет, на двадесет и пет, на тридесет, ще пораснеш и постепенно ще разбереш това, за което сега питаш.\nВ Църквата постепенно разбираме. Колко години ще живеем? Всяка година се приближаваме до тази реалност, която се нарича зрялост. Зрялост в Църквата, святост в Църквата, опит, преживяване. Ще станем като кулите, опушени от барут, които са преживели много войни, битки, които са минали през какво ли не.\nСлучва се обаче в Църквата да сме начинаещи, въпреки че са минали години. Въпросът не е просто да казваш, че от пет години си християнин, а през тези пет-десет-двадесет години да напредваш духовно. В противен случай времето си минава и нищо не става. Както казва старецът Паисий, колелото се върти, но не върши работа, защо има някакъв проблем, просто се върти на празен ход и трудът отива напразно. Странни неща стават в живота ни, нищо не е сигурно – едни намират Христос в някое житейско премеждие, други в морето и бурята, а трети в пристанището приближават своето спасение и точно в това пристанище потъват и претърпяват корабокрушение. Мислили ли сте някога за това? Мислех за това, четейки житието на някои светци, разглеждайки живота на някои грешни хора, четейки Христовото Евангелие. Казах си: в крайна сметка, в живота нищо не е сигурно и за нищо не сме сигурни. Блудният син, например, е живял в дома на баща си, в пристанището, и там без малко да потъне. Той отплавал от пристанището, влязъл в морето на живота, в бурята на греха, забъркал се в разни премеждия, терзания, грехове, блудства, но се върнал възроден и се спасил. Неговият по-голям брат бил у дома, той бил добродетелен, намирал се в безопасното пристанище на своя баща, но никога не почувствал баща си като баща, никога не почувствал топлината на бащината любов.\nСв. Мария Египетска – невероятен пример! – е била грешна жена, толкова грешна, че не можем да си го представим, защото в житието ѝ се казва, че не е оставила незасегнат човек от блуда и греха. Тя съгрешавала не просто, за да изкара пари и да преживее, а понеже това ѝ харесвало и искала да съгрешава. Това е бил нейният начин на живот. Които я виждали, мислели, че без съмнение тя е погинал човек. Изключено е да се спаси. Тя е била в морето на злото. Св. Мария обаче се е спасила, върнала се е, покаяла се е, разбрала е своята грешка. Нейният живот е страшен и кара всички нас да се замислим, да чувстваме това, което казах в началото, че нищо не е сигурно в живота ни, нищо не е сигурно в Църквата. Не съществува тази сигурност на самоувереността, че съм си подсигурил спасението, рая, че имам сигурно място. Има грешници, които са се покаяли, плакали са с горчиви сълзи и са се върнали при Бога. Има наркомани – и се сещам за тебе, който ми се обади по телефона и каза, плачейки, че твоето дете се измъчва от такива проблеми. Когато обаче този наркоман, този грешен човек, който падне така ниско и се почувства непотребен, нула, нищо, призове Бога с чувството, че е нищо: Господи, аз съм нищо, нула и само Ти можеш да ме спасиш!, тогава той е много близо до спасението, да не кажа, че вече е в спасението.\nТова ще рече: спасявам се, обръщам се към Христос, бидейки отчаян, напълно разочарован от самия себе си, претърпявайки във всичко откровен неуспех. Животът ми може да е пълен провал, но призовавам Христовата благодат и Христос ме спасява. Той спасява Своето обично дете, което винаги е до Него – Той спасява Своите светци, избраните, които никога не са се отклонили от правия път, които от сърце са възлюбили Христос от детски години, но спасява и тези, които в окаяността на греха, от дъното, докъдето са стигнали, Го призовават. Ти не знаеш какво чувства такъв грешен, болен, проблемен човек, който стига до такова душевно, телесно, екзистенциално падение и от това дъно събира сили и отправя една дума към Христос. Св. Мария Египетска, докато е живяла греховно и е пътувала с кораба към Йерусалим, за да съгреши отново, си казала: „Ето възможност! Това е дълго пътуване, ще увлека всички в порока!“. При това тя имала и дързостта да отиде да се поклони по Светите земи и на Божи гроб. До храма „Възкресение Христово“ имало една икона на св. Богородица. Когато видяла иконата, св. Мария почувствала такъв шок, разтърсила се, вцепенила се и не могла да влезе вътре, за да се поклони. Тялото ѝ останало неподвижно. Всички влезли, но тя не могла. Тогава се помолила на св. Богородица, чувствайки се много грешна, знаела, че е грешна, приемала това, не казала „добре съм си така!“. Имала смирението на грешния човек, което много пъти нямаме ние, праведните, добрите, които сме пълни с лицемерие, фарисейщина и самооправдание.\nНевероятно нещо: добър си, благоприличен, както Бог те иска, но само външно, а отвътре си варосана гробница. Отвън си светъл, бляскав, а отвътре – пълен с кости, смрад и воня. Бог гледа вътрешността на душата, а не това, което показваме навън. Та в онзи момент св. Мария събрала сили, помолила се и казала: „Пресвета Богородице, удостой ме да се поклоня на гроба на твоя Син и ще променя живота си!“. И тя го направила. Казала и го направила. Зарязала всичко и отишла в Йорданската пустиня. Там живяла седемнадесет години много суров аскетичен живот, с оскъдна храна и не се върнала да погледне дори светлините на града, а изкусителят постоянно ѝ припомнял толкова спомени, помисли, изкушения, работело въображението ѝ, придобитата бързина в злото, с което толкова години била живяла. Изкусителят ѝ казвал: „Върни се, бе, детето ми, виж малко града! Спомни си това, което живя! Как оставяш всичко?! Спомни си насладите, приятните неща! Къде беше вечер по това време, как се наслаждаваше, как се радваше, къде си сега, какво правиш тук в пустинята, какво търсиш от тая молитва? Кого търсиш?...“.\nМария Египетска живяла седемнадесет години в блуд и грях и били нужни още седемнадесет години, за да се бори толкова жестоко с изкушенията, със своята плът. Стигала дотам, да пада на земята, да докосва с лице земята, за да си припомни, че е прах и пепел и да търси Божията милост. И Господ я съжалил, спасил я и я осветил. Тялото ѝ станало толкова слабо, толкова аскетично, ако я видите на иконите, обърнете малко внимание на нейното тяло. Не се страхувайте. Да видите, че е кожа и кости, няма я красотата на женското лице, няма я женската гръд, няма я предизвикателната красота, изчезнала е низостта от миналото. Тялото ѝ било толкова отслабнало, чак ребрата ѝ се виждали, но Светият Дух я напоил. Затова сега е преп. Мария Египетска, а по онова време вероятно добрите хора, християните са я смятали за погинала, достойна за ада. Ако аз живеех тогава, не крия, че щях да мисля така. Нямаше ли да го казвам? Ако минаваше покрай мен, ако живееше в моя квартал, щях да казвам, че до мен има една грешна жена, която е изключено да се спаси. Тази жена сега обаче е преподобната Мария Египетска, която честваме в Църквата и през Великия пост. Има и отделен личен празник и съм виждал да стават чудеса по нейното застъпничество с хора, страдащи от зли помисли, от плътски страсти. Веднъж свещеникът, когато даваше съвети на една такава измъчваща се душа, ѝ каза да помоли св. Мария Египетска. Наблизо имаше един човек, който страдаше от зъл дух и когато чу името ѝ, този човек изкрещя – не той, а злият дух в него – и каза на свещеника: „Не казвай името ѝ, не я казвай! Да не вика нея, не нея! Тя ме изгори!“. Св. Мария Египетска, която изгоряла от изкушенията и се стопила, бидейки потопена в своя грях, блуд, сластолюбие, тази светица сега изгаря изкусителя и освобождава хората.\nСтранни неща стават в Църквата. Грешни хора стават християни. Скверни хора засияват. А ние, добрите, които сега слушаме благочестиво радиопредаване, които сме „близо“ до Бога, които сме „добрите“ Негови деца, нима не сме в опасност? Нима не рискуваме да загубим своето спасение до края на живота си и нима дори сега не губим истинското усещане за спасението, истинската връзка с Бога, защото чувстваме самооправдание, чувстваме се добри, чувстваме самоуспокоението, че сме добри?! „Аз съм добър! Не съм като другите хора. Добре, грешни сме, но слава Богу, не сме толкова скверни и не сме паднали толкова ниско в греха“.\nАко мислим така, тогава сме в риск, нищо не е сигурно, нямаме нищо сигурно в ръцете си. Разбойникът на кръста – нима това не е велико? – поставил ключ в рая, ключ, който отворя всички врати на Рая. И този ключ бил само Помени ме, Господи! Тези думи отворили рая. Ако някои са гледали този разбойник на пътя, когато е отивал да бъде разпнат, какво ли са щели да кажат? „Нещастник! Жалко за майката, която го е родила, за живота, който е живял! Той крадял, убивал. Разбойник! Опропасти се!“. И този човек, който е разочаровал хората, който сам е бил разочарован от себе си, в последния момент се е завърнал при Христос. Приел е посланието на спасението, променил се е и е станал първия обитател на Рая. Мислил ли си за това?\nВ живота се случват невероятни неща. Нашият земен живот, тези осемдесет-деветдесет-сто години, колкото Бог ти дари в този свят, са нещо много сериозно, но те крият и огромна тайна, уникална цел, невероятно предназначение, и ако загубим тази цел, сме загубили всичко.\nНищо не е сигурно. Затова някои от светците казват, че православният християнин прилича на акробат, който ходи по въже. Сякаш ходиш по въже. Когато бях малък, в цирка гледах акробатите как ходят по въже и стигнат до отсрещния край. Само едно погрешно движение и може да паднеш. Естествено отдолу е опъната мрежа, но веднъж някой падна и от цялата публика се чу вик: „Ааа!“. Ужасихме се. Това е православието – то означава, че вървиш по опънато въже и ходиш много внимателно, защото е опасно. Много е хубаво чувството, когато си във въздуха и във висините, летиш в облаците и се радваш, но трябва да стигнеш и отсреща, за да бъдеш на безопасно място.\nХора атеисти се връщат при Бога и стават християни – блуждаещи, изтерзани, с объркан от помисли, философии и теории ум, но се връщат в Църквата. А хора християни, израсли в Църквата, години наред живели в нея могат да оставят всичко, да предадат всичко, да изоставят Христос, мислейки се, че някога са Го обикнали. Нашият живот е море, както и животът в Църквата. Затова молим св. Богородица и казваме: Радвай се, пристанище на плаващите в живота! Радвай се, защото ти приготвяш пристанище в живота!\nВсички търсим сигурност, търсим пристанище. Корабите на този живот. Моят живот е кораб, както и твоят, в морето на този свят. Търсим пристанище, защото още не сме на сигурно, още не сме хвърлили котва, още не е даден последният сигнал, че сме спасени, още за нищо не сме сигурни. Когато започва Великият пост, в един тропар от Триода се пее: „Господи, удостой ни да преминем морето на поста, да стигнем отсреща и да се поклоним на Твоето свето Възкресение“. Ще постим, но след това ще ядем пищно, но не земна храна, а небесна храна, Тялото и Кръвта на възкръсналия Господ, на Победителя над смъртта. Победителят над всяка буря, страх, несигурност; да стигнем там, Господи!\nДа преминем морето на поста. Какво означава това? – че може и да потънеш, че не си толкова уверен. Затова не бъди толкова сигурен, че няма нищо сериозно и не мисли, че добре си вървим! Не. Ти влизаш в морето, внимавай, бъди сериозен в тази борба. Нужни са ти благоразумие, разсъдителност, трезвение, бдение. Внимавай по пътя, очите ти да бъдат отворени на четири, както казват майките, защото не знаеш откъде ще изскочи нещо. Не да имаш тревога, не да те обхваща паника, а да не бъде напразен твоят труд. Да станеш като херувимите, които целите са в пламък, в огън, в очи, гледат навсякъде, имат очи отпред, отзад, отгоре, отдолу. Бъди херувим и гледай внимателно как ходиш. Не бъди самоуверен, може да се получи повреда в кораба, да претърпиш някакво корабокрушение и тогава ще се наскърбиш, ще съжаляваш.\nЕдин човек, който често ходеше на Света гора, казваше: „И какво като ходя често на Света гора? Нищо не се е променило в живота ми!“. Въпросът е да ходя и да се връщам променен. В противен случай най-хубавите неща, които изглеждат сигурни и приличат на спасение, на пристанища в живота, могат да се превърнат в корабокрушение. Пристанището, което те спасява, може да стане място за разочарование и катастрофа. Старите светогорци казват за тези, които ходят на Света гора без да извличат никаква духовна полза: „Жалко за билета! Жалко за разходите!“. Отиваш и се разхождаш напред-назад, но какво направи? Промени ли се? Това е въпросът. Да бъдеш в Църквата, но да живееш така, както Бог иска, а не да се самоуспокояваш, че си добър човек. Ние носим огромна отговорност като християни. Ние сме християни само по име, но само някои са и на дело в своя сърдечен опит от Христос. Носим много голяма отговорност за свидетелството, което даваме в света.\nНе сме такива, каквито трябва да бъдем, не създаваме сред хората около нас представата, че знаем какво ще рече пристанище, Иисус Христос, внимателен живот, разсъдливост, трезвение, бдителност. Понякога те ни гледат и виждат, че смятаме себе си за по-добрите в квартала, изрядни, християнски семейства и не пораждаме сред тях усещането за отворена прегръдка, която свидетелства, че всички могат да се спасят близо до Църквата, че всички хора са наши братя и ако ти, брате, днес си грешен, то и аз бях като тебе вчера и даже по-зле. Бог обаче ми помогна, доведе ме близо до Себе си и по същия начин ще доведе и тебе. Той може да го направи. Нека даваме такава надежда на другия, такова усещане, че не сме самооправдани и осигурени християни. Правим ли това?\nСв. Исаак Сириец говори страшни неща за врага на нашето спасение, как той воюва с нас по много и различни начини. Първо, той не те оставя да станеш християнин. Дяволът не иска никой да стане християнин. Той не иска да промениш живота си. Иска да продължиш да правиш това, което правиш. Ако мразиш, иска да продължиш да мразиш; ако не познаваш Бога, иска да продължиш да не Го познаваш. Дяволът не иска да се отдалечиш от мрака, духовното незнание, страстта, злобата и омразата. Той иска да останеш там.\nАко все пак стане нещо и му се измъкнеш, промениш се и Христос те развълнува, тогава той иска да не продължиш напред по правилния начин. Сякаш казва: „Избяга ми, но ще се срещнем по-нататък, ще се появя от следващата пряка! Ще пресека пътя на християнския ти живот. Избяга ми и от грешник искаш да станеш християнин? Е, няма да те оставя докрай! Ще ти докарам разочарование, трудности, проблеми, ще те накарам да кажеш: Не може да станеш християнин! Много е трудно! Опитах, не става, това не е живот. Не се променяш. Не можеш. Добре, отидох веднъж на църква, не видях нещо особено, отидох втори път, не се промени всичко в живота ми. Три пъти ходих, четири пъти, нещата не се промениха...“.\nТака идват помисли на разочарование, меланхолия, желание за връщане към стария начин на живот. Но ако избегнеш и това изкушение и продължиш твърдо борбата си да живееш християнски, тогава, казва св. Исаак Сириец, той ще се опита да ти отнеме плода от борбата. Това е вече третото ниво на войната, която води с теб, и то е много коварно. Ще те остави да живееш християнски живот, но ти поставя друго изкушение, за да те оскверни, да подмени, да развали доброто, което си на път да придобиеш. Внушава ти тщеславие, самоувереност: „Ти си, а другият не е!“ – За да се самоуспокояваш, че си добър и да си казваш: „Слава Богу, много добър съм! Няма друг като мен! Най-добрият в блока! Да си кажем честно, в блока друг не се моли, само аз се моля! Никой не ходи на църква, само аз ходя в неделя! Не съм виждал друг да пости, да живее така, както аз живея с моето семейство, с децата...“. Не казваме ли така? И всичко това е истина, трябва да го правим, но без тщеславие, което разваля всичко и проваля нашата борба. Може да градиш, но тщеславието, надменността, гордостта е отрова, която руши всичко това.\nЛуцифер е бил носител на светлината, имал е Божията светлина и благодат, бил е светъл ангел, но е загубил всичко. Той наистина е бил светъл ангел – в светлината, в благодатта, в познанието на истината, но е имал високомерие, самохвалство, егоизъм. Онази склонност, която те кара да се отличаваш от другите, да не можеш да погледнеш смирено на дара, който Бог ти дава. Ако този дар не те смири, ако Божията благодат не те накара да смекчиш сърцето си, да бъдеш по-чувствителен към другите, по-състрадателен, по-снизходителен, а те прави жесток и твърд спрямо другите, тогава това те връща назад и губиш всичко, за което си се трудил толкова години. Не е ли страшно това? Да избегнеш първата клопка на дявола и да решиш да станеш християнин, да започнеш борба, да избегнеш и втората, която е разочарованието от изкушенията и да решиш да продължиш. И накрая, след като си преодолял всичко това, той да ти открадне всичко заради високомерието, тщеславието и коравосърдечието към другите. Страшно е, но това се случва и всички рискуваме да се случи и на нас. Никой не е сигурен. Затова нека се молим много, всеки за всички. Вие за мене и аз за вас и за целия свят.\nГосподи Иисусе Христе, помилуй всички нас! Смили се над всички нас. Нека дойдем близо до Тебе. Да бъдем постоянни в пътя, по който идваме при Тебе. А когато останем неизменни и се подвизаваме години наред, нека вървим по пътя на смирението, нека не чувстваме, че правим нещо велико, а да чувстваме, че живеем сред Твоите дарове и винаги да Ти благодарим и славословим, да знаем, че един е Свят, един е Господ Иисус Христос, и да знаем, че Твоето от Твоето на Тебе принасяме – за всички и за всичко. Всичко, каквото Ти принасяме, Господи, е Твое. Ти ми даде това желание да говоря, Ти ми даде благодатта да кажа две думи, ти ми даде желание да се помоля, това не е ли Твой дар? Благодаря Ти, че ми го даде! Ти не ми даде този дар, за да го взема и да избягам.\nКогато си ми направил подарък и някой дойде вкъщи и го види – например, икона, а аз започна да се хваля, че тя е мое дело, правилно ли постъпвам? Не трябва ли да кажа, че тя е подарък? Здравият разум не ме ли зове да кажа, че това не ми принадлежи, това някога не е било тук, някой ми е го е дал. И така, имаш ли нещо, което е твое? Каквото и да имаш, то е от Бога. Каквото Бог да ти е дал, Той ти го дава по тази причина, за да те накара да Го помниш, да Го обичаш, да Му благодариш, да Му бъдеш признателен и да развиеш лична връзка с Него. Ако вместо да развиеш връзка с Него, започнеш да развиваш връзка само със своето его, със себе си и се въртиш около себе си, тогава се погубваш. Душата ти загнива, опровергаваш своето предназначение, губиш Божиите дарове и всичко се разрушава.\nМного велико нещо е спасението. Затова един моя приятел на Света гора, седемдесетгодишен старец-йеромонах, всеки път, когато си говорим, неочаквано за събеседниците изрича неща, които карат всички ни да се замислим. Например, казва внезапно: „А дали ще се спасим?“. Ако постигнем това, всичко останало остава на второ място. Ако се провалим в нашето спасение, тогава какво да правим с всички други неща, които ще придобием? Това е казал Господ – каква полза за човека, ако придобие целия свят, а загуби душата си? За да не погубим душата си, трябва да водим голяма борба, да положим голямо усилие, със сериозно отношение, съзнателно, със смирение.\nКакво се случило със фарисеина? Същото, за което говорим толкова време. Той е влязъл в Храма, помолил се е, привлякъл е Божията благодат с молитвата си – дотам добре. След молитвата си е излязъл и е загубил всичко. Влязъл е в храма, имайки нещо в душата си, но е излязъл от храма и е загубил дори това, което е имал. Загубил е всичко. Влязъл е с богати дела и успехи, а си е отишъл провален у дома. Прибрал се е с чувство за празнота, без нито едно от Божиите благословения, които си е мислел, че има.\nДокато при митаря е станало точно обратното. Той е бил беден, изтерзан, загубил всичко, грешен – така влязъл, но излязъл богат и дори бил похвален от Христос. Бог го оправдал и той намерил милост, опрощение, утеха и мир. Намерил пристанището. Бил в откритото море на своите грехове, но намерил пристанището, въпреки че бил грешен. Бог се смилил над него. Другият бил богат и загубил всичко. Такъв риск съществува за всекиго от нас.\nИма много пристанища, които Бог ти дарява в живота, прекрасни пристанища, за да може твоето корабче да пусне котва. Понякога в тях влизат морските вълни, но до теб има стена, която те кара да се чувстваш на безопасно място. Има хубави пристанища – такива са пристанището на Църквата, на семейството. Имаш своето семейство, помислял ли си, че твоето семейство, твоята къщурка е едно пристанище – влизаш вътре, имаш ключовете от своя дом, имаш децата си и се гордееш с това, радваш се и казваш: имам дом! Всички тези неща са пристанища, които утешават нашата душа и да я отморяват.\nВсяка добродетел, която Христос ни дарява, всеки Божи дар е пристанище. Молитвата е дар. Когато се жертваш за своите деца, когато вършиш дела на любов, го правиш, за да почувстваш уюта на пристанището. Да познаваш божествената и човешка мъдрост – нима познанието не е пристанище? Чувстваш сигурност, чувстваш живота, знаеш, чел си. Пристанище е и да си свещеник – свещеникът живее в сигурността на благодатта на Свещенството. Всички Божии дарове са повод да почувстваш тази сигурност. Ако си църковен певец също. Всичко това е Божи дар в живота, за да ни накара да се чувстваме добре, да прекараме хубаво този живот. Започваме добре с тези пристанища, започваме красиво своя живот, но по пътя се случват много корабокрушения, много загуби...\nКазвам това, бидейки разтърсен от една вест, която получих вчера: „Отче, помоли се за мене, защото се развеждам! Развеждам се с жената, която обичам, а си мислех, че ще живеем заедно завинаги“. Това не е ли корабокрушение? Те са започнали толкова хубаво, за да живеят заедно, хванати ръка за ръка, утешени един до друг и тук настъпва корабокрушение, което идва там, където Бог ти е дал пристанище – в брака. Колко църковни хора са загубили пътя – свещеници, монаси, които са били нависоко и са загубили всичко. Скандализират другите, зарязват всичко, претърпяват корабокрушение. Ставаш свещеник, за да спасиш душата си, а накрая се погубваш. И ти можеш да погинеш – ставаш монах, посвещаваш живота си на Бога, правиш такава жертва, но накрая рискуваш дори да не се спасиш. Невероятно...\nЕвангелието не крие този риск от нас, а ни казва цялата истина. Например, св. апостоли. Единият се отрекъл от Христос и казал: „Господи, аз няма да се отрека от Тебе, ако ще всички да Те предадат, аз никога няма да го направя!“. И, бидейки до Христос, потънал. Св. ап. Петър потънал, бил до Христос, но загубил своята вяра, разколебал се. Той, камъкът на вярата, на Църквата, именно той потънал в езерото. Но и по-късно пак потънал, защото се уплашил от една девойка, слугиня, и казал: „Аз не познавам Христос! Кълна се!“. А Христос бил наблизо. Св. ап. Тома стигнал дотам да каже: „Ако не Го видя, няма да повярвам!“. Това не са ли малки и големи корабокрушения? Юда се отрекъл напълно от Христос, предал Го, продал Го, бидейки близо до Христос, той потънал.\nНие бихме искали да бъдем Христови ученици, а Юда, който е бил Негов ученик, е корабокруширал, бидейки до Самия Господ. Фарисеинът потънал, Димас също – той бил апостол, помощник и сътрудник на апостолите. Четете Евангелието, четете Деяния Апостолски, четете Посланията да видите колко пъти св. ап. Павел казва, че Димас е негов сътрудник. А после казва: „Той ме остави и обикна сегашния свят“. Димас обикнал този свят и отишъл в Солун, пленили го светлините на града, светският живот, нощният живот, очарованието на земното мъдруване. Бидейки заедно с апостолите, той загубил всичко.\nСаприкий и Никифор – имаме ли светец на име Саприкий? Нямаме. Щяхме да имаме. Защо? Защото този човек без малко щял да влезе в рая, но загубил всичко. Имаме обаче светец на име Никифор. Св. Никифор. По време на гоненията двамата били в тъмница, вечерта се получило недоразумение между тях и Саприкий не искал да прости на Никифор. На другия ден щели да загинат мъченически за Христос, но той не искал да каже дори „извинявай“! Така той загубил всичко. Никифор му казал: „Брате, утре ще се жертваме за Христос! Моля те за прошка! Искам да се сдобрим!“. Саприкий му казал: „Аз не мога да ти простя!“. И таял злоба в себе си. Сутринта, когато палачът накарал Никифор да наведе глава, за да му я отсекат, понеже запазил смирението, любовта, благостта, той почувствал обилно Божията благодат, жертвал се за Христос и станал светец, а когато Саприкий видял меча на палача, Божията благодат го напуснала, почувствал се като парче месо, нищо не чувствал, вярата изчезнала от него, не разбирал какво става и казал: „Защо съм тук, какво правя тук?!“. И много лесно се отрекъл от Христос, защото не могъл да обикне, да прости. Бил толкова близо до спасението, но загубил всичко. Две стъпки го делели от Царството Божие, но загубил всичко. Затова в Църквата честваме св. Никифор, а нямаме светец на име Саприкий.\nЧетете Евергетинос-а и ще видите, че Църквата е много автентично, истинно, свято, но и много човешко място. В Църквата няма стил на светостта, а има етос на светостта. В Църквата не се правим на добри, а показваме нашия истински образ, кои реално сме. Ако четете Евергетинос-а, Патерика, житията на светците и преди всичко Евангелието, ще видите, че св. апостоли, св. евангелисти не се срамуват да кажат истината за нещата, казват ни всичко – за своите немощи, падения, проблеми, спорове.\nСв. ап. Павел имал спор със св. ап. Петър. Пише го в кн. Деяния Апостолски. Не го крие, за да ти покаже, че в Църквата светостта се създава от нисши материали, човешки материали, че ние сме хора, борим се, падаме и ставаме. Както виждаш Петър в неговото падение и отричане от Христос, така ще го видиш и в неговия покаен плач. Не му подражавай само когато съгрешава, а и когато се покайва и променя. Това е разликата в Църквата. В Евергетинос-а има много случаи с подвижници, които са се отклонили и са загърбили вярата, монашеската схима, оставили са Бога, отишли са в града да водят светски живот, да се оженят или да съгрешат. Грехът на такъв подвижник не е бил това, че се е оженил, а че е оставил обета, който е дал пред Христос. И всичко това е описано в този сборник – това не се крие, не се създава лъжливата представа, че някой си е добър човек.\nВ Църквата искаме да станем свети, но това става с проливането на кръвта на нашето сърце, а не като се преструваме на добри и благочестиви. Както казва Христос, очисти чашата първом отвътре. Затова работѝ вътре в себе си, не само навън; ние си падаме прекалено много по външната форма. Затова, когато дойде Страшният съд, ще се изненадаме много: толкова труд полагаме през целия си живот, че няма ли да бъде жалко да загубим всичко? Да потъне нашият кораб с всички тези „провизии“. Съществува причина, поради която потъваме, при всекиго е различно. Защо се случва корабокрушението? Човек потъва поради своето слабо място – всеки кораб има своето слабо място и повреда.\nДокато склопим очи, рискуваме всяко едно наше пристанище да се превърне в открито море на изкушението, ако не внимаваме. Нужно е голямо внимание в нашия живот, бдителност, трезвение, не безпокойство, не паника, не смут, не приспиване, а смирение. Най-голямата сигурност е смирението. Искаш ли със сигурност да се спасиш? Смири се, смирявай се постоянно, не съществува край в смирението. Ако се смириш, стани още по-смирен от тази точка на смирение, до която си стигнал, и ако слезеш по-надолу, върви още по-надолу, винаги има място, никога няма да стигнеш до Христовото смирение, защото Той е стигнал толкова ниско, че няма повече къде. Слизането на Господа в ада е най-ниската точка, където Той е слязъл. Той, Който толкова много се е смирил и е стигнал до крайния предел на ада, смъртта, тлението и нашата злоба, слязъл е там, за да ни намери. Неговото снизхождане е толкова голямо, че нашето смирение, каквото и да е то, е нищожно в сравнение с Неговото.\nВсеки има своето пристанище, всеки живее нещо, което го прави щастлив, на което се наслаждава и аз се моля да му се радваме правилно, да се му се наслаждаваме правилно.\nПохвала ще получим накрая от Господа. Тогава имаме сигурност, когато завършим своето дело. Ти си баща, майка, но животът още не е приключил, не знаеш как ще се развият нещата. Затова ми прави впечатление, че най-хубавите семейства, които най-много ме трогват, най-смирените майки, бащи, деца, са тези, които имат това смирение и нямат усещането, че са много добри, че техният дом е най-добрият. Те имат смирено чувство и усещане за риска, за опасността. Те прославят Бога, благодарят Му, но не се самоуспокояват. Никой не трябва да се утешава в този свят, всички се нуждаем от трезвение, бдителност, внимание. Дори най-хубавите неща да правиш, може някъде да сбъркаш и да загубиш своята награда.\nСпомнете си как Господ е гледал към съкровищницата – не колко пари са пускали хората, а как са ги пускали. Имало е една кутия, в която хората са пускали своите пожертвования за Храма. Вижте колко е мъдро. Христос е гледал как, а не колко пари пускат. Какво означава как? Как – това е просто. Ще рече, не самото движение, а вътрешната подбуда. Това, което отиваш да правиш, брате Мой, ти казва Христос, е свято, то е като пристанище, което ще ти донесе топлина в душата, сигурност на пристанището, милостинята те пази от изкушения, защитава те, привлича ангелите и Божията благодат към тебе. Браво!\nКак да даваш милостиня? Така, както Бог иска – богоугодно. А нима може да даваме милостиня небогоугодно? Разбира се. Сам Господ го казва. Той бил виждал много хора да пускат големи суми, но видял и една бедна вдовица, която сложила две лепти – затова в миналото в много храмове върху кутията за дарения пишеше: „Вашите две лепти“. Двете лепти на вдовицата са нещо много малко, но тя ги е пуснала от своя недоимък. Пуснала е това, което е имала, вложила е в него не само двете лепти, а и своето сърце. Пуснала ги е смирено, с усещането за любов, за излизане от собственото аз. Излязла е от себе си, надмогнала е своя индивидуализъм, егоизъм, направила го е със съкрушено сърце. Други правели това с високомерие, самохвалство, показно – да ги видят, да ги чуят. И Христос поставя „отличен“ на жената, която била пуснала само две лепти. Другият може да е пуснал хиляда евро, но Христос му казва: „Не ги постави така, както Аз бих искал да ги поставиш. Пусна ги много егоистично! Прàти пари да помогнеш, но го направи високомерно, а като не видя името си в списъка на дарителите, се обади по телефона и крещя! Аз исках да запиша името ти в Книгата на живота, а ти искаш името ти да се разчуе и другите да те видят“.\nПрави ми впечатление, когато църковни хора дават пари за изрисуването на някакъв стенопис, без да искат да се споменава тяхното име. Това е рядкост, но е много трогателно. „Отче, вземете две хиляди евро за този стенопис, но не искам никой да знае! Правя го за здравето на моето дете, за душата на баща ми, който почина! Не искам никой да узнава!“.\nЗа сметка на това го знаят всички ангели, Бог те прославя, ти даваш своята милостиня и това е нещо истинно, защото става скришно. Отец, Който вижда в скришно, ще ти въздаде наяве. Хората няма да ти ръкопляскат, но Бог знае и всички ангели ти ръкопляскат. Имаш ли уши да чуеш? Чувал ли си ръкоплясканията на ангелите? Нужен е друг слух, друго зрение, както казва старецът Софроний (Сахаров). Бидейки близо до Христос, гледаш по друг начин на нещата от света, на живота, тълкуваш по друг начин събитията в него, в твоя ум тези понятия придобиват друго значение: милостиня, жертва, себепринасяне. И ти вършиш всички тези свети неща по свят начин. Доброто е добро, когато става по добър начин!\nПредишна статия от категорията Христос, който е в сърцето\nСледваща статия от категорията Юродивият епископ\nКратък адрес на настоящата публикация: https://dveri.bg/wduck


Официални концепт арт картини от The Last of Us Part 2\nBy gataka on 24.11.2019\nОт Naughty Dog са ни подготвили нещо специално, с тясното сътрудничество на немското арт студио Cook and Becker и дело на художника John Sweeney – серия концепт арт картини. Въпросното ще може да закупим в близкото бъдеще, изглежда страхотно, но трябва да отбележа, че цената не е блазнещия фактор. Вероятно\nПълни спецификации на Xbox One Project Scorpio\nBy gataka on 08.04.2017\nОт Microsoft вдигнаха завесата и в интернет пространството изплува едно доволно количество информация, относно очаквания ъпгрейдван модел на Xbox ONE – Project Scorpio. Youtube канала DigitalFoundry, част от онлайн изданието eurogamer.net, показа и разпространи доста информация за новата конзола. Но най-важното, разбира се, са спецификациите : Процесор : 8 ядрен на 2.3GHz Видео : 40 „compute


Безшевни моделиращи бикини в черно Mitex Elite II Mitex | Оформящо Бельо | IVON.bg ™\nБезшевни моделиращи бикини в черно Mitex Elite II\nБезшевни моделиращи бикини в черно Mitex Elite II Mitex\nБезшевни моделиращи бикини Mitex Elite II в черен цвят. Прибират корема, подчертават линията на талията. Идеално прилягат към тялото с ефект. Не се виждат под дрехите. Изработени са от дишаща материя. Изтласкват влагата навън, като запазват кожата суха.\nСъстав: 2% памук, 88% полиамид, 10% еластан.\nБезшевни моделиращи бикини в бяло Mitex Elite II\nБезшевни моделиращи бикини Mitex Elite II в бял цвят. Прибират корема, подчертават линията на талията. Идеално прилягат към тялото с ефект. Не се..\nБезшевни моделиращи бикини в бежово Mitex Elite II\nБезшевни моделиращи бикини Mitex Elite II в бежов цвят. Прибират корема, подчертават линията на талията. Идеално прилягат към тялото с ефект. Не се ви..\nОформящи прашки с висока талия Mitex Glam в бежов цвят, изработени от леко прозрачна стегната и дишаща материя в областта около талията. Моделира..\nДамски дълги чорапи в черен цвят Gigi 05 Nero 60 DEN\nДамски дълги чорапи в черен цвят Gigi 05. Силикон от вътрешната страна предпазващ от свличане. Плътност 60 DEN.Състав: 94% полиамид, 6% еластан...\nПолуподплатен сутиен за голям бюст в екрю Adeline\nСутиен за голям бюст Gaia Adeline в екрю цвят, изработен от оригинална бродерия. Вътрешността на чашките е от 100% памук. Моделът перфектно оформя и п..\nКомплект жартиерен колан и прашки в черен цвят 855-GAR-1\nКомплект жартиерен колан и прашки в черен цвят 855-GAR-1...\nЕжедневна къса рокля с джобове 135-3\nЕжедневна черна къса рокля с джобове на бедрата. Изработена от висококачествен материал.Производител: NumocoМатериал: 95% полиестер 5% еластан...\nДамски дълги чорапи в кафяв цвят Silvi Visone 15 DEN\nДамски дълги чорапи в кафяв цвят Silvi. Декорирани с елегантна дантела. Силикон от вътрешната страна предпазващ от свличане. Плътност 15 DEN.Състав: 8..\nЧерни дамски прашки IRENE\nЧерни дамски прашки IRENE..\nБански Костюм От Две Части Linda M-457-2\nБански костюм от две части Marko Linda с твърди чашки, които визуално увеличават бюста. Интересни декоративни ленти в горната част допълват дизайна. В..


Ново 20: Европредседателството ни заговори за преразглеждане на санкциите срещу Русия - Общество\nOFFNews Последна промяна на 01 януари 2018 в 14:45 13123 9\nБългария стана ротационен председател на Съвета на Европейския съюз.\nМинистърът на българското председателство на ЕС Лиляна Павлова заявява пред ТАСС, че в следващите 6 месеца в София ще се проведат 300 официални мероприятия, включително 30 с участието на лидерите на европейските страни, а България ще бъде посетена от над 25 000 гости.\nПо думите на министъра като председател на Съвета на ЕС България ще изпълнява ролята на координатор. При посредничеството на София продължават преговорите за излизане на Великобритания от ЕС, разработването на миграционната политика, подготовката на дългосрочното финансово споразумение, ще се обсъждат въпросите на регионалното развитие на държавите-членки на ЕС, интеграцията на Западните Балкани в европейската общност, въпросите на формиране на общата европейска отбрана, общия цифров пазар и други теми. Също така България възнамерява да постави въпроса и за свалянето на антируските санкции.\n„Министър-председателят Бойко Борисов и българското правителство смятат за необходимо включването в дневния ред на предстоящите дебати на въпроса за санкциите като един от приоритетните. Този въпрос ще се обсъжда в различни формати, за да се намери най-доброто решение и да се разреши проблема“, по-рано бе заявила Павлова, отговаряйки на въпрос на ТАСС, цитирана от БГНЕС.\nдебати европредседателство Лиляна Павлова Русия санкции ТАСС\n01.01 2018 в 23:17\nIzalina, El Dante,\nМоите най-искрени уважения към Вас!\n01.01 2018 в 22:27\nАйде още един изтрещял диванен мъжкар-скопец.\nКъв ти е проблема, бе ястребчето? Ей го де е Крим, и на тебе ще ти врътнат визичка за два часа, като на ония протестуиращи студенчета - върви, трепай руснаци, колкото ти душа сака.\nИли нещо ти играе халката?\n01.01 2018 в 21:07\nИ тази година свинекомплексите са пълни, ще ядем суджуци, че и говеда има ще бъде 50/50 свинско и говеждо. Може да добавят още една точка в дневния ред - да разрешат бурки в България, че има некои физиономии само като ги видя и ми се гАди.\n01.01 2018 в 18:37\nХи-хи! Е-сето не е кантора за решаване на проблеми, а за хленчене, протакане, и досаждане.\nНо ти не се оклюмвай - не били 300. 299 били, значи работата е тръгнала вече. Приключения въпрос сигурно е "Канене и пуйчене на прецедателството".\n01.01 2018 в 17:08\nДоста "интересни" дискусии се очертават до края на юни и нас.\nА, да видим колко теми изобщо ще са продуктивни и ще бъде ли рационално затворена поне една от 300.


Нормален пулс при възрастен и здраво дете: средни стойности и възможни отклонения - Дистония June\nЧовешкото тяло е сложна система, където всеки орган, тъкан и кост имат своята роля. Това напомня на часовника: всички детайли са свързани помежду си и не спират да работят за секунда.\nРазбира се, такава сложна система се нуждае от собствени сигнали, които биха казали на човек за неговото здравословно състояние.\nПулсът е ритмично движение на стените на кръвоносните съдове, което се проявява под натиска на кръв по време на сърдечен ритъм. Пулсовата честота е относителна стойност и зависи от възрастта, състоянието на съдовата система, годността и общите хронични заболявания.\nартериална - най-информативният показател за сърцето, кръвоносните съдове и кръвообращението като цяло и се измерва, като правило, върху радиалната артерия на ръката;\nвенозна - измерване чрез палпиране на вратната вена на шията;\nкапилярна - оценена от промяната в цвета на нокътното легло или челото.\nПулсът се характеризира със следните свойства, които се използват при диагностика на сърдечно-съдови заболявания:\nритъм (цикличен или нарушен) се определя от интервалите между удара;\nHR - сърдечен ритъм, който се измерва в числа;\nвеличината на импулсния импулс (голям, малък, нишковиден или периодичен);\nнапрежение (твърдо или меко);\nпълнене (пълно или празно).\nПромени в ритъма, напрежението, запълването могат да покажат наличието на тахикардия, брадикардия, патология на сърдечните клапи, сърдечен блок и др.\nБроят на сърдечните удари, ритъмът и другите показатели не са стабилни и зависят от индивидуалните характеристики на сърдечно-съдовата и нервната системи на всеки човек, както и от начина на живот, физическата подготовка и др. Основните фактори, влияещи на показателите за пулса са следните:\nмускулното натоварване води до увеличаване на сърдечната честота;\nфитнес (колкото повече тялото е приспособено към дълготрайно натоварване, толкова повече намалява пулса, например при професионалните бегачи, скоростта е до 40 удара в минута);\nемоционално състояние (стрес, тревожност, радост, повишаване на ефективността);\nболест на сърцето, щитовидната жлеза;\nлекарства (сърдечни лекарства, като бета-блокери, могат да доведат до намаляване на сърдечната честота);\nвъзраст (при по-възрастните хора честотата на пулсовите удари е по-висока, отколкото при младите хора);\nтемпература (топлина и висока влажност води до повишена сърдечна честота).\nЧестота на пулса по възраст на жените и мъжете (таблица)\nЧестотата на пулса при децата се различава значително от възрастните. При новородени бебета процентът варира от 120 до 160 удара. на минута, на възраст 5 - 100-120, за 10 години -80-100 изстрела. До 18 години сърдечната честота обикновено е от 70 до 90 удара. в мин..\nПри мъжете броят на сърдечните удари е по-малък от този при жените: средният пулс е нормално при мъже 62–70 удара в минута в млада възраст и 70-90 след шестдесет години.\nС възрастта се наблюдава увеличаване на честотата на сърдечните и пулсовите ритми, което се дължи на намаляване на еластичността на съдовете и развитието на атеросклеротични процеси, повишаване на интензивността на сърдечния ритъм и налягане. След 50 г. честотата на пулса при жените и мъжете е 75-85 удара в минута.\nНеобходимо е да се направи измерване на пулса в спокойно емоционално и физическо състояние. Процедурата за измерване на сърдечната честота трябва да се отложи за 40-50 минути след пиене на чай, кафе, голяма част от топла храна, след вана, пушене, упорита работа или стресираща ситуация.\nИзмерването на сърдечната честота се извършва върху тялото с минимално количество мускулна и мастна тъкан, а именно:\nвърху китката на радиалната артерия;\nкаротидна артерия в шията;\nв лакътя, където се намира брахиалната артерия;\nвърху феморалната артерия в слабините;\nв подколенната кухина.\nИзмерване на китката\nЗа да измерите пулса на ръката си, трябва да седнете, облегнат на гърба на стола или да легнете. В същото време ръката се освобождава от всичко, което пречи на кръвообращението: изстискване с дрехи, гривни и часовници.\nРъката за преброяване на пулса трябва да бъде поставена на нивото на сърцето. Освен това, с индекс и среден пръст, радиалната артерия се натиска върху китката, за да се усети по-добре пулсацията.\nНеобходимо е да се преброи броя на пулсациите на артерията за 1 минута или за 10 секунди, а резултатът се умножи по 6. Ако се наблюдава висок пулс, най-информативен резултат е проследяването на сърдечната честота за минута, докато измерването се извършва 2 пъти на симетрични части на тялото ( китките, лактите и т.н.).\nИзмерване на шията\nИзмерването на пулса на врата се прави, докато седите или лежите. В същото време трябва да сгънете индексния и средния пръст, да ги поставите в субманибуларната ямка на врата, опитвайки се да усетите пулсацията на сънната артерия. След това изчислете пулсацията за 10, 15, 30 секунди или за минута.\nСъщо така трябва да се помни, че пулсът не се измерва с палеца, тъй като палецът има собствено силно изразено капилярно пулсация, засягащо изчисляването на сърдечната честота.\nПо време на тренировка има допълнително натоварване на сърдечно-съдовата система, което води до увеличаване на налягането, увеличаване на сърдечната честота, което води до увеличаване на пулса.\nХоденето със средна скорост е едно от най-добрите упражнения за сърцето, тъй като ходенето може да се извърши дълго време без умора и без значително увеличаване на сърдечната честота. Ходенето също укрепва сърцето и кръвоносните съдове, е едно от най-добрите упражнения за превенция на сърдечно-съдовата система.\nДокато работи, сърцето интензивно изпомпва кръв за нуждите на цялото тяло, докато сърдечният мускул е подсилен. Трябва да се помни, че тичането е противопоказано за хора със сърдечни заболявания, с повишен риск от инфаркт на миокарда.\nОптималното натоварване на сърдечно-съдовата система по време на тренировка се определя по формулата на Hasel-Fox:\nМаксимална сърдечна честота (макс. HR) = 220 - възраст.\nИма и концепция за импулсни зони - това са категориите натоварвания в зависимост от интензивността, които се определят от честотата на ударите в минута. Три пулсови зони, най-оптималните за физическа активност, са следните:\nТерапевтичен - 50-60% от максималния пулс, - най-ниският пулс, който не може да бъде превишен по време на тренировка за начинаещи и за дълги тренировки (40-50 минути) за укрепване на сърцето.\nЗа изгаряне на мазнини - 60-70% от максимума. Обучението с посочения пулс допринася за изгарянето на мастната маса и укрепва сърдечно-съдовата система.\nЗа здравина на издръжливостта - 70-80% от макс. HR. В импулсната зона с такива показатели се използват краткосрочни натоварвания с продължителност до 10 минути.\nОтклоненията в работата на сърцето се изразяват в увеличаване или намаляване на пулса и отклонение на пулса от нормата. Има две основни патологии, които могат да бъдат определени чрез измерване:\nтахикардия е сърдечна аритмия с увеличаване на пулса с повече от 90 удара. в мин.;\nбрадикардия - намаляване на сърдечната честота в покой (под шестдесет удара в минута);\nпароксизмални нарушения на сърдечния ритъм - внезапно и безпричинно увеличаване на сърдечната честота до 150-200 съкращения в минута;\nекстрасистола - преждевременно намаляване на вентрикулите на сърцето;\nПредсърдното мъждене е патология, при която вентрикуларната атрия губи способността си да се свие напълно, като периодично се наблюдават тахикардия и брадикардия.\nДнес често сред сърдечно-съдовата система се среща повишена сърдечна честота. Причините за тахикардия при възрастни мъже и жени могат да бъдат много заболявания, както и физически и емоционални състояния:\nендокринни заболявания (тиреотоксикоза, надбъбречна хиперфункция);\nлекарства (кортикостероиди, диуретици, кофеин, никотин, аминофилин).\nПо време на пристъп на тахикардия, сърцебиене, пулсация на кръвоносните съдове в шията, задух, замайване и липса на въздух могат да се усетят.\nПричините за намаляване на пулса са аномалии в работата на сърдечните възли (синусови, авентрикуларни) и система за провеждане на сърдечния мускул, причинена от развитието на следните заболявания:\nЗабавянето на сърцето и намаления пулс се проявяват със слабост, замаяност, студена пот, в тежки случаи е възможно припадък.\nИндивидуалният нормален пулс при здрави хора се формира въз основа на характеристиките на тялото - вътрешни фактори. Сърдечно-съдовата система е чувствителна към външни стимули. Реакцията е винаги монотонна - промяна в сърдечната честота (HR).\nПозицията на тялото се е променила. Най-лесно е сърцето да управлява кръвта в легналата позиция. В части от тялото няма застой в кръвта, защото пулсът е спокоен, нисък. Вертикалната позиция увеличава пулса. Част от кръвта се утаява в краката, а сърцето изпомпва по-малък обем течност през същата зона на циркулация. Какво означава това? Броят на червените кръвни клетки, пренасящи кислород, е по-малък. Областта на тялото и притока на кръв са същите. За нормално подаване на кислород сърцето е принудено да кара кръвта по-бързо.\nФизически и психически стрес. Ежедневните натоварвания регулират сърдечната честота вечер. Спящият човек има минимален пулс, който се запазва сутрин. Заетостта през деня (спорт, учене, умствена работа) се колебае в приемливи стойности. Повече натоварване - повече пулс преди лягане. Усилването от 8-15 удара показва средна интензивност на деня, повече от 15 - около високо напрежение.\nФизическият стрес увеличава пулса на човек\nНормален човешки пулс е 60 удара в минута. Общо, но погрешно мнение. Нормата е индивидуална за мъжете, жените и различните възрастови категории.\nДетето има по-висок пулс поради малкия си размер. Камерите превземат твърде малко кръв. За да обогатят тялото с кислород, те трябва да се свиват по-често. Рекорден висок пулс се наблюдава при деца до 1 месец - 140 удара в минута. По същата причина жените имат пулс a priori с 8-12 единици повече от тези на силния пол. Какъв трябва да бъде пулсът?\nКолко живеят с пейсмейкър, неговите плюсове и минуси\nСайт за хипертония\nСтрува ли си да се тревожите с кръвно налягане от 110 до 80 mm Hg? и какво да правите, ако боли и замаяни?\nДиета за атеросклероза: полезни храни\nНАУЧНА СЪРЦА ЗА ПЪТЕ ПРЕЗ РАЗГЪЩАНЕ\nКогато става въпрос за професионални спортове в IRR, лекарите не са съгласни. Някои смятат, че състезателните спортове и вегетативната съдова дистония са несъвместими неща, докато други, напротив, предполагат, че потапянето в състезания и спортното вълнение ще отклони вниманието от много прояви на IRR и ще повиши общия тонус на тялото.\nСимптоматология, видове, диагностични мерки и лечение на заболяване на коронарните артерии


Minaret news,BG: Защо съм длъжен да приема Исляма?\nАллах с.т ни е предписал да му се подчиняваме и да му служим и да му се покланяме. Но някой може да каже: « Защо да не му се покланят като юдеи, християни, индуси и т.н? Защо аз не мога да му се покланям в съответствие с моите лични предпочитания?». Аллах отговаря в Корана: «Ислямът е религията при Аллах.» (сура «Семейство на Имран»19).\nЗатова е очевидно, че в Деня на Съда ти ще бъдеш сам: нито твоите родители, нито приятелите ти, нито тези на които си се покланял, освен Аллах, никой не може да ти помогне. Всички те ще бъдат обзети от страх и ще треперят.\nЕтикети: Защо съм длъжен да приема Исляма


Спрете се на най-добрите рекламни торбички, като изберете нас\nHome › Спрете се на най-добрите рекламни торбички, като изберете нас\nМодерни условия на пазара – съвременни рекламни торбички\nХарактерните изисквания на отделните индивидуалности относно избора на рекламни торбички се изпълняват по индивидуален за всички начин. Пазарът на рекламни торбички в този момент е напълно богат. Вече няма нужда да хабите време, усилия и енергия в разходки по магазините, в този момент желаните от вас рекламни торбички ще бъдат достъпни и в огромно количество онлайн магазини. Приспособяването ни на пазара се случва заради идентичността на всички наши рекламни торбички и на уникалната грижа и вниманието към клиентите ни.\nИновативните решения на пазара и нашите рекламни торбички са в пълен синхрон\nНие се развиваме скоростно, целенасочено, съвременно. С нашите рекламни торбички ние бихме искали да покажем пред всички настоящи или бъдещи наши клиенти, че неповторимостта е качество, характерно за времето. Когато имаш нещо, откликващо не само на желанията на потребителите, а и на изискванията на времето, ти знаеш, че предлагаш най-доброто качество.\nВсеки от нашите рекламни торбички в такт с прогресът на пазара\nВариантът да се снабдите с желаните от вас рекламни торбички както от магазина, така и в онлайн маркет, предоставя едно впечатляващо предимство – прави желаните рекламни торбички значително по-достъпни, а така увеличава и вероятността за успешна покупка. Днес вие ще успеете да откриете вашите желани рекламни торбички на отлични цени, които се вписват във вашите нужди и желание. Времето ни насърчава непрестанно да намираме все по-добри възможности за надграждане всички наши рекламни торбички, за иновирането им – именно затова избирайки да се доверите на нас, вие ще изберете съвременното, перспективното или иначе казано – най-доброто.\nНашите рекламни торбички са най-страхотните в магазините\nДоверете се на нашата търговия и на произвежданите от нас рекламни торбички и им дайте шанс да подсигурят вашето спокойствие. Еднократно спирайки се с нашия магазин, вие ще сте усмихнати и предоволни. В нашия екип не се безпокоим да защитаваме своята позиция, че представяме най-качествените рекламни торбички на пазара, тъй като знаем, че веднъж достигнали до вас, нашите артикули ще ви очароват. Ние залагаме на себе си, понеже вие залагате на нас и взаимното доверие е най-важното ни преимущество.\nВсичките ни рекламни торбички ще грабнат вашето внимание\nНие бихме желали да не стъпваме в този специфичен за доста компании момент – да доставят еднообразни рекламни торбички без да се обръща внимание на потребителя. Нещото, с което желаем да се заявим на пазара, е уникалността на нашите рекламни торбички. Развиването и непрестанното надграждане на нашите рекламни торбички също ги прави различими на пазара, защото ние искаме да отговорим на настоящия момент и на изменящите се желания на клиентите, които са ни се доверили отговорно.\nУсъвършенстване на всички произвеждани от нас рекламни торбички\nВ нашите магазини полагаме усилия да подобряваме предоставените от нашето производство рекламни торбички безспирно, за да са артикулите в синхрон с времето си. За нас да се се подобряваме винаги ще бъде основен подтик, съобразен с вас, с вашите желания, необходимости и средства. Иновативността ни е плод на доста усилия, извършени с тази поставена от нас дефинирана умисъл – да поддържаме интереса на клиентите си към създаваните от нас рекламни торбички и да осъществяваме всички техни нужди.\nНашите рекламни торбички впечатляват със своята изключителност\nДействително качеството е приоритетна характеристика, при положение, че дискутираме правене на покупка на рекламни торбички. При положение, че всеки човек е индивидуален, то всеки човек се интересува от специални предмети, които да удовлетворяват техните потребности. Заложете на нас и ние ви обещаваме, че вие ще се сдобиете уникални рекламни торбички.\nНа финала ще кажем за нашите рекламни торбички\nНие ви даваме високо ниво на качество, най-добрите цени и образцово обслужване. Представяните от нас рекламни торбички са белязани с качество, стил и индивидуалност. Предлаганите от нас рекламни торбички са стилни, иновативни и актуалниКлиентите са нашият главен мотив и развиват порива ни за напредък и усъвършенстване. В нашия магазин целим купувачите ни да останат информирани и наясно с препоръчваните от нас рекламни торбички, за да вземат най-вярното решение за своите нужди Правилното купуване има опцията да се насочите към най-страхотния избор и в нашата фирма имаме желание да ви посъветваме преимуществено по този начин.


Лорънс Оливие: Ако не бях станал актьор, бих полудял | glasove.com Новини Гласове\nЛорънс Оливие: Ако не бях станал актьор, бих полудял\n23.05.2017 10:41 9251 преглеждания 0 коментар/а\nНа 22 май 1907 година се ражда британският актьор, режисьор и продуцент Лорънс Оливие. Носител е на четири приза „Оскар“ и три „Златни глобуса“.\nБританският актьор Лорънс Оливие, роден на 22 май 1907 година, изпълнява над 100 роли в театъра и повече от 60 в киното. Той се превръща в един от най-търсените актьори на ХХ век. През 1999 година Американският филмов институт съставя рейтинг на най-великите актьори за всички времена, в който Лорънс Оливие се класира на 14-о място. Умира от рак на 11 юли 1989 година в дома си в Брайтън, заобиколен от своето семейство – третата му съпруга, двете дъщери и сина му.\nНа 25 юли 1930 година Лорънс Оливие се жени за начинаещата актриса Джил Есмънд. Двамата живеят заедно до 1940 година.\nНа 17-годишна възраст Оливие постъпва в Кралската академия за драматично изкуство в Лондон. След завършването ѝ е приет в трупата на театър Repertory в Бирмингам, където години наред изпълнява главните роли.\nВивиан Лий е втората съпруга на актьора. Запознават се през 1936 година, когато и двамата не са свободни. Съвместната им работа във филма „Пожар над Англия“ (на снимката: кадър от филма) прераства в бурен роман, но сключват брак чак през 1940 г., след като успяват да се разведат с бившите си партньори.\nВивиан Лий и Лорънс Оливие се развеждат през 1960 година, а през 1961-ва актьорът се жени за младата актриса Джоан Плоурайт, която му ражда три деца.\nЛорънс Оливие дебютира в киното през 1930 година с епизодични роли. През 1931 г. изпълнява главната роля във филма на Раул Уолш "Жълтият билет". До този момент Оливие е работил само в театъра. На сцената той пресъздава ролите на главните герои в драмите „Хамлет“, „Макбет“, „Отело“, „Крал Лир“.\nПрез 1948 година Лорънс Оливие получава „Оскар“ за най-добра главна роля във филма „Хамлет“. Номиниран е за „Оскар“ 11 пъти.\nЛорънс Оливие изиграва над 100 роли на сцената, снима се в повече от сто филма.\nПрез 1955 г. Оливие получава наградата на Берлинския международен кинофестивал и приза на Британската киноакадемия.\nСред филмите, в които е участвал, се открояват „Брулени хълмове” (реж. Уилям Уайлър, 1939), „Ребека“ (реж. Алфред Хичкок, 1940), „Спартак“ (реж. Стенли Кубрик, 1960), „Маратонецът“ (реж. Джон Шлезинджър,1976), „Момчетата от Бразилия” (реж. Франклин Шафнър, 1978). За ролята на Крас в „Спартак“ хонорарът му възлиза на 250 000 долара.\nНа снимката: режисьорът Стенли Кубрик и актьорите Тони Къртис и Лорънс Оливие на снимачната площадка на филма „Спартак“.\nВ началото на 60-те години на миналия век Лорънс Оливие основава Национален театър, чийто директор в продължение на много години е самият той.\nПрез 1947 г. става Кавалер на Кралския орден. Пред 1970г. получава доживотната титла лорд.\nНа снимката (от ляво надясно): Вивиан Лий, Лорънс Оливие, Мерилин Монро и мъжът ѝ Артър Милър.\n„Винаги съм смятал, че задачата ми е да накарам зрителите да повярват в случващото се на сцената, да повярват, че всичко това действително е било. Винаги съм считал това за главното.“\nНа снимката: Лорънс Оливие и легендарният Луис Армстронг.\nЛорънс Оливие не остава встрани от така наречения „театър на абсурда“, изпълнявайки ролята на Беранже в пиесата на Йожен Йонеско „Носорог“.\n„Не познавам нищо по-прекрасно от това, качвайки се на таксито сутрин, да се обърнеш и да видиш как малкият ти син се е залепил за прозореца и ти маха с ръчица. Звучи сантиментално и банално, но това е по-важно от поезията, от гения, от парите.“\nВъпреки желанието си да прекарва повече време със семейството си Оливие дълго не слиза от сцените.\nЧетири пъти в живота си Лорънс Оливие получава наградата „Оскар“. През 1948 година става носител на две статуетки – за изпълнение на главната роля и режисьор на филма „Хамлет“. През 1979 година актьорът получава специалната статуетка в номинацията „Творческа кариера“.\nПоследната роля на Лорънс Оливие е тази на стария войник във филма „Военен реквием“ през 1989 година.\nНа снимката: 82-годишният актьор със семейството си – двете дъщери, сина, третата жена.


Ако ме любите\n„Ако имате любов към мене, опазете моите заповеди.“\nОт Йоанна 14: 15\nУчението Христово е за тоя свят, а не за оня, както повечето хора твърдят. Между Невидимия и видимия свят има отношение, както между корените и клоните на растенията. Когато вървим в пътищата Христови, светиите и Светлите същества се радват, че сме във връзка с тях, и те ни хранят. Дървото се храни от корените и от клоните – отдолу и отгоре. Ако опазваме заповедите Христови, Той ще ни даде всичко, което попросим в Негово име; ако не ни дадат това, което искаме, то е, защото сме сгрешили.\nЗемята не е място за страдания, тя е училище, без нея не може да се повдигнем. Ние сме разплаквали не веднъж Земята и тя като се разсърди заради нас, показва ни отношението си със своите разтърсвания – настръхва й козината от нашите лоши дела. Като се вслушваме в заповедите Му, Той ще се изяви нам в светли мисли и желания.\nНеобходима е Божествена Любов, която се проявява в Благодатта. Що е Благодат? Например в река Темза има малки кораби, до двадесет-тридесет хиляди, които ловят риба и се препитава целият Лондон. При отлив тия кораби остават на сухо, в тинята; дойде прилив – това е Благодатта, те се повдигат и заплават из морето, отиват да рибуват. При Благодатта има прилив. Трябва да търсим тия моменти на Божествения Дух в прилив; изгубим ли тоя момент, ще изгубим Благодат-та и трябва да чакаме „дванадесет часа“, а то е дванадесет седмици, дванадесет месеца, дванадесет години, дванадесет века и прочее.\nНа първо място трябва да приложим Божест-вената Любов. Тя работи в сърцето, то е най-важният орган. Сърцето отмерва пулса и когато Божественото сърце пулсира, ние оживяваме, натрупваме прилив. В деня, в който не опазим Божествените заповеди, явява се у нас дисхармония и ние не сме вече християни – ще търсим в нас християнството, но не ще сме християни. Питаме се често дали сме изгубили благата, или сме спечелили в тоя свят повече. Погре-шки можем да направим, но Христос ще ни съди, ако не ги поправим – погрешките не бива да ги повтаряме повече, а да ги изправяме. Трябва да се учим от нашите грешки, т.е. трябва да се освободим от лошите си мисли; а то е с дявола да не приказваме, иначе той ще се настани постепенно цял в нас и ще ни каже: „Ако не си разположен, излез вън, мен ми е добре тук.“ Такъв е примерът с камилата и воденичаря, във воденицата на когото поискала и получила разрешение да си стопли само главата, муцуната, а постепенно се настанила цяла и казала на воденичаря да излезе навън, ако му е тясно в нейно присъствие – ней било добре. Хората всеки ден излизат от себе си, защото са дали място на дявола в себе си.\nНа първо място трябва да очистим сърцето си, на второ място – нашия ум. Изворът, когато не го мътим, сам ще очисти сърцата ни. „Аз ще ви дам извор на жива вода.“ Затова на всяка зла мисъл трябва да противопоставяме една добра мисъл и с течение на времето ще се очистим.\nЛюбовта се състои в това да опазим заповедите на Христа – затова трябва да ги учим, и то постепенно. Учителят ще ни покаже начина, последователността на изучаването. Любовта не е само чувство, а един разумен акт. Под нея се разбира пожертване – тя е ранец и се носи по целия свят. Всеки трябва да носи тоя ранец, ако и да е тежък, но с него ще се повдигнем и научим заповедите Христови. Когато изпитваме страда-ния, то Господ изпитва нашата Любов, и ако ние безропотно понесем страданията, показва, че имаме Божествената Любов. Например един богат човек в Париж решил да изпита своите роднини дали ще го поддържат, като се преструвал на голям бедняк; които го гледали, направил ги наследници на своето богатство, а другите лишил, ако и да му се сърдили – такава е била наградата им.\nХристос казва, че ако Го любите, ще опазите Неговите заповеди, а те имат отношение към нашите братя, сестри, учители, общества и прочее – и тряб-ва да опазим тия съотношения към всички. Трябва да избягваме престрелките вътре в живота, а такива има във всички християнски секти. Те проповядват християнството, но не го изпълняват. Един христия-нин ще прояви своята сила в борбата с дявола, който е много голям страхливец – щом му покаже мрежата си, и той бяга; той е баща на лъжата и затова бяга от Истината, от Светлината.\nВ един град направили баня; осем години се водило спор между гражданите да бъдат ли дъски-те рендосани или нерендосани и банята стояла недовършена, понеже не се дошло до съгласие. И двете страни давали своите мотиви за удобствата и неудобствата, за практичността или непрактичността на гладките и негладките дъски и обратно. Отнесли спора за разрешение до един велик архитект и той ги наредил една дъска – рендосана, и една – нерендосана, за да бъдат двете страни доволни. Така трябва да се постъпи и с християните, които са догматици, крепители на външната страна.\nВсяка заран трябва да четем по една глава от Евангелието, да търсим някоя заповед и да я прило-жим през деня в живота си. И тогава Христос ще дойде в нас – ще си направи жилище у нас и по тоя начин ще разберем дълбоките Божествени работи. Животът е вечен и много велики работи ще ни разкрие Христос, но постепенно – сега не сме готови за тия велики тайни. Има пример с един човек, който искал да му открие Господ поне една от Неговите тайни и Господ пратил един Ангел, който го понесъл нагоре, като оставил тялото му, а взел Духа му с човешкото сърце; след като видял ред величия, той почнал да се моли да го снемат, защото не изтърпял, докато го носели по високите места из Небесата. Когато опазваме заповедите, ще си подготвим тоя път и не ще искаме да слизаме назад. Изисква се първо здраве по ум, здраве по сърце. Всяка заран трябва да правим опити. Имаме ли страх, това е духовна хрема; затова трябва да дишаме дълбоко, а с това ще влезем в свръзка с Ангелите, с небесните Сили.\nХората лесно се вкисват всякой ден, но това не е правило в живота. Хората трябва от кисели да станат сладки, както плодът от цвят се превръща първо в зелен плод, а после узрява и става сладък. Казва Господ: „Всичко ще се преобърне на добро.“ Колкото по-големи сме, толкова по-големи мъчнотии ще имаме – така е с децата, мъжете, светиите и прочее.\nХристос казва: „Докога ще ви търпя?“ Търсим Го, намираме Го и когато дойде у нас, разпънем Го. Той ще възкръсне и ще си отиде, но кога ще дойде пак? След десет, сто, хиляда и прочее години. Християнството не е трудно, то е лесно. Умрелите за Христа са умрели с Радост, но техните имена са записани горе. По-добре е да умрем измъчвани като християни, отколкото като разбойници. За последните ще дойде Мойсей, ще дойде Илия, ще дойде пророк Йоан и с камшик ще ги оправят всичките. Затова Христос казва: „Моето бреме е леко.“ Господ, който ни говори, ще ни ръководи и ще ни управлява. Колкото по-големи са страданията, толкова по-близо е Христос до нас; нямаме ли страдания, Господ е далеко от нас, а това е лошо. Затова всеки трябва да изпълни учението Христово на своето място – и като началник, и като учител, и като професор и прочее. Това е заповед Христова; с изпълнението й Господ ще ни помогне и от малки хора ще ни повдигне и направи велики хора.\nЙоан Кронщадски, откакто обрекъл и посветил живота си на Господа, оттогава е станал Йоан Крон-щадски, а по-рано е бил тъпоумен. Да посветим живота си не значи да отидем в гората, но да изпълним в живота си Неговите заповеди – да просветим нашите умове, да се стоплят нашите сърца, да се възродят нашите души, да оживее нашият Дух и да се ободри.\n24 януари 1915 г., Бургас


Къде са те сега? Вижте какво се случва със звездите от зората на чалгата у нас! - Клюки.net\nНачало БГ Клюки Къде са те сега? Вижте какво се случва със звездите от зората на чалгата у нас!\nКъде са те сега? Вижте какво се случва със звездите от зората на чалгата у нас!\nЛиза Стоилова+ 10 август 2013 0 коментара\nМая се раздели с Магапаса и заработва в САЩ, Никсън едва не умря от свърхдоза\nЗората на чалга музиката у нас роди много звезди. В началото на 90-те години на миналия век никой уважаващ себе си купон не минаваше без звуците на мелодиите на Лия, Сани, Ина, Никсън и кой ли още не. Въпросните изпълнители съвсем спокойно могат да бъдат наречени „стожерите“ на чалга културата у нас. Какво се случва обаче днес с тези изпълнители, които навремето бяха сред най-големите звезди в страната. От kliuki.net събрахме любопитна информация за житието и битието на някои от най-популярните по онова време певци и певици.\nПетра в момента живее в Кипър\nМая и Магапаса се разделиха\nНиксън едва не умира от свръхдоза\n3. Никсън – един от първите секссимволи в родната чалга. Изпълнителят на „Руса птичка“ докарваше до истерия ученичките само с появата си на сцената. Младежът, прочул се само на 16 години обаче не издържа на напора на славата и тръгна по пътя на наркотиците и връзките-еднодневки. Падението на някогашната звезда става пълно след като влиза в затвора по обвинение в кражба, хулиганство, притежание на наркотици и какво ли още не. По едно време дори тръгна слух, че певецът е умрял от свръхдоза. Който се оказа фалшив, за радост на малкото му почитатели, които все още го помнят.\nЕтикети: мая и магапаса, никсън, петра, ретро чалга, ретро чалга звезди\nПомните ли го? Магапаса заби младо гадже (Вижте с кого смени Мая – Снимки) 15 декември 2019\nПомните ли я? Мая на Магапаса: Простих му, че демонстрираше връзката си с друга! (Вижте живота й днес) 22 октомври 2019\nПомните ли я? Хищната хиена на фолка Петра чукна 100 кг (Певицата тресе троен корем – Фото) 30 септември 2019