Кое е това ново учение? / Кое е това учение? - Beinsa.bg\nКое е това ново учение? / Кое е това учение?\nНай-често използвани думи в беседата: учение, всички, ново, има, може, аз, един, сега, казва, хора, истина, кой, казват, човек, васъ, съм, могат, живот ,\nВъ този свѣтъ, въ който сега сме поставѣни, има много противорѣчия, не се поставяйтѣ и вие въ туй противорѣчие. Много философи създаватъ такива бариери, такива мѫчнотии въ живота. Има дѣйствително такива мѫчнотии въ живота, но тѣ сѫ изкуствено създадени, затова на тия философски въпроси трѣбва да се спремъ, трѣбва да разрѣшимъ тия философски въпроси. Има мѫчнотии, но трѣбва да работи човѣкъ. Не мислете, че мѫчнитѣ въпроси може да се разрѣшатъ съ едно перо и въ единъ моментъ. Не! Въ всички стадии на човѣчеството е имало мѫчни въпроси, и въ нашия вѣкъ има и ще има такива мѫчни въпроси. Радвайте се, че има такива въпроси, който ще трѣбва да разрѣшавате. Единъ въпросъ е: Кое е това ново учение? Едни обяснѣватъ, че това ново учение е туй, което разрушава обществото, а други опрѣдѣлятъ, че новото учение е това, което сѫгражда обществото. Е, питамъ сега: Кое е вѣрното? Едните казватъ прямо: Новото учение е учение, което разрушава обществото. Отъ това ново учение нѣма да очакваме добро. Другитѣ казватъ: „Новото учение е това, което носи нови условия за повдигане на обществото“. Кое е вѣрното? – Второто. Новото учение не разрушава, но законътъ въ природата е такъвъ, че когато дойде новото учение, то ще отдѣли всички ония елементи, който не взѣматъ участие въ работата, който нѣма да допринесатъ нещо. Дѣдо ми прави нова кѫща. Ако азъ събарямъ старата кѫща, за да направя нова, ще избера само ония грѣди, ония елементи, който могатъ да влѣзатъ въ работа, но онѣзи грѣди, който сѫ изпоядѣни отъ червеи, ще ги изоставя. Ще кажете: „Какъ, тия грѣди сѫ свѣти, дѣдо ми ги е поставилъ!“ Може да ги е поставилъ тия грѣди дѣдо ти, но що отъ това? Ще ги замѣнимъ съ железни. Ами дървенитѣ? Защо не поставите дървенитѣ? Грѣхота е! Чудни сѫ съврѣменнитѣ хора, като казватъ: „грѣхъ“, „грѣхота е!“ Азъ бихъ запиталъ съврѣменнитѣ хора какво нѣщо е грѣхъ. Азъ бихъ искалъ съврѣменнитѣ хора да ми опрѣдѣлятъ какво нѣщо е моралъ. Не че отричамъ съврѣменния моралъ, но всѣко нѣщо въ ума ми трѣбва да има една мѣрка. Любовьта и за мене и за васъ трѣбва да е едно и сѫщо нѣщо, трѣбва да я разбираме еднакво. Мѫдростьта и за мене и за васъ трѣбва да я разбираме еднакво, не въ нейната сѫщина, но въ нейната проява. Ако Истината за менъ значи едно нѣщо, а за васъ друго, ако любовьта за менъ е една, а за васъ друго, ако мѫдростьта за мене е едно, а за васъ друго, ако Правдата за мене е едно, а за васъ друго, ако добродѣтельта за мене е едно а за васъ друго, ние ще си говоримъ на единъ непознатъ езикъ. Туй новото и старото, това сѫ човѣшкиятъ езикъ. Всичкиятъ антагонизъмъ, който сѫществува въ човѣшката душа е създаденъ отъ човѣшкиятъ духъ. Всички противорѣчия въ свѣта сѫществуватъ по причина на човѣшкия духъ, а не на Бога, на висшето.\nСега, не е врѣме да се спирамъ, вие сами можете да проучите разнитѣ философски системи. Взѣмете сега, двама души религиозни, християни, който вѣрватъ въ единъ Богъ, вѣрватъ въ Христа, питамъ защо нѣкой пѫть на чисто психологическо, философско глѣдище изпъкватъ въпроси, който ги разединѣватъ? Започватъ догматически да разискватъ, въпроса, и се раздѣлятъ като врагове. Единия казва, че по единъ начинъ се спасяватъ душитѣ, другиятъ казва, че по другъ начинъ Христосъ спасява душитѣ, и като не могатъ да го докажатъ, спорятъ се и слѣдъ като спорятъ дълго, оставатъ на особено мнѣние. Такъвъ споръ има между католическата и православната църква – въ символа на вѣрата. Православната църква казва, че Духъ Святи произтича само отъ Отца, а католическата църква казва, че Духъ Святи произтича и отъ Отца и отъ Сина. Единъ споръ. До колко сѫ прави еднитѣ, и другитѣ, нека тѣ сами разрѣшатъ въпроса. Азъ казвамъ: „Това е домашенъ споръ“. Когато мѫжътъ и жената спорятъ, нека се набиятъ, и когато мѫжътъ счупи крака на жената, или жената счупи крака на мѫжа нека ме викатъ мене, азъ съмъ хирургъ, ще дойда, ще питамъ: Какъ стана това? – Е, тъй. Нѣма нищо, кракътъ трѣбва да се поправи, азъ нѣма да се ровя въ причините. Сега, има причини. Мѫжъ и жена се биятъ. Защо? Ще кажатъ: „Ама мѫжътъ набилъ жена си“. Но защо? Не е достатъчно само да кажатъ това нещо, но математически трѣбва да го докажатъ, да намѣрятъ основнитѣ причини на тия неща. „Ама“, казватъ, „билъ жена си“. Не е, не е това философия. Основнитѣ причини сѫ важни, отъ дѣ произтича туй биене. Съ единъ замахъ: Билъ жена си! Това не е философия. И онѣзи, които разказватъ за новото учение, казватъ: „Новото учение е анархическо учение“. А що е анархизъмъ? Казватъ, че анархизмътъ билъ беззаконие. А що е беззаконие? Нѣкой пѫть законътъ, това е единъ методъ да впрѣгнешъ една извѣстна сила въ природата, да я туришъ въ полезна работа. Но, когато онзи изобрѣтателъ въ свѣта намѣри тази сила, и я впрѣгне, тури я въ дулото на едно орѫдие, и отъ туй орѫдие изхвръкне единъ шрапнелъ на разстояние 40–50 клм, или пъкъ единъ снарядъ, една бомба, съ 20–30 кгр. пироксилинъ вѫтрѣ, и тя избухне, не е ли това единъ законъ? Законъ е, но неправилно използуванъ. Не е ли това съврѣменната култура. Съврѣменната култура се отличава съ своята грамадна разрушителна сила. Майсторъ е да разрушава. И съврѣменнитѣ хора сѫ майстори, могатъ да хвърлятъ половината земя въ въздуха, могатъ да я пукнатъ, но само че господаритѣ, които иматъ грижа за земята, иматъ едно срѣдство противъ съврѣменнитѣ учени хора, че могатъ да намѣрятъ вода върху технитѣ научни изобрѣтения. А барутътъ, като го овлажнишъ, цъкай колкото искашъ, не хваща. И на всички спорни философски въпроси, тѣ, господаритѣ, иматъ такава вода, че като натопятъ едно тѣхно съчинение въ тази вода, тъй се забъркватъ философитѣ, че и тѣ не знаятъ, какво да правятъ, какво да мислятъ. И дѣйствително, много философи, въ края на краищата, сѫ дошли до едно мнение. Единъ американски философъ като измислилъ своята теория, дошълъ най-после до туй заключение, да пита за себе си: Да ли съмъ азъ или не? Пипа си рѫката, пита се: Какво съмъ? – Нищо не съмъ. Нищо не си. Този философъ е дошълъ до положението на дѣцата, които, като разчоплятъ листата на лука, казватъ: „Нѣма нищо тука, нѣма го лука“. Какъ казватъ тия листа на лука? – Люспи. Е, ще намерите 15 люспи вѫтрѣ въ лука. Питамъ: Кои сѫ съображенията на лука да направи 15 люспи? Ще кажете: „Е, то е лукъ“. Лукъ, но му е дошло на ума да си направи 15 люспи. Защо 15 люспи? Ще кажете: „Това не е философия да знаете защо лукътъ има 15 люспи“. Не, една велика философия е това, да знаешъ защо лукътъ има 15 люспи. Една отлична философия е да знаешъ защо орѣхътъ има твърда черупка. Нѣкои отъ васъ ще кажатъ: „Така иска Господь“. Всички вие съврѣменни хора много лѣсно разрѣшавате въпроса. Нѣкои казватъ: „Тъй рѣкълъ Господь“, и спиратъ тамъ. Ученитѣ хора казватъ: Науката тъй казва. Въ обществото казватъ: Обществото тъй казва. Държавата тъй казва. Църквата тъй казва. И всички се осланятъ, скриватъ задъ своята позиция, и стоятъ тамъ, очистватъ си рѫцѣтѣ като Пилата, и казватъ: „Науката тъй казва“. Чакай да видимъ какво казва науката! И дошло това ново учение, което съ власть заповѣдва. На кои? – На нечиститѣ, на неразумнитѣ духове. Новото учение е дошло да изхвърли всички тия паяжини и да създаде здрави, нови кѫщи, да ни научи на новото учение. Туй новото учение е дошло най-първо да научи хората да ядатъ. Ама какъ разбирате вие ядене? Въ съврѣменния свѣтъ яденето е култъ, но тѣ не сѫ научили този култъ, не сѫ научили какъ да ядатъ. Ако ти си опѣчешъ единъ пуякъ отъ 12 кгр. и го изядешъ цѣлъ, а слѣдъ туй цѣла нощь се обръщашъ, и не можешъ да спишъ, питамъ: Яденето на тази пуйка на мѣсто ли е? И после изядешъ втора, трета пуйка. Азъ нѣмамъ нищо противъ, че си изялъ една пуйка. Не е въпросътъ защо си я изялъ. Казвашъ: „Много хубаво бѣше опѣчена пуйката, зачервѣничка, отлична бѣше.“ А после, цѣла нощь се обръщашъ, не можешъ да спишъ. Защо се обръщашъ, като е била толкова хубава? Едно отъ двѣте: Или пуякътъ е много добъръ, или ти не си добъръ, че не можете да се спогаждате. Този пуякъ е много честенъ, той казва: „Слушай, господарю, азъ отвънка се жертвувамъ заради тебе, но ти си се научилъ да лъжешъ, да крадешъ, ти не си научилъ закона на самопожертвуването, ти не си разбралъ любовьта“. Пуякътъ е разбралъ закона на самопожертвуването; 12 кгр. пуякъ сѫ го пекли на огънь, а сега, господарьтъ се мѫчи съ него. Той иска да служи на господаря си. Азъ турямъ тия думи отъ себе си, искренъ съмъ, не казвамъ, че този пуякъ тъй казва, това е мое тълкувание. Защо този господинъ трѣбваше да пѫшка и да казва: „прѣядохъ“. Защо този господинъ трѣбваше да яде и да прѣяжда. Нѣкой ще каже: „Не трѣбва да се яде, трѣбва да се гладува“. Защо трѣбва да се гладува? И гладуването не е философия, и яденето не е философия. философия е само когато тия енергии могатъ да се трансформиратъ, да минаватъ отъ едно състояние 6ъ друго, да разбираме дълбокия смисълъ на Божествения животъ, който трѣбва да се развива у насъ.\nВие сте дошли да ме слушате – имате нѣкаква цѣль. Ние всички имаме цѣль. Нѣкой пѫть моята бесѣда може да не е интересна за тебе. Защо? Ти си седналъ да ме слушашъ, азъ ти проповѣдвамъ за новото учение, а ти има да плащашъ полица отъ 10,000 лева. Ти казвашъ: „Новото учение ли, ела да ми помогнешъ да си платя полицата! Щомъ това учение не казва какъ да си платя полицата, и то е праздна работа.“ Ако ти вървишъ по туй учение, ще научишъ начина какъ да платишъ полицата си. Силата на новото учение е тамъ, че ти можешъ да си платишъ всѣка полица. Наистина ви казвамъ, че ако приемете това ново учение, нѣма да остане неплатена полица. Тази полица наричаме ние карма. Съврѣменнитѣ европейски народи страдатъ отъ своята карма. Да оставимъ всички тия езически и други народи, които сѫ били.\nСегашнитѣ народи нѣматъ ли единъ модусъ, по който да може да се примиряватъ? Съврѣменнитѣ европейски народи не могатъ ли да направятъ една конфедерация? – Могатъ. Какъ? Умни народи като американцитѣ, умни народи като англичанитѣ, умни народи като французитѣ, умни народи като германцитѣ, умни народи като руситѣ, и като се дойде до насъ, балканскитѣ народи, все сѫ умни, власть иматъ, и държава, народно събрание иматъ, закони прокарватъ, умни сѫ всички, и питамъ: Тия умни хора, защо не могатъ да се спогодятъ? Казватъ: „Не можемъ“ – Могатъ, допустимо е. Ако не могатъ, значи има нѣкаква причина.\nСега, азъ се обръщамъ къмъ единъ великъ законъ вѫтрѣ въ природата. Допуснете, че този пръстъ, показалѣцътъ запримѣръ, има въ мене съзнание, свързанъ е съ моята става, и азъ му казвамъ тъй: „Слушай, за да може да бѫдемъ ние двамата въ общение, да се разбираме, ти никога не трѣбва да ме напущашъ, и на другата рѫка не можешъ да ходишъ“. Не, този ми пръстъ не може да стане пръстъ на другата ми рѫка. Моятъ пръстъ не може да бѫде едноврѣменно на двѣтѣ рѫце. Туй е единъ моралъ. Нѣкой казва: „Една жена не може да бѫде едноврѣменно на два мѫжа.“ Може. Може ли? „Единъ мѫжъ не може да бѫде едноврѣменно на двѣ жени.“ Може. Може ли? Това е въпросъ на разбиране, това е до вашитѣ понятия. Питамъ: моятъ пръстъ не може ли да има двама господари? – Може, но щомъ се опита да напусне моята рѫка, неговата сѫдба е решена отъ великия законъ, и той ще изсъхне. Той е изключенъ отъ цѣлото битие. Той ще седи тукъ на моята рѫка. Такъвъ е законътъ. Тукъ го е турилъ Господь. И когато Христосъ казва тамъ, въ Писанието: „Ако човѣкъ види чужда жена, и я пожелае въ сърдцето си, той е извършилъ едно прѣстѫпление“. Защо? Ти си единъ пръстъ, ти си видялъ Бога, искашъ да напуснешъ Божията рѫка, и да станешъ пръстъ на тази жена. Това е идолопоклонство. Коя жена досега е дала щастие на мѫжа си? Кой мѫжъ досега е далъ щастие на жена си? Кой синъ досега е далъ щастие на баща си? Коя дъщеря досега е дала щастие на майка си? Кой слуга досега е далъ щастие на господаря си? Кой господарь досега е далъ щастие на слугата си? Азъ задавамъ въпроси, не ги решавамъ. Това е една философия, която трѣбва да се разрѣши, философия, върху която почива бѫдещето общество, философия, върху която почиватъ бѫдещитѣ разбирания. Въ съврѣменния свѣтъ ние нѣмаме една норма, съ която да можемъ да сѫдимъ кой нѣща сѫ морални и кой не. Досега, моралъ бѣше това, дѣто ние считахме че човѣшкото тѣло никой не може да го бутне. Ако нѣкоя жена тъй както е облѣчена, я бутне нѣкой другъ мѫжъ, да я хване за дрѣхитѣ, мѫжътъ ѝ завѣжда дѣло, углавно дѣло, и го осѫжда, може да го затворятъ. Защо? – Че бутналъ жена му. Хубаво, но когато твоята жена, за която ти си затворилъ 4–5 души въ затворъ, утрѣ тази твоя жена заболѣе, и ти я подложишъ на нѣкоя хирургическа маса и дойде лѣкарьтъ, разрѣже корема ѝ, прави опѣрация, питамъ тѣ тогава: Кой му дава това право? Той нѣма право да бърка тамъ! Ако цѣлото е нѣщо свѣто, никой нѣма право да бърка тамъ! Мѫжъ, който разрѣшава на лѣкаря да бърка въ корема на жена, трѣбва да се разведе съ нея. А сега? И въ мозъка, и въ дробоветѣ, и въ червата, навсѣкѫдѣ е бъркано. Ама то е ваше гледище! Нѣма сега свѣто мѣсто въ човѣшкото тѣло, дѣто да не е бъркалъ лѣкарь, или фелдшеръ, или даже най-простата баба. И сега, тия хора говорятъ за моралъ, за чистота! Азъ питамъ: За какъвъ моралъ говорятъ тия хора? Отъ гдѣ сѫ тогава тия болести у васъ? Ако вие сте толкова морални, то отъ гдѣ се взѣха тия нечиститѣ духове, които сѫ влезли вѫтрѣ въ човѣшкитѣ тѣла, и сѫ образували всички болести? И всички лѣкари сега сѫ само баби, които слушатъ, чакатъ да се родятъ, да се образуватъ болеститѣ. Дойде нѣкой, такъвъ, голѣмъ цирей, туй е дѣтето, и хайде опѣрация. Ще започнатъ сега лѣкаритѣ, ще го изрѣжатъ. Утрѣ пакъ ще зачне тази жена. Едната ѝ гърда, едната ѝ ненка, вижъ отишла. Мине врѣме, прѣхвърли се на другата гърда, и то съ усложнение. Хайде тази ненка, изрѣзватъ я. И двѣтѣ ненки изрѣзани. После, явило се на гръбнака ѝ. „Голѣмо усложнение“, казватъ, „се явило“! И човѣкъ си отива на онзи свѣтъ. Ще си върви, не можемъ да го спасимъ. Това моралъ ли е? Ние всички трѣбва да се стремимъ да имаме чисто тѣло, дробоветѣ, мозъцитѣ, сърдцето, нашата нервна система, венозната и артериалната ни кръвъ, всичко трѣбва да бѫде чисто! Чиста кръвъ трѣбва да имаме!\nСега, да дойдемъ до заключението. Всѣко едно учение трѣбва да има свое приложение. Вие се безпокоитѣ нѣкога, че коремътъ ви боли. Нали? Не бързайте да се освободите отъ вашето коремоболие. Вие си задайте въпроса: Защо ви боли коремъ, и защо искате да ви мине? Вие се свивате отъ болка, но, спрете се и кажете: Защо ме боли сега коремъ? Започни да мислишъ: Защо ме боли коремъ? Азъ ще ти кажа защо те боли коремъ. Ти си настойникъ на нѣкоя си Драганица, да не турямъ друго име, на нѣкого отъ васъ, мѫжътъ ѝ умрѣлъ, той оставилъ 5 дѣца, 2 момчета и 3 момичета, и около 50–60,000 лв., и ти си изялъ всичкото имъ имане, а тѣхъ си ги изпратилъ на хаджилъкъ. Изялъ си тѣхното имане, какъ нѣма да те боли коремъ? После, ти си настойникъ на друга една вдовица, и тамъ си изялъ имането ѝ. И ще те боли коремъ. На тази Драганица, тритѣ ѝ дѣца умрѣли отъ гладъ, а другитѣ двѣ съ въ болницата. Казвате: „Каква епидемия дошла!“ Дошла разбира се! А този настойникъ го боли коремъ. Това е единъ изпитъ. Като те заболи коремъ, питай се: Защо те боли? Ще повърнешъ тия 50–60,000 лв. на сирачетата на тази вдовица, ще преровишъ всички свои минали грѣшки, всички свои прѣстѫпления, ще ги изправишъ, ще изпълнишъ този Божи законъ, и тогава Господь ще каже: „Отъ онзи свѣтъ те викаха, но ние за сега ще спремъ, ще отложимъ дѣлото“. И коремоболието ти ще мине. Всѣка една болесть е форма на едно прѣстѫпление въ миналото или въ сегашното. Нищо повече. Отъ чисто морално глѣдище, това сѫ болеститѣ. И сегашнитѣ лѣкари тичатъ да лѣкуватъ болеститѣ. И съврѣменната лѣкарска наука не само че не е успѣла да спре болеститѣ, а се увеличаватъ. Защо се увеличаватъ? Защото тия вѫтрѣшнитѣ причини трѣбва да се премахнатъ, и то не само привидно, а сѫществено.\nСега, като говоря, нѣкои ще се спратъ, ще мислятъ, какво искамъ да кажа 2 × 2 е 4, но и 2 + 2 = 4. При това 2 × 2 и 2 + 2, законътъ не е единъ и сѫщъ. Защо? Защото 1 + 1 = 2, но 1 × 1 = 1. Защо като съберешъ 1 + 1, броя се увѣличава, а като умножишъ 1 × 1, остава едно и сѫщо число. Нека отговорятъ математицитѣ професори, защо единицата умножена сама на себе си, (се запазва) а събрана съ друга единица се увѣличава? И защо при умножението на числата се получаватъ едни резултати, а при събирането имъ други? Нѣкои ще кажатъ: „Това е много проста работа“. Не, туй има приложение вѫтрѣ въ живота. 2 + 2 = 4, законъ е това, законъ на противорѣчия. И всички съврѣменни противорѣчия сѫществуватъ отъ неразбиране. Когато азъ говоря за този законъ, разбиратъ, че е Божи законъ. Не, великата основа на свѣта, отъ която ние излизаме, великата сѫщина на живота не може да се измѣни. Сѫщината, отъ която нашиятъ умъ е създаденъ, сѫщината, отъ която той произтича, не може да се измѣни. И законитѣ, които рѫководятъ нашитѣ мисли, и тѣ не могатъ да се измѣнятъ. Азъ и ти можемъ да мислимъ само по опрѣдѣлени методи, по опрѣдѣлени закони. Нѣкой ще каже: „Азъ мога да мисля, както искамъ“. Заблуждавате се. Двама цигулари какъ могатъ да свирятъ? Само по единъ и сѫщъ начинъ. Тѣ иматъ основни правила. И тѣхнитѣ цигулки трѣбва да бѫдатъ нагласени по тия правила, Азъ не мога да държа лѫка по единъ или другъ начинъ. Не, само по единъ начинъ правиленъ ще държа лѫка, цигулката. Двама художници за да рисуватъ еднакво, и тѣ си иматъ правила въ художеството, по които могатъ да рисуватъ. Не е достатъчно само да цапатъ, и тукъ си има правила. Добре, казвамъ тогава: „Животътъ, това е едно велико изкуство“. Какви сѫ законите, по които ние трѣбва да живѣемъ? Какъ трѣбва да живѣемъ? Казвате: „Ние трѣбва да се обичаме“. Много добре казвате, но въ какво седи любовьта? Първиятъ актъ на любовьта, съ който тя се опрѣдѣля, това е законътъ на самопожертвуването. Учили ли сте какъвъ е този законъ? Ама ако взѣмете вие да пожертвувате една ваша кокошка, едно ваше агънце, това жертва ли е? Не, това е чужда жертва още. Самопожертвуването разбира ваша жертва. Защото има жертва безъ любовь, която произтича вънъ отъ закона на любовьта, а има и съзнателна жертва, която произтича отъ закона на любовьта. Сега, да ви привѣда единъ примѣръ. Влюбва се единъ момъкъ въ една мома, но тя не го иска. Той взима револвера и се самоубива, Това е несъзнателна жертва вънъ отъ любовьта. Защо трѣбва да се убива този момъкъ? Нека остане този момъкъ въ свѣта, да работи, та като се ожени, тя за нѣкой, да остане той да живѣе заради нея, негдѣ скрито отъ нея, като нѣкой ангелъ, да ѝ урежда живота. Това не е ли по-велико? А той – взема, че си тегли единъ куршумъ, убилъ се отъ много любовь. Любовь отъ картошки. Трѣбва да разбираме любовьта! Дойде нѣкой, казва: „А, сърдцето ми гори!“ Гори, но твоето сърдце още не е образувало свѣтлина на лицето ти.\nТи имашъ дъщеря. До извѣстно врѣме твоята дъщеря била откровенна къмъ тебе, дойде, прѣгърне те, цѣлуне те. Гледашъ въ лицето ѝ, очитѣ ѝ сѫ чисти, невинни, но по едно врѣме, цѣлунешъ я, гледашъ, въ очитѣ ѝ нещо блуждае, има една прѣграда. Казвашъ: „Не зная какво е станало съ моята дъщеря.“ Станало ѝ нещо. Туй, което е станало е много малко, едно малко отдалечаване е станало. Туй отдалечаване сега сѫществува навсѣкѫдѣ въ обществото. Да кажемъ, дойде напримѣръ, една партия въ съврѣменното общество, и единъ отъ партизанитѣ ѝ постепенно се отдалечава, отдалечава, влиза въ друга партия. Казватъ: „Този нашъ партизанинъ измѣнилъ се нещо, не е както по-рано“. Какво е станало съ него? – Друга нѣкаква идея е влѣзла въ ума му. Този пръстъ е почналъ да се отдалечава. Когато азъ имамъ единъ пръстъ, този мой приятель може да хване пръстьта ми, да го милва, да го цѣлува, но рѣче ли да се намести на неговото мѣсто, да го взѣме, той нѣма право. Това не е моралъ. Слѣдователно, ние трѣбва да се върнемъ въ този Божественъ организъмъ, и всеки да си заеме своето мѣсто, което първоначално той е държалъ. Питамъ: Колко пѫти сѫ дохождали добри мисли въ вашия умъ и като дойде една такава мисъль и ви казва – направи това, вие отговаряте: „Не му е врѣмето сега“. Като казваме, че не му е врѣмето сега, това култура ли е? Питамъ: Ние отговаряме на туй Божественото, което говори у насъ? Кое е това, което говори у насъ? „То е илюзия“, казвате. А кое е реалность? Въ свѣта трѣбва да имаме една реалность. Къмъ какво се стремимъ? Младиятъ момъкъ казва: „Азъ искамъ да намѣря една мома, за която да се оженя, съ която да бѫда щастливъ“. Кажете: Такава мома има ли? Младата мома казва: „Азъ искамъ да намѣря честенъ момъкъ, съ който да бѫда щастлива?“ Такива момци има ли? Има ги, но тия моми и момци живѣятъ при особени условия, при особена почва живѣятъ тѣ. Въ нашия съврѣмененъ климатъ не могатъ да живѣятъ тѣ. Всѣкога въ човѣшката душа, азъ ви показвамъ, има единъ законъ, спорѣдъ който всичко можете да разберете, нѣма нищо скрито-покрито. Когато азъ кажа, че обичамъ нѣкого отъ дълбочината на своята душа, какво се подразбира подъ това? То значи, че му желая всичкото добро, да постигне всичко велико, да се реализира всичко благородно и възвишено въ разтежа на неговитѣ мисли и чувства. Всичко това ще ме радва. Азъ се радвамъ на неговата широчина въ мисли, чувства и дѣйствия. Това е приложение на любовьта. У васъ туй чувство го нѣма. Сега, вие се въодушевите, казвате: „Ние ще приложимъ този законъ“. Но азъ съмъ видѣлъ много сестри и братя, които казватъ: Не върви този законъ. Не че не върви закона, но нѣма приложение този законъ у васъ. Вие ще правите добро на хората, безъ да знаятъ тѣ. Вие ще ги обичате, безъ да знаятъ. Нека знаятъ само резултатитѣ. Туй е новото учение вѫтрѣ. Гледамъ сега, нѣкои отъ васъ младитѣ се дѣлятъ отъ старитѣ, казватъ: „Ех, тия стари, млади сме ние!“ Но и ти утрѣ ще остарѣешъ. Въ какво седи твоята младость? Нѣкоя мома седи предъ оглѣдалото, оглѣжда се, казва: „Хубавичка съмъ!“ Да, но до колко врѣме можешъ да запазишъ тази красота? Азъ бихъ желалъ да запазишъ за винаги твоята красота. Изкуство е да запазишъ красотата си! Най-силенъ човѣкъ е онзи, който може да пази своята красота, който може да запази своята мисъль.\nДнесъ азъ не искамъ да хвърлямъ упрѣкъ, но казвамъ кѫдѣ сме се отдалечили. Ние вървимъ въ единъ кривъ пѫть на разбиране, и като нѣмаме реалность, ние се лъжемъ. Казвашъ: „Обичамъ те; а, ти си отличенъ човѣкъ, като тебе вторъ нѣма. Ти си написалъ едно стихотворение, ти си по-горѣ отъ Шекспира!“ Хвалишъ го, а после, като си замине той, казвашъ: „Малко му понамазахъ главата, хайде да се повдъхнови“. Тозъ ти намаже главата, онзи ти намаже главата, и ти оглупѣвашъ. Не, ще му кажешъ: „Слушай, братко, свиришъ донѣкѫдѣ хубавичко“! Ти си цигуларь, нали? Утре ще се даде единъ концертъ, единъ първокласенъ виртуозъ идва сега въ България, ще даде своя концертъ. Азъ ще те пратя да го послушашъ. Но, бедѣнъ съмъ. „Азъ ще платя за тебе, иди да сравнишъ твоето свирене съ неговото“. „Много съмъ занятъ, ето, вземи този билетъ, на десетия рѣдъ е твоя столъ, съжалявамъ, че не мога да послушамъ този концертъ, но затуй ти плащамъ, иди ти вместо мене, и после, ела да ми разправишъ за ефекта, който е произвелъ концерта“. На другата вечерь се връща той, пъшка: ох-ох. Какво има? – Не върви тази работа. Е, азъ вече разбрахъ, не върви моята работа. Азъ му казвамъ: „Хубаво свири този човѣкъ, нали?“ Да!… „Хубаво свири този човѣкъ, майсторъ е, и ти можешъ да свиришъ тъй? Азъ ще ти разкажа историята му. Този човѣкъ е свирилъ по 10 часа на день, при единъ великъ учитель, а ти си единъ самоукъ, уповаващъ на себе си че имашъ талантъ. Обаче, за този талантъ, за да се разработи, трѣбва да имашъ единъ великъ учитель. Пръстьта е хубава, но трѣбва гърнето, което се направи отъ тази пръсть хубаво да се опече.“ Отлично гърне съмъ! Да, но майсторъ трѣбва за това гърне. И сега, Христосъ, който иде въ свѣта, Той е този майсторъ, новото учение, което се е разчуло.\nВие, направихте ли единъ опитъ да имате връзка? Не че нѣмате връзка но, ако отидете на умѣрения поясъ, ще имате една връзка – съ слънцето; ако отидете на северния полюсъ, ще имате друга връзка; ако отидете на екватора – друга връзка. И при това, важно е, какъвъ смисълъ ще има отъ тези връзки. Каква велика наука има въ тия връзки! Въ слънцето има повече отъ 10 магнетични пояси, които опасватъ земята, прѣкръстосватъ се. И презъ разните вѣкове тия пояси сѫ образували една егоистична култура, каквато е сегашната култура на егоизма, на силата, а други едни пояси, които се спущатъ сега, ще образуватъ една култура малко по-мека, култура на любовьта. И ако вие не се поставите въ благотворното влияние на тия слънчеви лѫчи, какво може да излѣзе отъ васъ? Ако вашиятъ умъ е на мѣстото си, тия лѫчи ще можете да ги анализирате. Ще имате една призма вѫтрѣ въ мозъка си, съ която ще можете да разложитѣ тия лѫчи, и да схванете тия нови проявления на свѣтлината. Слънцето днесъ не е такова, каквото е било преди хиляди години. Мистицитѣ сѫ знаяли тия закони: да възлюбишъ Господа, да се стрѣмишъ да бѫдешъ умѣнъ, да обичашъ истината. Това сѫ все форми. Ако обичашъ истината, коя часть отъ вашия мозъкъ ще бѫде по-развитъ? Да любишъ, да бѫдешъ мѫдъръ, и да обичашъ истината, това сѫ 3 различни проявления. Да си мѫдъръ, значи всички твои постѫпки да сѫ отмѣрени. Предъ умния човѣкъ всички може да благоговѣятъ, но всички нѣма да го обичатъ, А човѣкътъ на любовьта всички го обичашъ. Да любишъ, значи всички да те обичатъ. Не мислете, че онзи човѣкъ, когото обичате, трѣбва непрѣменно да бѫде много умѣнъ. Хората може да те обичатъ, безъ да мислятъ, че си много умѣнъ. Познаятъ ли, че си много учѣнъ, не може да те обичатъ вече. Трѣбва ли да ви доказвамъ това? Дай на майката единъ старъ дѣдо на гърдите ѝ, и вижъ, може ли той да ѝ произвѣде едно хубаво чувство? Но дай на майката на гърдите ѝ едно малко, глупаво дѣтенце, да поритне малко, то произвѣжда едно толкова хубаво чувство, каквото дѣдото, 100 пѫти да ритне, не може да го произвѣде. Кой е по-умѣнъ? Дѣтето е по-умно. Дѣтето съ своитѣ глупави ритания произвѣжда въ душата на майка си, такива чувства, каквито дѣдото съ своите ритания не може да произвѣде. Новото учение е едно такова дѣте, което като ритне, произвѣжда такива хубави чувства. Казватъ: „Ритна!“ Да, но всѣко махане, всѣко ритане внася единъ новъ животъ въ умоветѣ и сърдцата на хората; единъ новъ подемъ ще дойде.\nСлѣдователно, любовьта, тя се развива само при извѣстни условия, вие трѣбва да развивате тия условия. Мѫдростьта се развива при други условия. Френологически, мѣстото на мѫдростьта е отпредъ на челото, любовьта – е отгоре на главата, а истината кѫдѣ? За истината, това сѫ човѣшкитѣ очи. А знаете ли, че човѣкъ може да мисли чрѣзъ своитѣ очи? Само очитѣ сѫ мѣсто за истината и оттамъ човѣкъ може да мисли. Този великъ човѣшки духъ, който иска да разглѣда, да изучи нещата въ своята пълнота той трѣбва да влѣзе вѫтрѣ въ насъ, и когато очитѣ на хората почнатъ да мислятъ, тѣ сѫ на великия пѫть на истината. И когато Христосъ казва: ако твоето око е лукаво, извади го; въ този смисълъ Той прѣдава това – очитѣ, като изразъ на истината. Ако твоятъ духъ влѣзе въ окото ти, и вижда разумно нещата, и има единъ великъ стремежъ къмъ Бога, казвамъ: „Този човѣкъ мисли за истината“. Тогава, ако ти горе на главата си не можешъ да живѣешъ, ако отпрѣдъ на главата си не можешъ да мислишъ, какъ ще мислишъ съ очитѣ си истината? Казваме:\n„Ние да мислимъ, че…“\nИ тъй, новото учение, което иде сега въ свѣта, иде да внесе този новия животъ, защото, тъй демагнетизирани, всички сме недоволни. Туй е моето желание сега, и на млади и на стари, които сте недоволни – да приемете новото учение. Защото старитѣ хора сте съ едни стари създадени навици, казвате: „Отъ насъ нищо нѣма да стане“. Младитѣ казватъ: „Отъ насъ нещо ще стане“, но какво, и тѣ не знаятъ. И отъ стари и отъ млади, може да стане нещо отъ васъ. Старитѣ утрѣ могатъ да се прѣобразятъ.\nИ ние съврѣменнитѣ хора хвърляме всички наши гердани – своята честь, умъ, сърдце, съвесть, – предъ конетѣ на нашия въображаемъ принцъ. Той си дигне главата, отмине безъ да ни види, а нашитѣ гердани оставатъ въ кальта. Не, не, великиятъ принцъ когато дойде, не трѣбва да му хвърляшъ герданитѣ си. Твоятъ принцъ като мине, ако те познава, ще се обърне, ще изправи поглѣда си къмъ прозореца ти, нѣма да ти кимне съ глава, а само, така, ще те поглѣдне, и пакъ ще си отмине. И следъ туй, младата мома може да каже: Поздрави ме. Съ какво? – Съ истината ме поздрави. Питамъ ви сега: Вие като се срѣщнете, поздравлявате ли се съ истината? Питашъ: Защо ме гледашъ? Азъ още не съмъ те глѣдалъ.\nАзъ като ви проповѣдвамъ, глѣдамъ на вашитѣ лица, вие се безпокоите. Ами, като умрѣмъ дѣ ще идемъ, въ онзи свѣтъ дали ще ни посрѣщне Христосъ, ще Го видимъ ли, майкитѣ си, бащитѣ си, дѣдитѣ си и бабитѣ си ще видимъ ли, кой ще ни зарови тукъ на земята, съ колко попа ще ни заровятъ и т.н.? … Слушайте, не се занимавайте съ въпроса, кой ще ви зарови. Свѣтътъ, въ който отивате, азъ ви казвамъ, е толкова великъ, и отсега нататъкъ трѣбва да живѣете. За да живѣете въ този свѣтъ, въ който едва сега се пробужда вашето съзнание, вашитѣ чувства трѣбва да се разтоварятъ, да видите онази красота, да видите онѣзи възможности, които ви очакватъ. Отсега нататъкъ васъ ви очаква животъ! Досега е било само едно приготовление за вашитѣ души. И азъ се опасявамъ нѣкой пѫть, че вие може да се спрете въ своето развитие. Не искамъ да ви накарамъ на сила да приложитѣ туй учение. Това учение за животъ, учение, което ни кара какъ да държимъ тази своя първоначална връзка съ тази сѫщина на живота. Ние не идемъ да примиримъ свѣта, ние не идемъ да отмахнемъ противорѣчията, ние учимъ какъ да може всѣки самъ да се примири, всѣки самъ да прѣмахне противорѣчията. Онзи, който е въ състояние да грѣши, той самъ е въ състояние, да си помогне въ живота. Новото учение иска да създаде условия. Тия условия ще се създадатъ по единъ строгъ Божественъ начинъ, или по единъ наученъ начинъ. Вие сте въ следующето положение: Вие седите и си казвате така: Отъ мене нищо нѣма да излѣзе. Въ коя книга четохте това изрѣчение? Питамъ: Въ коя Божествена книга четохте този надписъ? Минавате покрай нѣкой гробъ, четете: Тукъ почиватъ останкитѣ на Драганъ Стояновъ – умрѣлъ. Въ коя Божествена книга намерихте туй изрѣчение, че тукъ почиватъ останкитѣ на еди-кого си. Останки могатъ ли да почиватъ? Когато единъ корабъ се счупи, може ли едно парче отъ кораба да почива? Може да почива само едно разумно сѫщество, което се е свързало съ Бога, разбрало е Бога и вижда законитѣ. Само това сѫщество почива, а нашитѣ останки, нашитѣ кости не само че не почиватъ, но започва – единъ червей тукъ ги помръдне, другъ червей тамъ ги помръдне, следъ нѣколко години пъкъ, другъ нѣкой отъ вашето семейство умре, хайде разровятъ те, събератъ коститѣ ти въ една торбичка, пакъ те заровятъ. Следъ нѣколко години пакъ те разровятъ, гробаритѣ те побутватъ съ своитѣ лопати – пакъ те заровятъ. И следъ туй четешъ: Тукъ почиватъ останкитѣ на еди-кого си. Това е криво разбиране на нещата. Душата може да почива, само когато тя разбира тази велика жива природа, когато ние живѣемъ съ Бога. Казва Писанието: „Богъ е Богъ на живитѣ, а не на мъртвитѣ“.\nНѣкой пѫть нѣкои казватъ: Вие сте много миролюбиви хора, не воювате ли? Да, и ние воюваме, какъ не! Ами не е ли по-голѣма война това положение, когато бѫдешъ поставенъ при слѣдната обстановка, и ти издържишъ? Запримѣръ, предъ тебе вървятъ двама души, единиятъ отъ тѣхъ изважда револверъ срещу другия, свой противникъ, и иска да го убие. Ти, който вървишъ слѣдъ тѣхъ, достигашъ ги, хващашъ рѫцѣтѣ на този, който иска да убива, взимашъ револвера му и казвашъ: „Не, приятелю, ще скриешъ револвера, отъ тебе така ще стане по-добъръ човѣкъ, отколкото, ако убиешъ“. Кой е по-голѣмъ юнакъ отъ двамата? – Вториятъ е по-голѣмъ юнакъ. Не е въпросътъ ние да отстѫпваме, не, ние трѣбва да бѫдемъ герои, да посрѣщаме всички мѫчнотии въ този свѣтъ, защото и геройство е потрѣбно. Съврѣменнитѣ хора се биятъ, защото това е една потрѣба вѫтрѣ въ природата. Хората трѣбва по нѣкой пѫть да се биятъ. Това е една необходимость. Има два начина, по който Богъ се проявява. Единиятъ начинъ е външенъ, и въ този външенъ начинъ Богъ се проявява. Четете въ книгата на царетѣ, дѣто Давидъ се обръща къмъ Бога и казва: „Господи, отъ коя страна да нападна неприятеля си?“ И Господь му дава опѫтвания отъ коя страна да напада. Когато Моисей прѣкарваше израилския народъ прѣзъ пустинята, побѣждаваше противника си, докато си дигаше рѫцѣтѣ нагоре, а щомъ отслабваха рѫцѣтѣ му, противникътъ побѣждаваше.\nСегашнитѣ хора не питатъ Господа, да воюватъ или не. Евреитѣ бѣха умни хора, тѣ питаха Господа: Да се биемъ ли? Господь чрѣзъ пророка имъ каза: „Идете да се биете“. А сегашнитѣ християнски народи казватъ: „По свои съображения, ние сами рѣшаваме, нѣма защо да питаме Бога.“ Въ външния свѣтъ, по закона на необходимостьта, войната се допуща; и когато казваме, че войната – за насъ не е потрѣбна, разбирамъ, че не е потрѣбна за вѫтрѣшния животъ, защото той е животъ абсолютно безъ война. Тамъ живѣятъ всички разумни сѫщества, и между тѣхъ нѣма причина за никаква война, за никакъвъ споръ. Ако живѣемъ вѫтрѣ, нѣма нужда отъ война, ако живѣемъ вънъ, ще има война. Слѣдователно, ако хората не се подчиняватъ на Бога, на Божия законъ, войнитѣ ще дойдатъ, ще се биятъ. Ако не вѣрвате, ще отидете на войната. Сега, туй ново учение, тази нова култура иде да ни покаже вѫтрѣшнитѣ връзки, вѫтрѣшната страна на живота, да станемъ силни.\nДа кажемъ, че два народа иматъ помежду си споръ. Тѣхнитѣ държавници не могатъ ли да измѣнятъ нѣщата? – Могатъ, и то по два начина: или чрѣзъ война или чрѣзъ миръ. Двама съседи спорите за нещо. Вие можете или да се дадете подъ сѫдъ, или да разрѣшите въпроса по миренъ начинъ. Новото учение трѣбва да влѣзе, да изпѫди всички тия духове на размирието, и да внѣсе правда между хората. Защото, нѣкой казва: „Нѣма да сѫдя този човѣкъ, за да не ми докара нѣкоя бѣля на главата“. Да, но това е отъ страхъ, не го правишъ отъ страхъ. Не, ако не сѫдя нѣкого, то ще го направя отъ дълбоки съображения, отъ великия законъ на любовьта. Питай Господа: Да го сѫдя ли този или не? Ако ти каже: „Не“, нѣма да го сѫдишъ, ако ти каже „да“, сѫди го. Нека го осѫдятъ, да стои 5 години въ затворъ, и ти тогава ще му кажешъ: „Азъ много сѫжалявамъ, че стоишъ затворенъ тукъ, донесохъ ти книги да четешъ. Дѣцата ти, наистина, оставатъ сами, но азъ ще работя зарадъ тебе, ще се грижа за фамилията ти, а ти ще стоишъ тука, и като излѣзешъ отъ затвора, ще живѣемъ по братски. Ако искашъ пъкъ, ти ме осѫди, азъ ще влѣза въ затвора вмѣсто тебе, ще урѣдимъ въпроса“. Умнитѣ хора могатъ да урѣдятъ всички въпроси. Но казвамъ сега, онѣзи между васъ, у който съзнанието се е развило, имайте прѣдвидъ едно нещо въ ума си, а то е слѣдното: Онзи, който може да ви направи щастливи, то е онази сѫщина, която живѣе въ васъ самите, а когато вие имате избликъ на тази енергия, ще я дадете навънка, за да не би товарътъ да ви тежи, да ви причини зло. Когато азъ любя нѣкои хора, то е, защото имамъ толкова много товаръ, имамъ много богатство, нося голѣмо изобилие на гърба си, че съмъ се изпотилъ. Срещна нѣкой бедѣнъ човѣкъ, дамъ му една крина отъ моето жито, срещна другъ – дамъ му още една крина, срещна трети – сѫщо, докато ми остане само една крина, за мене, олѣкне ми, олѣкне, и казвамъ: „Слава Богу, че имъ дадохъ.“ Казвамъ на всинца ви: „И на мене една крина, и на всинца ви по една, и въпросътъ е разрѣшенъ“. По една крина жито на гърба е достатъчно за всѣкиго! Отсега нататъкъ, този живъ вѫтрѣшенъ принципъ, който работи вѫтрѣ въ насъ, той иде да ни научи. Дръжте си вашитѣ религиозни възглѣди! Онзи, който си е православенъ, нека си е православенъ. Тебе сѫ те кръстили Иванъ Драгановъ, влѣзналъ си въ новото учение, какво ти прѣпятствува това име? Ти си Петканъ Стояновъ. Какво ти пречи името? Влѣзъ въ новото учение! Не е името, което прѣпятствува на човѣка. Носете си името, което ви е дадено! Въ нѣкои църкви както и въ монашеството, иматъ обичай да промѣнятъ името. Не е до името ви. Казватъ: „православенъ“. Думата православенъ е много добра. Думата евангелистъ е много добра. Думата българинъ е много добра. Думитѣ англичанинъ, французинъ, турчинъ, е много добра. Това не ви прѣпятствува. Друго нѣщо има, което трѣбва да разбѣремъ всички. Ние всинца се нуждаемъ отъ онази сѫщина на любовьта. Кое сърдце не се нуждае отъ онази топлина на любовьта? Кой отъ васъ не се нуждае отъ онази свѣтлина на мѫдростьта? Всички се нуждаемъ отъ тази топлина, отъ тази свѣтлина. Кой отъ васъ не желае да бѫде любовенъ, кой отъ васъ не желае да бѫде умѣнъ, кой отъ васъ не желае да говори истината и да му говорятъ истината? Това е стрѣмежъ на всѣка душа. Бихтѣ ли желали на всѣка стѫпка да ви лъжатъ? Като те срѣщна, ще кажа: „Братко, искамъ да ти се изявя“, а не да ти казвамъ, че те обичамъ. Вие сте страненъ пѫтникъ, на 100 врати сте хлопали, и на всѣкѫдѣ ви казватъ: Нѣма мѣсто! Братко, много съмъ отмалялъ, ходихъ на толкова мѣста, и навсѣкѫдѣ нѣмаше мѣсто. „Заповѣдайте, въ моя домъ има едно малко мѣстенце.“ Заведа ви дома си, нахраня ви, дамъ ви топла вода да се измиете. Това е, което дава новото учение. И на млади и на стари, на всѣка една отрудѣна душа да се даде потикъ. Вие сте дошли като пѫтници на тази земя. Прѣдназначението ви е велико, не се обезсърдчавайте! Турете кръстъ на вашитѣ противорѣчия, но не ги забравяйте, помнете ги! Нѣкой се оплаква, казва: „Ти вчера ме обиди“. Какъ? Обидихъ ли те, по какъвъ начинъ? – Ето на, на рѫката ми ми направи една голѣма рана. Ти ме удари по рѫката, и вижъ каква голѣма рана ми направи. Тъй ли? Азъ съмъ готовъ да поправя грѣшката си. Азъ имамъ знания, владея туй изкуство. Чакай! Изваждамъ шишенцето си, туря отъ този еликсиръ върху раната измия добре рѫката, и слѣдъ 20 минути раната заздравява. Сега доволенъ ли си? Дай да ти цѣлуна рѫката. Извини ме, азъ съмъ направилъ една погрѣшка несъзнателно. Друга нѣкоя погрѣшка, друга нѣкоя обида има ли сега? – Нѣма. Срѣщна друга нѣкоя сестра. Обидихъ ли те съ нещо? – Я вижъ каква рана си ми направилъ! А, много сѫжалявамъ, чакай, азъ ще я поправя, ще я излѣкувамъ. Заемамъ се, и я излѣкувамъ. Друга рана има ли? Нѣма. Навсѣкѫдѣ тъй ще постѫпя. Това е новото учение! Всички тия рани отъ сърдцата ви, отъ умоветѣ ви, ние трѣбва да ги извадимъ, да извадимъ шишенцето съ този еликсиръ, и да кажемъ: „Братко, извини, азъ не знаяхъ, че толкова врѣме си страдалъ, че съмъ ти създалъ толкова обиди!“ Извадя отъ този еликсиръ, туря го на раната, и казвамъ: „Втори пѫть ще бѫда много внимателенъ“. По-хубаво учение отъ това има ли? Така да живѣятъ помежду си мѫже и жени, така да живѣятъ дѫщери и синове, слуги и господари. Но тукъ, на думи, много лесно става, лесно го направихъ, обаче, това е едно изкуство, за което, за да се приложи, вѣкове се изискватъ. Ние имаме една окултна школа, имаме начини, методи, и щомъ дойде Учительтъ, ще ги приложимъ, тъй както музикантитѣ прилагатъ правилата въ музиката.


Почистване на зъбен камък с ултразвук - без или със полиране с Air Flow и избелване с LED лампа (разграбена оферта, 20.09.2019) | Grabo.bg Бургас\nПочистване на зъбен камък с ултразвук - без или със полиране с Air Flow и избелване с LED лампа, от Д-р Анна Генчева\nХоливудската бяла усмивка може да е сбъдната мечта за вас - с ваучер за Стоматологичен кабинет Д-р Анна Генчева, и то на страхотна цена!\nПочистване на зъбен камък с ултразвук, преглед и план за лечение\t 22.90 лв вместо 60 лв Разграбено\nПочистване на зъбен камък с ултразвук и полиране на зъбите с Air Flow, плюс избелване със система Whiteness HP с LED лампа и нанасяне на специален гел за защита\t 145 лв вместо 285 лв Разграбено\nПроцедурата по избелване на зъбите е напълно безболезнена. Извършва се еднократно и ефектът е видим веднага след манипулацията. Върху венеца се нанася защитен гел, който го предпазва по време на манипулацията и избелващ гел върху зъбите, като същия се активира със специална лампа. Избелването е напълно безвредно и не променя здравината на зъбите. Цялата процедура трае около 1 час.\nСтъпки при избелването:\n• Избиране и фиксация цвета на зъбите на пациента;\n• Защита на венците с TOP DAM;\n• Полимеризиране на TOP DAM за 20 секунди с лампа;\n• Покриване повърхноста на зъбите с избелващия агент.\n• Отстраняване на гела и сравняване цвета на зъбите преди и след интервенцията.\nИзбелването на зъбите се осъществява с двукомпонентна патентована система, която представлява най-съвременната наука за избелване досега. Продължителността на процедурата е около 30 - 40 минути и дава отлични резултати в сравнение с избелващите вещества, които отнемат до 2 часа.\nСистемата е американска.\nС предварително записване 4 - 5 дни по-рано на: 088 71* **** (скрит).\nЗаписан час може да бъде отменен поне 24 предварително.\nПродължителността на процедурите е до 120 минути.\nВсеки клиент с ваучер получава безплатен преглед, плюс план за лечение на дете.\nОсигурено от Д-р Анна Генчева\nСтоматологичен кабинет Д-р Анна Генчева работи по НЗОК и предлага:\n• Коригиране на леки ортодонтски аномалии.\nОфертата е осигурена от ИПППДМ Д-Р АННА ГЕНЧЕВА ЕООД, ЕИК: 202183095, и е със срок за закупуване на оферираните услуги/стоки от 20.09.19 до 27.09.19.\nПочистване на зъбен камък с ултразвук, преглед и план за лечение\nПочистване на зъбен камък с ултразвук и полиране на зъбите с Air Flow, плюс избелване със система Whiteness HP с LED лампа и нанасяне на специален гел за защита\nЛекар по дентална медицина (LDM) Др. Генчева\n4.0 · 14 ревюта · 14 предишни оферти\nБургас, Възраждане, ул. Фердинандова 78, до вх. 1 088 71* **** (скрит) Понеделник, Вторник и Четвъртък: 14:30 - 20:00ч; Сряда и Петък: 9:30 - 14:00ч.\n7 282 278 пъти, спестявайки 146 132 13007 лв на 612 659 грабомани!


Хамилтън: истинската история на дуела Бър-Хамилтън\nОсновен Филми Хамилтън: Истинската история на дуела Бър-Хамилтън\nХамилтън: Истинската история на дуела Бър-Хамилтън\nВодейки до съдбоносната сутрин на 11 юли 1804 г., Александър Хамилтън и Арън Бър бяха невероятно тайни за срещите, които трябваше да насрочат в Weekhawken, Ню Джърси. Само тесен кръг беше наясно, че двойката, която споделяше една и съща банкетна маса по време на вечеря от четвърти юли по-рано същия месец, планира да стреля с пистолети в общата посока на другия само седмица по-късно. Това е така, защото правилата на дуелни опашки диктуваше абсолютна тайна - и защото дуелът беше незаконно. Да, дори в Ню Джърси. Следователно и двете страни, както много преди тях, писаха за това не като дуел или разбор, а като „интервю“ от най-спешен характер.\nСега е забавно да мислим, че и двамата вярват, че може да се поддържа отрицание в случай, че двама от водещите (макар и прекалено високи) държавници от революционното поколение се стрелят един срещу друг от 10 крачки! Това беше събитие, което историкът Хенри Адамс отлично определи като „най-драматичния момент в ранната политика на Съюза“ и то, което е романтизирано отново през 21-ви век с Лин-Мануел Миранда Хамилтън . Предчувствано за непосветените по време на първата песен на мюзикъла, когато Арън Бър се оплаква „Аз съм проклетият глупак, който застреля [Хамилтън]“, шоуто изгражда като голяма трагедия за събитието. С кинетична енергия тя драматизира специалния тип его, необходимо на двама мъже, които някога са били приятели, да почувстват, че нямат друг избор, освен да направят интервюто си навреме и как, въпреки че Хамилтън е този, който е паднал, Бър е унищожен по същия начин.\nИ все пак има много музикални съкращения и прескачания, за да се стигне до този кулминационен момент, включително, че дори изборите през 1800 г. не ги доведоха директно до брега на Джърси. Всъщност, няколко години и още една неуспешна политическа маневра от Бър минаха, преди политическите разногласия да отстъпят място на кръвопролитията. И не по-малко от съдбата на новородената република висеше на косъм ... поне доколкото Хамилтън можеше да види със страхове от сепарация на Нова Англия, преследваща съзнанието му, преди нощта, преди да изхвърли изстрела си. Така че присъединете се към нас, докато разглеждаме защо сегашният вицепрезидент на Съединените щати по същество уби първия държавен министър на финансите на САЩ.\nПодъл подбуждащ инцидент\nГадно е голяма дума с много конотации. Никой от тях не е добър. И се оказа фатално прилагателно, когато Арън Бър се натъкна на думата в писмо, написано от д-р Чарлз Купър, публикувано в Регистърът на Олбани . Вече на няколко месеца вестникът беше предаден анонимно на Бър седем седмици, след като той загуби отчаяни избори за губернатор на Ню Йорк на изборите през април 1804 г. Все още технически вицепрезидент на САЩ, Бър беше пария сред демократично- Републиканска партия, която контролираше Белия дом и знаеше, че партията ще го напусне на следващите президентски избори. И така, доказвайки се като политически гъвкав, той смени партиите и се присъедини към провалилите се федералисти на Александър Хамилтън в опит да стане губернатор.\nНе се получи, без съмнение за облекчение на Хамилтън. Всъщност подбудителното писмо, което привлече вниманието на Бър, беше написано от Купър до Филип Шуйлер, тъст на Хамилтън и бивш американски сенатор, в което Купър предшестваше предишно писмо (едно, за което той твърди, че е публикувано без негово съгласие), не преувеличава лична вражда към новосечения федералист, Аарон Бър.\n„Бих могъл да ви детайлизирам още по-гнусно мнение, което генерал ХАМИЛТЪН изрази за г-н Бър“, Купър съвсем смътно, но неласкаво написа за вечеря през февруари, на която, ако трябва да се вярва на Купър, Хамилтън боклук дълго разговаряше с Бър. Не би било за първи път. Всъщност като мюзикъла Хамилтън подчертава, че Бър справедливо обвини Хамилтън за загубата си на президентски пост в Камарата на представителите. И почти стигнаха до уреждане на различията си с „интервю“ тогава.\nКогато в камарата на САЩ се разисква, поради странност в избирателния колеж, дали Томас Джеферсън или Бър трябва да бъдат президент, Хамилтън скандално лобира за Джеферсън, най-големия му политически съперник. Джеферсън беше „далеч не толкова опасен човек“, пише Хамилтън. - Що се отнася до Бър, няма нищо в негова полза. Личният му характер не се защитава от най-частичните му приятели. Той е в несъстоятелност отвъд изкуплението, освен от грабежа на страната му. Неговите публични принципи нямат друга пролет освен собственото му обогатяване ... Ако може, той със сигурност ще смути нашите институции, за да осигури неговото лична власт и с него богатство . '\nБър, който предпочиташе да държи политическите разногласия над борда и да не атакува лично опонентите си, твърди, че е приел такова оскърбление, че се е сблъскал с Хамилтън през следващата година и, може би, за да избегне потенциален двубой, Хамилтън е направил мълчаливо отстъпление.\n„Той ме изчака, като доброволно излезе напред и направи извинения и отстъпки“, каза Бър години по-късно. „От деликатност към него и от искрено желание за мир, никога не съм споменавал тези обстоятелства, винаги се надявам щедростта на поведението ми да окаже някакво влияние върху неговото.“\nОчевидно не е така. Винаги дързък и решен да изказва мнението си, Хамилтън продължи да поддържа мрачно мнение за Бър, което можеше да се влоши само чрез превключване на партиите към федералистите в точно по същото време сред членовете на Нова Англия се задейства буквален заговор за отделяне от зараждащия се съюз. И далеч от това, че е краен заговор, този план включваше лидери като Тимъти Пикеринг, който служи като американски военен секретар при президента Джордж Вашингтон и по-късно държавен секретар както на Вашингтон, така и на президента Джон Адамс. След изкачването на Томас Джеферсън и демократично-републиканците в Белия дом, мрънкането сред федералистите от Нова Англия започна веднага с плана за отделяне от Съединените щати и може би вземане на Ню Йорк със себе си.\n„Кажете им от МЕН, по МОЯ молба, за Бога да прекратят тези разговори и заплахи за раздяла на Съюза“, пише Хамилтън до федералистите, които му донесоха идеята. „То трябва да виси заедно, стига да може да бъде направено.“ И обратно, докато Бър премина към партията, той нямаше да отхвърли идеята, когато беше представена. Макар че той също не се съгласяваше и не даваше обещания за отделяне в Ню Йорк, ако стане губернатор, типичната му политическа двусмислие по такива въпроси беше видът на плавност, който отвращаваше Хамилтън и вероятно беше в съзнанието до смъртта му. Въпреки че е девет години без обществена служба след извършване на политическо самоубийство, като публикува „Памфлет на Рейнолдс“, Хамилтън вярва, че ако предстои отделяне, той ще трябва да ръководи държавата си отново, може би дори във военно отношение. Както той видя, съдбата на Съюза беше заложена и запазването на доверието му срещу опасни сили като Бър беше от първостепенно значение.\nВ нощта преди дуела той с ужас пише за потенциалното отделяне: „Тук ще изразя само едно чувство, което е, че разчленяването на нашата империя ще бъде ясна жертва на големи положителни предимства, без да има противовес на доброто.“\nПо този начин часове преди да бъде застрелян, Хамилтън беше убеден, че Съюзът е в сериозна опасност от самообслужващи се сили, за разлика от Бър, и че ще се изисква неговата чест и лидерство. Така отива неговата чест, така отива и Америка. Това беше поне една от причините той да се появи в Weehawken този ден, но за да стигне до него, първо трябваше да отговори на писмо, което Бър му изпрати на 18 юни 1804 г. Защото някога невероятно дебелата кожа Бър сега беше политически разрушена и по този начин податлив на ярост заради една-единствена дума: Той поиска обяснение или отказ от това защо д-р Купър характеризира мнението на Хамилтън за него като „презрян“.\nВъпреки че не може да се твърди със сигурност, Хамилтън вероятно е знаел, че е на път към „интервю“, когато е дал първия си отговор на писмото на Бър. Въпреки че никога не се е бил на дуел до 1804 г., имаше шест случая, когато той се приближаваше, три като „втори“ или съветник, съгласно правилата на дуелни опашки и три пъти, когато съветниците успяха да охладят напрежението и да накарат другия човек да се извини, тъй като Хамилтън досега винаги е бил предизвикател. Докато по-възрастните бащи-основатели като Джеферсън и Адамс се отвращавали от дуелите, а Бенджамин Франклин го нарекъл „убийствена практика“, той имал тенденция да поддържа незаконна популярност сред военни офицери като Бър и Хамилтън, които оценявали насилственото освобождаване на разногласията и наградата за „удовлетворение“ в чест възстановен на терена.\nКогато приятелят на Бър Уилям П. Ван Нес представи на Хамилтън искането на Бър за отказ или извинение заради думата „презрян“, вместо това Хамилтън предложи отговор на много страници, който предполага, че „отвратителен“ е твърде мъглява дума за обяснение и че той смята такъв изисква обида.\n„[Гадно] допуска безкрайни нюанси, от много светлите до много тъмните“, пише Хамилтън. „Как да преценя степента, за която съм се насочил?“ По-нататък той добави, че отхвърля, „По принцип да се съгласи да бъде разпитван относно справедливостта на изводите, които могат да се направят от другите, от каквото и да съм казал за политически опонент в хода на петнадесетгодишно състезание.“ По същество написвайки педантичен аргумент, основан на граматичен синтаксис, Хамилтън свърши първокласна работа, като умишлено троли Аарон Бър. Той завърши писмото, като каза: „Вярвам, че при повече размисъл ще видите въпроса в същата светлина с мен. Ако не, мога само да съжалявам за обстоятелствата и трябва да издържам на последствията. '\nКато заяви, че е готов да се изправи срещу последици, Хамилтън силно намекна, че е подготвен за дуела, за който подозира, че Бър се подлага. И вместо да предложи общо извинение за всичко, което би могъл да каже, че е било интерпретирано погрешно, той подхвърли Бър.\nПоследва седмица писма, разменени между Ван Нес и човека, който ще стане вторият на Хамилтън, съдията Натаниел Пендълтън. (Да, съдия от Ню Йорк участва в нелегален дуел през река Хъдсън.) И подчертаването на думата „отвратително“ беше само последното възмущение, стигна до точката, в която Бър и Ван Нес поискаха нещо повече от просто дезавуация на думата; сега те искаха писмено извинение за всичко, което Харилтън можеше да каже, или се говореше или беше изтълкувано погрешно. Тъй като имаше хартиена пътека, връщаща се години назад, когато Хамилтън оскърбяваше Бур, по същество отказът щеше да подпише името му на лъжа и в съзнанието на Хамилтън загуби всякаква чест или способност да води.\nТака на 27 юни Бър прекъсна по-нататъшната комуникация и предизвика Хамилтън на дуел в Weekhawken. Но докато дуелите обикновено се проследяваха наведнъж, двойката щеше да има дълги дни да помисли за това решение, тъй като Хамилтън поиска забавяне. Върховният съд в Ню Йорк заседаваше до 6 юли и той искаше да гарантира, че може да представлява интересите на клиентите си пред съда. Това беше уважително решение, което въпреки това доведе до странни моменти като вечерята за Деня на независимостта в Обществото на Синсинати, нюйоркска организация за пенсионирани офицери от Революционната война, която Хамилтън ръководи.\nТам Хамилтън и Бър, продължавайки да се появяват, седнаха на една маса на рождения ден на страната. Художникът Джон Тръмбъл по-късно пише за нощта: „Бър противен на неговата обичай, беше мълчалив, мрачен, кисел; докато Хамилтън с радост влезе в веселието на приятелска партия и дори изпя стара военна песен. ' Всъщност натоварената седмица на Хамилтън преди дуела включваше посещение на приятели и многократно записване като радост, дискредитиращо по-късно предположението на някои психолози през 20-ти век Хамилтън беше самоубийствен. Но може би беше отразяващ.\nНа 3 юли Хамилтън и съпругата му Елиза бяха домакини на „Грейнджър Хаус“ в горната част на вечеря, която включваше Уилям Шорт, бившият секретар и настоящ протеже на Томас Джеферсън, както и Абигейл Адамс Смит, дъщерята на Джон Адамс. Присъствието на тези наследници на двамата най-големи политически съперници на Хамилтън предполага някакво съжаление и внезапно желание да се оправят огради със стари врагове, след като третият му най-голям съперник и някога близък приятел сега планира да го застреля.\nНапротив, Бър се държеше за себе си през тези намаляващи дни. Той пише на дъщеря си Теодосия и новия й съпруг в Южна Каролина за това как да построи първокласна библиотека и извлича обещание от съпруга си, че на Теодосия ще бъде позволено да продължи да учи латински, гръцки и класицизъм. Той също така измени волята си, така че робите му да бъдат предадени на Теодосия (дори при смърт той не би ги освободил).\nИ все пак най-значимо за тези дни Хамилтън заключава, че няма да стреля по Бър. Отвъд Пендълтън той каза на стария си приятел Руфус Кинг, че възнамерява да изхвърли изстрела си, като стреля над Бър - доста безразсъдна идея, от която Кинг се опита да разубеди Хамилтън. В крайна сметка, собственият син на Хамилтън, Филип, беше смъртоносно застрелян в дуел в Weehawken, докато се опитваше да уреди даден въпрос галантно, но безкръвно. И все пак, нощта преди дуела, Хамилтън пише за потомците: „Реших, ако интервюто ни се проведе по обичайния начин и е угодно на Бог да ми даде възможност да резерв и изхвърлям първия ми огън и имам мисли дори да си резервирам втория огън - и по този начин да дам двойна възможност на полк. Бър да направи пауза и да размисли. '\nВъпросът колко дълго би могла да бъде тази пауза - и ако е настъпила - се обсъжда и до днес.\nЦялостните факти от дуела са щателно съгласувани - извън кратките секунди, в които летяха кръгове от олово. На сутринта на 11 юли 1804 г. Бър се изправи от дивана си на Ричмънд Хил и тръгна с Ван Нес към лодка, която ги прекара през Хъдсън. Както беше договорено с човека на Хамилтън Пендълтън, Бър щеше да пристигне в 6:30 сутринта до малък перваз на около 20 фута над водата (и далеч под по-известните равнини на Weehawken), за да изчисти храсти и скали за изолирано място за дуел. Всъщност беше доста популярно място за дуелисти, включително когато Филип Хамилтън беше смъртоносно ранен там няколко години по-рано.\nХамилтън и Пендълтън пристигнаха по-близо до определеното време за конфронтация в 7 часа сутринта, като доведоха заедно с гребците си д-р Дейвид Хосак. Обикновено се очакват двама лекари, но беше договорено, че Hosack ще бъде достатъчен. Добрият лекар и гребците обаче останаха до лодките, за да имат отрицание, за да видят кой кой стреля. С присъствието и на двамата, Хамилтън като оспорван имаше право да избере позицията си. Той неразумно избра северната страна на перваза, където щеше да има гледка към водата, както и към слънцето, отразяващо се от нея и в очите му.\nПравилата, договорени преди Weehawken, бяха ясни: двойката щеше да ходи на 10 крачки, след което Пендълтън щеше да попита дали са готови. След като се съгласиха, Пендълтън щеше да извика „присъства“, което беше сигналът и двамата да могат да стрелят на воля. Ако единият мъж трябваше да стреля преди другия и двамата все още стояха, тогава вторият от човека, който изстреля, ще брои, „един, два, три, огън“. Ако другият мъж все още не стреля, той губи своя ред. В този момент всички щяха да се прегрупират за конференция, за да решат дали „честните задължения“ са изпълнени или трябва да има втори кръг.\nКато оспорван, Хамилтън имаше право да избере оръжията, донесени на Weehawken. Зловещо, те принадлежаха на църквата му зет Джон Баркър и бяха едно и също оръжие, използвано от сина му, и това, което Църквата използваше по отделен повод в дуел срещу Бър - най-голямата вреда тогава беше, че Бър загуби копче от палтото си . Оръжията, произведени в Лондон, бяха пищна работа от месингови цеви и златни стойки. Техните изключително големи патрони от .54 калибър имаха ниска точност - както всеки дуелен пистолет би трябвало - но бяха изключително опасни в непосредствена близост.\nВ седем часа сутринта Хамилтън и Бър заеха позициите си ... но преди да започне стрелбата, Хамилтън поиска закъснение. „Спри“, каза той. „При определени състояния на светлината човек изисква очила.“ Бър търпеливо се съгласи. И както по-късно отбелязват неговите апологети, това не дава индикация, че Хамилтън планира да изхвърли изстрела си, когато присви очи в очилата си и се насочи към няколко въображаеми цели, включително вероятно Бър. Същите апологети също обичат да изтъкват, че Хамилтън не е казал на Бър, че оръжията са имали спусък за коса. Но всяко внушение за неподготвени намерения се отхвърля от Пендълтън, припомняйки, че той попита дали трябва да настрои спусъка за коса, а Хамилтън отговори: „Този път не.“\nСлед като Хамилтън беше доволен от визията си, двубоят започна. Щом Пендълтън произнесе „присъства“, изстреляха два изстрела, както потвърдиха Ван Нес, Пендълтън и Хосак. Колко време е изминало между тези изстрели и кой е стрелял първи, е друг въпрос. Въпреки това е договорено, че Хамилтън е паднал почти моментално, след като е бил ударен, и първата реакция на Бър е да започне към бившия си приятел. Дори Пендълтън призна, когато видя Бър да върви към падналите, той изрази съжаление. Въпреки това, Burr’s Second, Ван Нес, не му позволи да стигне до Хамилтън. По-скоро гребците се приближаваха. За да поддържа тази винаги ценна отреченост, Ван Нес доста абсурдно за съвременното око блокира зрението на Бър (и също го скрива от гребците), като отваря чадър и го използва като щит.\nВан Нес върна Бър обратно към водата, където победителят каза: „Трябва да отида и да говоря с него“, но Ван Нес отказа. Междувременно, щом д-р Хосак стигна до Хамилтън, се твърди, че министърът на финансите е казал: „Това е смъртна рана, докторе“, преди да припадне. От своя страна Хосак подозираше, че Хамилтън ще бъде мъртъв, преди да стигнат до Манхатън. Това се оказа неточно. Хамилтън дори дойде в съзнание на лодката и помоли гребчика да внимава с пистолета си, тъй като вярваше, че той е „все още неразреден“, което предполага, че Хамилтън не е знаел, че е стрелял с пистолета в дуела.\nСлед като стигна до Ню Йорк, Хамилтън беше откаран при дома на приятел и лоялен Джеймс Бейнард. Оказва се, че куршумът е влязъл на два-три сантиметра от бедрото му, рикоширал през гръдния кош, пробил черния му дроб и накрая се установил във втория лумбален прешлен на гръбначния си стълб. Той бавно умира в имението на Baynard през следващите 30 часа. На 14 часа на следващия ден той почина с Елиза, седемте им оцелели деца, снахата Анжелика и присъстващият епископски епископ.\nИ така, кой стреля първи?\nВ мюзикъла Хамилтън , събитията се случват много чисто и недвусмислено. Бър стреля за части от секундата преди Хамилтън, който държи пистолета си право към небето. Бър извиква измъчен „ изчакайте! ”, Тъй като осъзнава твърде късно, съперникът му изхвърля удара си. Това е красива сцена, която греши във версията на събитията за Hamiltonian / Pendleton. Действителният момент обаче не беше толкова ясен.\nВсъщност, дори преди Хамилтън да умре, съпричастни и оправдано разгневени редактори на вестници в Ню Йорк започнаха да прекрояват събитията като чисто политическо убийство. Един вестник казва, че копринено-черният костюм на Burr е изработен по такъв начин, че по същество е бил устойчив на куршуми. Други твърдяха, че Бър се е смеел в таверни с приятели, докато Елиза и децата й са плакали от задишаното дишане на Хамилтън - уж мрънкащо, „Иска ми се само да го застрелям в сърцето“. Други сравняват Бър с Бенедикт Арнолд. По-късен восъчен „отдих“ буквално го изобразява като засада, като Бър застрелва Хамилтън, докато се крие зад храстите.\nОт своя страна Пендълтън и Ван Нес първоначално се споразумяха за широките удари в съвместно изявление, публикувано на 12 юли. Имаше два изстрела (не един) със забележима разлика от няколко секунди, вероятно до четири или пет, въпреки че не може да се съгласи за действителното време, което е минало или кой е стрелял първи.\nКакво се появи като популярна версия на събитията от векове и кое мюзикъл Хамилтън рифове, беше това, което настоя Пендълтън: Бър стреля първи, докато Хамилтън вече се прицелваше високо над Бър. Ударът от изстрела накара Хамилтън несъзнателно да стреля с пистолета си, разбивайки кедър над главата на Бър. Пендълтън успя да потвърди тази последна подробност на следващия ден, когато се върна на мястото и откри клон, нанесен от куршум, на около 12 фута над мястото, където Бър стоеше и на четири фута отстрани. Тази версия би обяснила защо Хамилтън се е объркал по време на разходката с лодката, тъй като пистолетът му все още се зарежда.\nМеждувременно Ван Нес твърди, че Хамилтън е стрелял пръв към Бър и е пропуснал. След това Бър изчака няколко секунди, както беше уговорено в правилата, Пендълтън да започне да брои до три. Когато Пендълтън, разсеян от собствения си човек, не успя да го направи, Бър застреля Хамилтън, преди да загуби своя ред.\nИсторикът Джоузеф Дж. Елис в книгата си Братя основатели: Революционното поколение прави убедителния случай, че версията на Ван Нес има пръстен на истина, въпреки че пропуска, че Хамилтън е стрелял широко и над Бър. В края на краищата Ван Нес отбеляза, че първоначално е бил убеден, че Бър е застрелян, мислейки, че е видял как мъжът му трепва. След стрелбата той изтича до Бър (все още не знаейки за намерението на Хамилтън да изхвърли изстрела си) и попита „къде те удариха“, но Бър обясни, че го боли само защото по-рано изкълчи глезена си на перваза. Освен това Елис предполага, че Хамилтън е бил объркан на лодката поради възможна загуба на кръв и травма.\nИ все пак идеята, че Хамилтън е стрелял пръв, а Бър е изчакал да отвърне на огъня, най-добре обяснява изминалото време от четири или пет секунди между изстрелите и предполага, че Пендълтън го е запомнил по различен начин, за да подобри репутацията на Хамилтън, ако някой се съмнява, че умишлено е пропуснал Бур. Но дори това да е действителният ред на събитията, как Бър не забеляза, че Хамилтън го е пропуснал с такова място и защо все още стреля?\nНикой не може да знае със сигурност и след години, когато кариерата му е била осуетена до разруха от Хамилтън, Бър може просто да е оставил яростта му да се възползва. Елис твърди, че е възможно поне Бър да е пожелал само леко да нарани Хамилтън. Ако куршумът му беше на няколко сантиметра по-близо до бедрото, това щеше да е телесна рана: и биче на честа цел в дуелите, тъй като бедрото не се смяташе за убийствен изстрел. Рон Чернов обаче, автор на Александър Хамилтън , биографията на Хамилтън мюзикълът е базиран на, е по-щадящ от Burr. Той отбелязва, че между изстрелите вероятно са минали само секунда или две. И докато Елис вижда, че Бър настоява, че се нуждаят само от един лекар и „дори това ненужно“ като възможен знак, който Бър планира само за леко нараняване на Хамилтън, първото предположение на Черноу е, че това е знак, че Бър планира да убие Хамилтън незабавно на място.\nДокато Бър отнесе точните си мисли в гроба, Черноу силно намеква, че Бър е знаел, че Хамилтън е изхвърлил изстрела си. Той цитира и история, записана от приятел на Бър, който се връща в Weehawken 25 години по-късно. „Той чу свиренето на топката сред клоните и видя отсечената клонка над главата си“, каза приятелят за Бър. Ако Бър призна, че е чул свиренето на топката и е видял отсечената клонка над главата си, Черноу предполага, че това е несъзнателно признание от страна на Бър, че в секундите, в които е чакал Пендълтън да отброи, той осъзна, че Хамилтън умишлено го е пропуснал и той все още стреля него така или иначе.\nНикой никога няма да разбере истински какво, когато през главата на Бър в тези секунди преди да натисне спусъка, но той съсипа живота си. В рамките на един ден той избягал от Ню Йорк и не спрял, докато не стигнал до Джорджия. Политическата му кариера беше още по-опетнена и в рамките на една година той изглежда прегърна лейбъла на Бенедикт Арнолд, преследвайки заговор, който би отчупил голяма част от делтата на Мисисипи за себе си и Великобритания. Това беше само още едно унижение и провал в кариерата за Бър, който живя достатъчно дълго, за да чуе за любимата си Теодосия, която се удави след потъването на кораба й във войната от 1812 година.\nНо тогава като Хамилтън Версията на Бър отбелязва, „Историята заличава. И всяка картина, която рисува, ме рисува във всичките ми грешки. Когато Александър се е насочил към небето, той може да е първият, който е умрял, но аз съм този, който плати за това. Оцелях, но платих за това. '\nДръжте мрачния преглед: Филмът на Netflix има лед във вените си\nКласически анимационни филми на Disney в Disney Plus Streaming Guide\nЮрий на лед сезон 2: Дата на издаване, трейлър, сюжет\nХари Потър x Vans: Дата на издаване, цена и актуализации\nСпайдърмен: Далеч от дома - кой е Мистерио?


Факултет по математика и информатика - Операционни системи\nНачало Обучение Дисциплини в учебните планове на специалностите Математика (бакалавър) Учебен план Операционни системи English\nЦелта на курса е студентите да получат базови познания за операционните системи (ОС). В курса се разглеждат различни въпроси, свързани с идеологията и дизайна на ОС, като: процеси, управление на процес ора и оперативната памет, файлови системи, сигурност и защита на ОС . Особено внимание е отделено на реализацията на UNIX/ LINUX и WINDOWS.\nВъведение в операционните системи. Операционна система – определение, предназначение, исторически обзор, основни понятия . С труктура на ОС – ядро на ОС, системни из виквания , потребителски интерфейс, организация и реализация на ОС. Съвременни ОС.\nПроцес и и взаимодействие между процесите. Определение, видове процеси, състояния и операции с процеси , понятие за потоци (нишки) . Взаимодействия между процесите – критични секции, взаимно изключ - ване, семафори, синхронизация , комуникации между процесите. Класически проблеми на междупроцесните комуникации. Средства за взаимно изключване от високо ниво. Управление на процесите в UNIX и WINDOWS.\nМъртва хватка. Мъртва хватка при разпределение на ресурсите, условия за възникване, предпазване, откриване и възстановяване от мъртва хватка.\nУправление на процесора и оперативната памет. Управление на процесора – планиране, механизми за планиране, критерии за производителност, стратегии за планиране. Управление на паметта – основни принципи и методи за управление на паметта. Виртуалната памет.\nВходно/изходни устройства и файлови системи. Управление на входно/изходните устройства – основни принципи. Файлови системи – структура, организация на файловете и директориите. Защита на файловете. Възстановяване на системата, производителност. Практическа реализация в UNIX / LINUX и WINDOWS.\nЗащита и безопасност на ОС. Политика и механизъм за защита , домейни на защита. Модели за защита. Проблеми на безопасността на ОС. Криптиране.\nLINUX. Инсталиране и администриране на системата. Управление на потребителските акаунти. Основни команди за работа с файловата система, монтиране на файлови системи. Командни интерпретатори. Инсталиране на програми, архивиращ и компресиращ софтуер.