Румяна Капинчева - личен сайт - 16.Магазинче на дребно- драма\n1.Пайтон към Еврапа- комедия\n2.АД - мюзикъл\n5.Театър - драма\n6.Продавач на сърца- драма\n7.Когата нимфите танцуват-драма\n9.Резерват за марсианци - комедия\n10.Запали една звезда- драма\n11.По еньовден- драма\n12.Приказка за стари времена\n13.Шкурка за душата- драма\n14.Сватба - комедия\n15.Осоговската царица- драма\n16.Магазинче на дребно- драма\n17.Четири фута и един сантиметър в по-вече-драма\n19.Жулиета и Ромео- комедия\n20.Харем - мюзикъл\n21.Ресторант на върха\n23.Отмъщението на мишките\n26.И слезе Господ на земята\nКлипове по стихотворения\nMarch 23. 2015 17:07:03\nНачало > ДРАМА > 16.Магазинче на дребно- драма\nМАГАЗИНЧЕ НА ДРЕБНО\nЛеля Славка – продавачка на магазинче на дребно\nЯсен – мъж на средна възраст, кандидат гурбетчия\nЛеля Цеца – вечно недоволна пенсионерка\nЛили – внучка на леля Славка\nНики – гадже на Лили\nДанъчен инспектор Стоименов\nДанъчен инспектор Столиков\nДанъчен инспектор Сточуков\nКрадец – крадец на дребно\nРано сутрин. Магазинче на дребно, облепено с предизборни плакати. Пред него слабичък мъж на средна възраст- Ясен - се е свил от студа. На сцената излиза леля Славка- едра, пълна жена на около 60 години. Вижда плакатите и плесва с ръце, неприятно изненадана.\nЛеля Славка: Мискини. Ошарили ми магазинчето. Божкее, като великденско яйце го ошарили.\nВзира се възмутено и пак пляска с ръце.\nЛеля Славка: И никой не дойде да ме попита. Ей, лельо Славке, може ли? Не може ли? Лепили, маскарили. Хайдути такива!/ посяга да ги скъса, после се отказва/ Няма закони в тази държава, няма. Ох, да бях ги хванала, щяха да видят те закона на леля ти Славка. /вижда Ясен/ Ясенчо, що си станал толкова рано, мойто момче? Хляба ще докарат чак след половин час.\nЯсен: Чакам тук… един приятел. Какво има, лельо Славке?\nЛеля Славка: Какво има ли? Ошарили ми магазина нощес. Виж бе, виж! Лепили плакати, като че ли са тапети.\nЯсен: Да не са ти повредили нещо?\nЛеля Славка: А, че повредили са, Ясенчо. Репутацията са ми повредили с техните…Ццц....Колко й то могазинче, бе Ясенчо. Пък виж, що мутри са налепили. Утре ще ги изберат. Вдруги ден ще ги гътнат. На третия ден ще ги натирят в затвора. И магазинчето ми ще заприлича на полицейска сводка. Ти откога си тук?Не видя ли кои бяха?\nЯсен: Аз като дойдох всичко беше налепено. Даже нямаше какво да правя и тях гледах.\nЛеля Славка: Че какво им гледа толкова? Всичките сурати еднакви. Твоят приятел, Ясенчо, скоро ли ще дойде?\nЯсен: Трябваше вече да е тук. Аз … ако ти преча.\nЛеля Славка: Ами, пречиш. Я влез на топло, че сутрин е много студено!\nЯсен се врътва и взема един голям куфар. Влизат в магазинчето. Леля Славка го гледа любопитно.\nЛеля Славка:/сочи му една пластмасова маса/ Седни ей там! Аз като няма хора, все там сядам. Дай го този куфар тук да не ти пречи! Той много тежи, бе Ясенчо. С камъни ли си го пълнил?\nЯсен: /уклончиво/ А…той…\nЛеля Славка: /скрива го зад тезгяха и все още очаква Ясен да даде някакво обяснение. Той обаче мълчи/ Много хубав куфар. И аз съм продавала такива. За дълъг път са екстра.\nЯсен: / с нежелание/Стават.\nЛеля Славка: /едва сдържа любопиството си/ Бе тръгнал си ти за някъде. Седни де! Защо се притесняваш? От леля си Славка ли? Ууу като, че ли не се познаваме. Я по едно кафенце да изпием! Аз тъй, сутрин дорде не изпия едно кафенце, не ме бива.\nЯсен сяда на едно столче до пластмасова маса, а леля Славка носи две кафенца.\nЯсен: Не вреди ли на кръвното?\nЛеля Славка: Че кой ти гледа кръвното? Ммм… много силничко съм го направила днес. Ама го бива. Нали, Ясенчо?\nГлътва набързо кафето и става. Ясен притеснено се надига.\nЛеля Славка: Ти си пий, не бързай! Мене не ме гледай! Аз.... всеки ден..... едно и също.\nЗаема се с обичайната си работа. Бърше прах, подрежда стока, мърмори си.\nЛеля Славка: Гледай колко прах! Един ден да не минеш с парцала и става фермани да пишеш. Кой е този твой приятел? От квартала ли е?\nЯсен: / уклончиво/ Не е.\nЛеля Славка: Ще наредим сега сапуните… Вчера ми донесоха сапуни, Ясенчо. Много изгодно. Евтини и миришат на хубаво. Те, бабите, туй искат. Та кого каза че чакаш?Да не е онзи, русолявият, дето все на вересия кара. Аз исках да ти кажа, Ясенчо, да не се водиш с него. И теб ще завлече. То един човек като свикне…\nЯсен: Не е. Той.. позакъса нещо… със закона.\nЛеля Славка: Знаех си аз. Още като не си плати цигарите, разбрах що за стока е. Тю, пък като го погледне човек, какви честни очи има. Ти, Ясенчо, да не гледаш в очите!\nЯсен: Защо бе, лелю Славке? Хората казват, че очите били огледало на душата.\nЛеля Славка: Сигурно, но обърнато с краката нагоре. Ти като обърнеш един човек с краката нагоре, какво виждаш, Ясенчо? Голия му дирник. /лукаво/Да не е някоя…\nЛеля Славка: Питам да не чакаш и ти някоя?\nЯсен: Не, не. Нали ти казах? Чакам един… колега.\nЛеля Славка: Питам, защото много гювендии се навъдиха. На Гинчето от седмия етаж, на онова русото, нейният избягал. Представяш ли си, на стари години? С една…да не ти разправям. Дъщеря може да му е. Ама като ви чукне хормона........Твоята , защо не дойде да те изпрати с този тежък куфар?\nВ магазина влиза стара жена\nЛеля Славка: Наспа ли се, Цецо?\nЦеца: Какво ти спане? Внукът цяла нож къканижи, пък снахата спи, не става. Ей тъй, на, да го погледне./тайнствено/ Славке, сега като идвах, без малко да се сблъскам с един бандит.\nЛеля Славка: По какво го позна, че е бандит, мари Цецо?\nЦеца: Познах го аз. Един такъв черен, опулен. Гаче ли са го стиснали за гръцмуля.\nЛеля Славка: Че то сега всеки втори ходи със стиснат гръцмул.\nЦеца: Аз ти казвам, че беше бандит. Обирджия.\nЛеля Славка: Нещо взе ли ти?\nЦеца: Какво имам аз, че да ми вземе. Виж, от твоя магазин... Той трябва да беше тръгнал за тебе. /вглежда се във витрината/На тази наденица колко й е килото?\nЛеля Славка: Четири лева. Там пише.\nЦеца: /с възмущение/ Четири лева! Много скъпо, ма Славке! Ей затуй ще те обират те.\nЛеля Славка:Аз съм гърмян заек. Не ме е страх от крадци.\nЦеца: Приказвай си ти, но като дойде…Тези точилките пресни ли са?\nЛеля Славка: Да заповяда./вади една точилка/ Ей с тая, “ прясната”, ще го посрещна.\nЦеца: /гледа многозначително към Ясен и кафето/ Виждам аз, как ги посрещаш. Дай едно кисело мляко, че много бързам днес!\nЛеля Славка: Ти пък все бързаш. Постой малко на приказка! Нали има кой да се грижи за внука?\nЦеца: Има ами. Ако не съм аз, снахата по цял ден ще спи. Ей, не се наспа тази жена. Като му казвам на моя, той вика- детето се будело много посред нощ. Че какво, ние деца не сме ли имали? Посред нощите не сме ли се будели. Но ще ти река, Славке, толкоз заспала не съм била.\nЛеля Славка: Е, пък ти, Цецо, млади са спи им се. Като станат на нашата възраст, по цели нощи ще бродят като караконджоли насам, натам.\nЦеца: Не е то от възрастта. Аз едно време…., а бе , чакай да ти се карам.\nЛеля Славка: За какво ма, Цеце?\nЦеца: Какво си се накичили като коледна елха?\nЛеля Славка: /пипа брошката си/ А, Цеце, че аз тая брошка си я нося откак Бончо умря. Той, бог да го прости, не беше по подаръците, но веднъж за осми март взел, че намерил….\nЦеца: Ти остави това! Аз ти приказвам за тия поразници, дето си ги налепила по магазина си. За пари ли, ма Славке? Колко ти дадоха?\nЛеля Славка: /слага ръце на хълбоци/Не ти ли казах , Ясенчо, че ще има да патя.\nЦеца:/сърдито/ Ти ли си ги лепил, бе? Ти друга работа нямаш ли?\nЛеля Славка: Не е той, Цецо. Нощес някой ми е облепил всичките стени. Аз като дойдох сутринта, се хванах за сърцето.\nЦеца:/подозрително/ И не знаеш кой?\nЛеля Славка: Че откъде да знам. Нали ти казвам? Нощес е станало.\nЦеца: Ами като спиш като заклана. Аз да имах твоя изглед, щях всичко да зная. Да вземеш да ги махнеш!\nЛеля Славка: Ще ги махна, Цецо. Ще ги махна. Ама ваджишката много здраво са залепени. То като за всяка власт.Той, Ясенчо, да не бързаше, аз щях него да накарам да ги изстърже всичките .\nЦеца: Ааа… не съм казала всичките. Ти, Славке, моите да оставиш! Защото те ще ни оправят нас.\nЛеля Славка: Дума няма, Цецо, ние все оправени ходим.\nЦеца: Ти чуваш ли какво ти казвам? Ще отида иначе да пазарувам в магазина на Гошо.\nЛеля Славка: Бе ще ги махна. На честен кръст, но кои бяха твоите, Цецо? Че аз вече взех да се обърквам.\nЦеца: Как няма да с е объркваш? Като не четеш вестници. Като не ходиш по събрания.\nЛеля Славка: Е, как да оставя магазина. И да се работи трябва.\nЦеца: То пък един магазин… на дребно. Ела, ела да ти покажа. Мойте, Славке са най- хубавите. Виж сега, виж!/с присвити очи оглежда плакатите/ Тъй без очила нищо не виждам. Само цветни петна. Окьоравяхме, Славке, окьоровяхме.\nЛеля Славка: Че как няма да окьоравеем, от колко години все в очите ни бъркат, уж вежди да ни изпишели.\nЦеца: Чакай да отида да си взема очилата! Похвалих ли ти се аз? Вчера най- сетне ми направиха очила. Ще си ги взема и пак ще дойда. Ти да не започнеш, че да махнеш туй дето не трябва. Да ме чакаш, чуваш ли!\nЛеля Славка: Ууу, проклетия такава. Пак не плати./язвително/ Щяла да отиде при Гошо. Да заминава. Ама стиска ли й? Че Гошо не дава така на вересия. Ти да не заспа, Ясенчо?\nЯсен: Не, не мисля, защо се забави този човек?\nЛеля Славка: Ти нещо… телефон нямаш ли му?\nЯсен: Не си го даде. Исках му го аз.\nЛеля Славка: Че нали ти е приятел?\nЯсен: Абе нещо такова.\nЛеля Славка: Всички сме, Ясенчо, нещо такова. Кога имат сметка от тебе – приятели. После- нещо такова. И накрая - никакво.\nЯсен: Ааа, той ще дойде. Може нещо човекът…. Винаги е бил точен.\nЛеля Славка: Ясенчо, Ясенчо, ти пък точен. Точни са само като ти вземат парите.\nЯсен: Аз парите му ги дадох.\nЛеля Славка: Какво си му дал? Пари? Сега ще има да чакаш от умрял писмо. Щом досега не е дошъл, пиши го бегал.\nЯсен: Ще дойде! Да не съм само аз. Цяла група сме.\nЛеля Славка: /любопитно/ Каква група бе, Ясенчо?\nЯсен: Такава… за работа… в чужбина де.\nЛеля Славка: В чужбина?\nЯсен: В чужбина…там търсели…работници. Спешно, каза човекът.\nЛеля Славка: Значи затова си помъкнал куфара.\nЯсен: /оживено /Сложих това онова, колкото на първо време. Човекът каза да не носим много. Там ще ни облече.\nЛеля Славка: Даниелчето няма ли да те изпрати? Зер надалеко отиваш.\nЯсен: Тя…Дането, е на село, лельо Славке.\nЛеля Славка: Отскоро трябва да е. Кога идва за един хляб?\nЯсен: А, има няма от два месеца. Ти как не си чула?\nЛеля Славка: Не надавам ухо аз на клюките.\nЯсен: То да беше клюки…/тихо/ Закъсахме ние. Много закъсахме.\nЛеля Славка: Какво толкова е станало?\nЯсен: Дъщерята, Сирмето, намериха й… левкемия. Рак, бе лельо Славке.\nЛеля Славка: Как левкемия? Божеке, горкото дете. Нищичко не съм чула. Ама си викам, защо ли Даниелчето не идва вече за хляб? Да не би при Гошо да ходи? Но да знаеш, Гошо много удря в кантара. Тъй са ми казвали, де.\nЯсен: Не, не. Ти ни беше близичко. Какво да търсим при Гошо… /маха с ръка/ Продадох аз апартамента.\nЛеля Славка: Амии..\nЯсен: Казаха можело да се спаси Сирмето, но трябвало операция. 50000 долара, лельо Славке. Продадох го, но то нищо. Капка в морето. Пък жената и детето пратих при мама на село.\nЛеля Славка: Село, село, но нали имат покрив над главата?\nЯсен: И аз тъй викам на Дането. Няма да е завинаги, я. Тя само Сирмето да се оправи.\nЛеля Славка: Ти, Ясенчо, не даде ли адреса си в някой вестник? Гледам така правят сега. Банкови сметки откриват и хората дават по някой друг лев.\nЯсен: Направих, лельо Славке. Направих банкова сметка. Но кой знае колко пари не се събраха. Хората много обедняха. За себе си нямат, та за Сирмето ли? Много се бяхме отчаяли. Но да знаеш има Господ. Дойде един господин. Като бялата лястовица, лельо Славке, като бялата лястовица. Момче, вика, аз пари няма да ти дам, но ще те взема на работа в чужбина. Не ти трябва образование, не ти трябва диплома. Две яки ръце щом имаш.То аз, лельо Славке, май туй имам само. Добър човек. На много бил помогнал. Пари не искал. Само… за билета… дотам. Нямало как.\nЛеля Славка: И колко пари ти взе?\nЯсен: Понеже..то е бая далеч..та скъпичко, но човекът вика, още първия месец ще си ги върнеш, вика, и после за два три месеца ще събереш парите за детето.\nЛеля Славка: Та колко казваш струва билета?\nЯсен: Бе посъбрах парите дето продадох апартамента и донадих от тия дето дадоха хората по сметката. То пак не стигаше, но нали ти казвам човекът кандиса на толкоз. Вика- аз ще дам от моите, после ще ми ги върнеш.\nЛеля Славка: Той бил голям добряк тоя, бялата лястовица де … името му поне знаеш ли?\nЯсен: Как да не знам? Господин Иванов. /с тревога/ Теб да не те съмнява нещо?\nЛеля Славка: А, не. Само че… то бели лястовици има ли още, бе Ясенчо. Хората да знаеш, какви пари дават да оскубят някоя рядка птица, че си мисля. Останали ли са?\nЯсен: Ти да го видиш този човек. Няма да се съмняваш. Един такъв …сладкодумен. Пълни ти сърцето. Забравяш тревогите си.\nЛеля Славка: Аз сладкодумни колко съм виждала! Някои хора само откъм приказка го докарват. Хелем тези на плакатите. Е, може дето викаш този да е …от белите лястовици. Но ми е жал за тебе. Къде ще ходиш да се скиташ, бе Ясенчо? Ти да не мислиш, че там размятат за нас. И тук можеш да спечелиш нещо.\nЯсен: Какво, лельо Славке, нито имам вуйчо владика да ме настани нейде. Нито богат чичо от Америка да ми завещае нещо. Каквото и да подхвана все пари трябва.\nЛеля Славка: Че аз как съм започнала? С ей тия две ръце дето се казва. И с два лева. Малко по малко. То наведнъж не може. Но да ти кажа, трябва да имаш мерак, Ясенчо. Без мерак нищо не става. В началото…\nВлиза забързано Цеца.\nЦеца:/уплашено/ Славке, срещнах пак онзи.\nЛеля Славка: Кой ма?\nЦеца: Маскираният, кой? Бандитът. Ей тъй се щураше насам натам. Вчера посегнал на чантата на баба ти Тотка. Ама тя не му се оставила. Прас, прас по главата, иии готово.\nЛеля Славка: Добре, че е силна в ръцете.\nЦеца: Силна ами. Откак нямат пари за асансьор, ходи нагоре надолу пеша. А, боклука да изхвърли, а, внука да разходи, пък той да не му е уроки петнайсет кила станал мушмурока му с мушмурок. Не като моя. Ма тя, снахата е виновна. Като не го храни. Викам аз на сина…\nЛеля Славка: Та какво казваш за баба Тотка?\nЦеца: За баба Тотка ли? Какво за нея? Ааа, опердашила онзи на бърза ръка. Да внимаваш Славке!\nЛеля Славка: За какво има да внимавам?\nЦеца: /ядосано/Заради онзи маскирания, нали ти казах?\nЛеля Славка: Добре, добре. Донесе ли очилата?\nЦеца: /показва очилата/ Божке аз забравих за какво дойдох.Ей на, Славке. Ето ми очилата. Откога пестя за тях. А днес, а утре. Не мога да им надмогна на харчовете. Пък оная, снахата де, безработна. Един лев не вкарва в къщи. Само харчи. Купила си дезодоран вчера. Кусур й. В къщи за хляб пари няма, тя дезодоран. Уж бил от най-евтините. /размахва очилата/ Твоите колко пари са?\nЛеля Славка: Нали имаш очила? Виж сама!\nЦеца: Да, де. Но защо да ги хабя за дезодорани? Ела, ела да ти покажа, кого да махнеш!\nЛеля Славка: Ясенчо, ела и ти да помогнеш!\nИзлизат навън и Цеца слага очилата.\nЦеца: Та ти казвам, Славке, най- после ще видя света както трябва…/ дърпа се изненадано/ А,… че те …всички еднакви. Сиви. Бе тия очила…/сваля ги/ Ей на, цветно си е, ама не им виждам лицата. /слага очилата/ Пък тъй всичко виждам, /изненадано се обръща към Славка/ но сиво, ма Славке. Не познавам кой наш, кой чужд. Какво им става на тези очила?\nНяколко пъти слага и сваля очилата.\nЦеца:Тези очила трябва да са дефектни. Излъгал ме е оптикарят, господ да го убие./объркано/Ти какво виждаш, Славке?\nЛеля Славка: Каквото виждаш и ти, Цецо. Не е виновен оптикарят. Нищо им няма на очилата. Ами ти. Ти най- сетне прогледна истината.\nЦеца: /стреснато/ Че тя,… истината такава ли е… сива?/сваля пак очилата/ Не ма, Славке, от очилата трябва да е. Виж сега колко е шареноко и хубавко!\nЛеля Славка: Тъй, Цеце. Да си кьорав е винаги по - хубаво. Виждаш само това, което ти се иска. Я, и Ясенчо ще ти каже. Сиво, Цецо, сиииво. Нали тъй Ясенчо? А бе, Ясенчо, ти защо не вземеш да станеш един оптикар?\nЯсен: То трябва образование за там, лельо Славке. Опит. Да им разбираш на диоптрите. Кой късоглед, кой дългоглед.\nЛеля Славка: Вятър! Няма късоглед, няма дългоглед. Всички сме еднакви. Далтонисти. Но нали виждаш леля си Цеца? Още малко и ще се гътне като й поставихме диагнозата. Питай я сега, какво иска! Какво искаш, ма Цецо?\nЦеца:/объркано/ Аз.. не знам.\nЛеля Славка: Знаеш ти, знаеш. Розови очила иска бе, Ясенчо. Слагаш по едни розови стъкла и шапка на тояга. По десет лева парчето. Оптикар да си на туй време. Хайде, Цецо, казвай кои да махаме!\nЦеца: /гледа нерешително/ Не знам. Тези очила… те…. Да взема да си отида аз в къщи, Славке, да ги покажа на сина.Може той нещо… да види дефекта. Главата ме заболя. Викам трябва да е от очилата.\nЛеля Славка: Дефект. Тя цял живот ходи с перде на очите и сега светът й дефектен. /сочи плакатите/ Ти как ги виждаш, Ясенчо?\nЯсен:/гледа плакатите/ Една мода са всичките.\nЛеля Славка: Бе и аз тъй мисля, но рекох да не би нещо да съм в грешка. Вечер като пусна телевизията от толкова цвят и лъскавина ми се вземат очите. Седя, зяпам, за една манджа нямам време. Като заспя цветни сънища сънувам. Пък на сутринта сиво.\nЯсен: То и с мен е така. Приспиват ни, лельо Славке, приспиват ни. Отначало се противим, после свикваме и сами посягаме към лексотана. И все по- често ни се иска да заспим, та да не се събудим.\nМълчат известно време.\nЛеля Славка: Ти какво се оклюма такъв? Дай си малко кураж!\nЯсен: Кураж? На какво отгоре? Той… трябваше вече да дойде.\nЛеля Славка: Ще дойде. Няма страшно. Нали каза, че сте цяла група?\nЯсен: Не знам. Аз нямам късмет в този живот.\nЛеля Славка: Я не приказвай тъй! Още като си се родил, какво хубаво име ти е дала орисницата. Ясенчо. Да гледаш ясно на живота\nЯсен: Туй моето живот ли е?\nЛеля Славка: Че какво му е? Даниелчето, такова добро момиче. Аз да ти кажа едно време си я бях харесала за снаха. Но тя като каза Ясен та Ясен.\nЯсен: Да не беше станало така със Сирмето..\nЛеля Славка: Ще се оправи детето. Мене слушай!\nЯсен: Пък и работа да имах!\nЛеля Славка: И работа ще намериш. Кураж, бе Ясенчо! Гледай само леля си Славка! Ако се бях дала, животът да ме беше смачкал. Ти що не вземеш да станеш един бояджия?Нали чу Цеца? Не и се нрави сивото. Тъй де, то на кого му се нрави. Ще боядисваш, Ясенчо. Ще мажеш тъй както ти поръчат. Само да са доволни и пара да пада. Но от мен да знаеш. Боядисвай с бои, които бързо се лющят! Щото ние хората сме много изменчиви. Веднъж искаме зелено. Друг път пембяно. Пък понякога и ние не знаем какво искаме.\nЯсен: Бояджии много, лельо Славке. Боядисват, мажат. Но сложиш ли очилата, нали виждаш? Сиво. На мен не ми е по душа да лъжа. Не съм устроен така. Не ииискам.\nЛеля Славка: Но хората искат. Умират да ги лъжат. Пък нали си чувал? Глас народен, глас божи.\nЦеца:/връщайки се бодро вика/ Нищо им няма на очилата, Славке. Само трябва да свикна с тях. Тъй вика синът. Главата малко ще ме върти. Свят ще ми се вие. Но ще свикна./тихичко/ Аз да ти кажа, Славке, погледнах снахата през тях. Тя била хубава, ма. Де ми са били очите? Да не мислиш, че му е лесно на горкото да се лута без работа и да чака на едната помощ. Я дай, дай един дезодоран, но от скъпия. Докога ще се стиска детето? И си го плащам, на, Славке.\nЛеля Славка: Ами плакатите, Цеце?\nЦеца: Вълците ги яли. Хич не ме е еня за тях. И за таолетна хартия не стават. Само ще те омърсят./към Ясен/ Ти, момче, как си с очите?\nЯсен: /върти длан/ Абе, долу горе.\nЦеца: Като ти гледам хала си направо долу. Вземай мерки! Колкото по- рано си вземеш очила, толкова по -добре. Ще ти се проясни картинката.\nЛеля Славка: Ти сега, Цеце, ще кажеш, че искаш и слухов апарат.\nЛеля Славка: /по - силно/ Викам – слухов апарат.\nЦеца: Ааа, чувам аз добре.\nЛеля Славка: Чуваш ти, каквото ти се чува.\nЦеца: Чувам, ма Славке. Ей на вчера чух, че ще ни увеличат пенсиите, когато …. нещо направят с някакви огледала.\nЛеля Славка: Казаха, когато си видим ушите без огледало. И аз ги слушах, Цецо.\nЦеца: Вярно ли тъй казаха?\nЛеля Славка: Вярно, я.\nЦеца: Не съм чула… онова за ушите. Аз чух… /замисля се /То и миналата година го чух. Може и да си права за слуховия апарат. Ще кажа аз на сина. Но кой знае колко пари струва?\nЛеля Славка: Бе, карай си живота така!\nЛеля Славка: /по - силно/ Викам, карай без слухов апарат! То като вземе човек много да вижда и да чува се поболява. Пък лекарствата сега, Цецо скъпи.\nЦеца: Скъпи я. Казваш да не търся слухов апарат! Добре, Славке, както кажеш.\nЛеля Славка:/гледа след нея/ Виж я ти Цеца. Да не й се надяваш. На стари години прогледна. Добре, че все пак успя. Късмет. Пък ако вземе и слуха да си оправи ще я сложат на някой плакат. Но не като тези. Ще я изрисуват, Ясенчо, като една светица. А на главата й ще турнат трънен венец. И сега като ми дойде на ума се чудя, колко ли очила и слухови апарати му трябват на този народ, за да прогледне истината в очите и да чуе себе си.\nЯсен: Сигурно цели вагони.\nЛеля Славка: Цели вагони, я. Абе, Ясенчо, ти защо не вземеш да правиш трънени венци. Хем сурвината безплатно.\nЯсен: Че кой ще ги купува? Светци и мъченици не останаха.\nЛеля Славка: Бе ще видиш ти, как ще върви бизнесът. Хората не са светци, но умират да се правят на такива.\nВлиза Лили- внучката на леля Славка.\nЛили: /весело/ Бабче, здравей. Идвам ти на помощ. О, ти имаш гостенин. Здравейте!\nЯсен: /става притеснено/ Аз… тук…/разлива без да иска кафето/\nЛили: Не ставайте, не ставайте! Вижте, кафето си разляхте. Бабче, дай една салфетка!\nЛеля Славка: /притичва се на помощ да бършат Ясен/ От помощ няма да се откажа. Туй ми е внучката, Ясенчо. Лилето./гордо/ Студентка.\nЛили: /предупредително/ Е, бабо, бабо.\nЛеля Славка: Какво? Не ми дава да се похваля, бе Ясенчо. Че ние бабите, ако с внуците си не се гордеем, с кого тогава? Пък какво учи? Ще ми се изкълчи езика, докато го кажа. Кажи бе, Лиле, какво беше!\nЛили: /прегръща я през рамо/ Екология, бабо. Как не го запомни? Тя иначе, господине, баба всичко помни, но като рече да се шегува. /вижда че леля Славка се готви да протестира/ Аз затова теб обичам най - много бабче, защото вземаш целия живот на майтап. И младееш, младееш...\nЛеля Славка: /гордо/ Виж как ме четка, Ясенчо! Минала съм покрай младите. Но че си падам по майтапите, падам си. /към Лили/ Ти, бате си Ясен, нали познаваш?\nЛеля Славка: Познаваш го, познаваш го. Кака ти Даниела, колко те е люляла по люлките. Тя му е жена.\nЛили: Разбира се, че ви познавам. Имате много сладка дъщеричка. Как беше…\nЯсен: Сирма. Сирмето.\nЛили: Сирмето. Да. Че как да не ви познавам? Такова сладко детенце.\nЛеля Славка: Та, бате ти Ясенчо се е наканил да ходи на гурбет в чужбина. Чака тук …един…човек. Майка ти дойде ли си?\nЛили: Дойде си и каза да отскочиш до нас за малко. Щяла да ти показва едни каталози.\nЛеля Славка: Бе не ми трябват те на мене, ама ще отида. Да не й скършвам хатъра. Ти ще останеш ли тук?\nЛили: Да.. да./умолително/ Бабче...\nЛеля Славка: Знам, знам. Някой лев искаш. Виждаш ли, Ясенчо. Никой нищо не прави даром днес.\nЛили: Не, бе бабо…\nЛеля Славка: Знам, знам./смига/ Е, ще има някое левче за дискотека. За блузка. За поличка, но по дълга, че както си тръгнала гола ще се разболееш.\nЛили: Модата е такава.\nЛеля Славка: Мода! Като се разболееш ще видиш тогава една мода. Хайде, аз няма да се бавя много. И да обършеш прахта, че аз се залисах с Ясенчо…\nИзлиза. Лили започва да бърше прах от щанда. Ясен унило се зачита в някаква си своя бележчица. През това време влиза приятелят й, Николай. Застава на щанда и се изкашля.\nНики: Ало, госпожице!\nЛили се обръща и весело се усмихва.\nЛили: Кажете господине! Какво ще обичате?\nНики: Търся нещо, но дали го имате?\nЛили: Тук има всичко, дори от пиле мляко.\nНики: Аз не пия мляко от пернати животни.\nЛили: Господинът е придирчив. Но ние сме затова тук. Да му услужим. Да предложа нещо.\nНики: Имате ли… целувки.\nЛили: /хитро/ Целувки ли? Ами … да. Съвсем пресни.\nНики:/капризно/ А какви са?\nЛили: Всякакви- малки, големи, нежни, страстни, горещи, студени. Въобще разнообразие да искате.\nНики: Ако може две. Не, не, три. Или по -добре четири. Да опитам. После може да си поръчам още. И въобще да ви стана редовен клиент.\nЛили: /прихва/Четири? Че как ще ги носите? Нашите са голеееми.\nНики: Защо трябва да ги нося? Веднага ще ги консумирам. Или не може?\nЛили: Как да не може? Тук всичко може. Според волята на клиента.\nИзлиза иззад щанда, прегръща го и започват да се целуват. В този момент Ники вижда Ясен.\nНики:/смутено шепне/ Този пък кой е?\nЛили:/също шепне/ Познат на баба. Чака някого. Щял да заминава в чужбина на работа.\nНики изведнъж я пуска и отива при Ясен.\nНики: Здраве желаем!\nЯсен: Мерси. Искам да кажа, здравейте.\nНики: Разбрах… в чужбина, а.\nЯсен: / без желание/ В чужбина.\nНики: /сяда до Ясен/ Защото и аз…в чужбина де, съм решил да ходя.\nЛили: /надава ухо/Какво?\nНики: /по тихо/ Ти като какъв?\nЯсен: Уж за мазач.\nНики: И на мен ми казаха, че строители много се търсели. Но трябва да имаш разряд. Ти разряд имаш ли?\nЛили: Какви строители, какъв разряд? Ники какво говориш?\nНе й обръщат внимание.\nЯсен: Казаха можело и без разряд.\nНики: Излъгали са те, мой човек. Документ искат.\nЛили:/изгубва търпение/ Николай!\nНики: Не се сърди, де! Трябваше да ти кажа, но…\nЛили: Какво да ми кажеш?\nНики: Абе, това лято може да ми се отвори парашута за навън.\nЛили: Нали ще кандидастваш?\nНики: Друг път.\nЛили: Кога друг път? Бяхме се разбрали. Да бъдем двамата в университета.\nНики: Разбрали, разбрали. Ученето може да почака.\nЛили: Докога да чака? Миналата година не те приеха. Сега чужбина.\nНики: Не ме приеха, щото нашите нямат мангизи. Затова.\nЛили: Да, бе. Те недей да учиш парите ти виновни.\nНики: Я, не ме дразни. Петър да не би да учи, та се напъха в икономическия. Техните бутнаха на когото трябва и колкото трябва. Сега има да изнасилва алмата матер. Да не ти приказвам за Коста.\nЛили: Какво за Коста?\nНики: Какво, какво? Адвокат ще става. Дето една дума с ченгел не можеха да му извадят от устата дакалите. Адвокат, бе Лиле. Там най- лесно се влизало. Плащаш си и готово. Хем законно. Разписка ти давата.\nЛили: И после…\nНики: Какво после?\nЛили: Като е тъп, кой ще му взема изпитите?\nНики: Душичко. Ще му ги дават. Да не са луди да изпуснат златното петле. Нали тях храни? Знаеш ли какъв им е химна. “Напред, мангизите са всичко, които в джоба ти дрънчат.\nЛили: Аз да не би да съм влязла с пари и връзки.\nНики: Твоята е друга. Ти си ми от генийчетата.\nЛили: Стига си се подигравал! Всичко става с четене.\nНики: Бе, ти на кой свят живееш? Ставало с четене. С парички, моето момиче, само с парички. Аз затова ще побачкам няколко годинки в чужбина. Пък после направо ще си я купя дипломата.\nЛили: А аз, а ние? Или не ти пука вече?\nНики: Точно защото ми пука ще отида. Хей, мой човек, ти заради себе си ли заминаваш?\nЯсен:/стресва се/ Аз… заради детето.\nНики: Чуваш ли го? И аз заради нас, бе Лиле. Да спечеля пари за ей такова магазинче, че после да има, къде да работиш.\nЛили: /засегната/Да работя като продавачка?\nНики: А като каква? Като каква, Лиле? Да не мислиш, че им трябват разните му там еколожки, които да се занимават с растенийца. Че то растения останаха ли бе, Лиле? На. Всичко е бетон. Ти в бетон рози садила ли си? Или теменужки в силиконова пяна. Всичко е изкуствено.\nЛили: Ти си бетон, ти…\nНики: Кажи й бе, мой човек! Кажи й! Не съм ли прав?\nЯсен: Не знам… аз… мисля..\nНики: Не знаел… мислел. И какво точно си мислиш, когато обърнеш джоба, а пък там – нищо?\nЛили: Николай престани!\nЯсен: /тихо/ Аз да бях тръгнал по рано..\nНики: Чуваш ли го? Прав съм, нали?\nЯсен: Но ме задържаше…\nНики: /към Лили/ Някоя като теб. И виж го докъде се е докарал.\nЛили: Аз ли те задържам? Я, изчезвай и да не съм те видяла повече! Аз съм го задържала. Махай се ! Идиот такъв.\nЯсен: Жената…взехме се с голяма любов. И сега като я погледна… ми иде… не знам. Не знам как ще я карам без нея, без детето. Аз пари ще изкарам. Силен съм в ръцете. Но как ще издържа далече от тях? То да не беше станало така със Сирмето…\nЛили: Какво е станало със Сирмето?\nНики: Каквото със всички ни. Безпаричие, бате. Детенцето иска шоколадче, стериоуредбичка, мобифонче, но ня-я-ма. Няма.\nЛили: Млъквай бе! /към Ясен/ Какво е станало със Сирмето?\nЯсен: /тихо/ Болничка е.Лекарите казват има надежда, ако я оперират. Такова, костен мозък трябвало. Ала много пари искат. Аз затова. Не за друго. На нас с кака ти Даниела, колко ни трябва. Аз заради Сирмето./маха с ръка/ Шоколад. Ех, да беше само шоколад.\nЯсен: Вашата е лесна. Не сте женени още, деца нямате…\nНики: /сконфузено/Виждаш, понякога се налага да тръгнеш. Гледай го човека! Да не мислиш, че му е хубаво.\nЯсен: Кой тръгва от хубаво? Пък и на тези дето остават, лесно ли им е. Аз да имах работа… Пари да можех да изкарам…\nНики: Да ама нямаш. /сочи Лилето/Тя, да не мислиш, че ще има като се дипломира?\nЛили: /ядосано/Млъквай бе! Писна ми от тебе./тихо/ Признавам. Признавам. Понякога трябва да заминеш. Да плюеш на всичко близко без което си мислел, че не можеш. В името на един живот например. Сирмето. Та колко е живяла тя? Една такава нежничка. Една такава крехка. Като тревичка.Помня, тичаше веднъж. Спъна се и падна. А аз се изплаших… да не се счупи. Тя стана и се засмя. Смееше се./повишава глас/ Честно ли е да угасне една детска усмивка? Честно ли е животът да се купува с пари? И по -малко ли родител е този, който не може да ги намери? По - малко ли обича?\nЯсен: Аз затова…Тя, Сирмето, ни е всичко на този свят.\nМълчат известно време\nНики: Е, аз не съм казал, че тръгвам утре.\nЛили: /раздразнено/И да тръгваш още сега не ме интересува. Залогът при теб не е човешки живот. Тръгваш просто ей така. За пари. Заради проклетите пари. Хайде отивай си, че пречиш на клиентелата ми! Нали сам каза? Аз съм просто една продавачка. Трябва да продавам.\nНики: /опитва се да я прегърне/ Лиле, Лиле, не ми се сърди, де! Поразпалих се малко. Беше ме стегнал чепика заради … Петър. Заради всички ония хитър Петъровци, и Костовци, които получават, ей така, наготово живота.И те карат да се чувстваш като .. последния задръстеняк\nЯсен: … като мухльо\nНики:…. като скапаняк\nЯсен: …като утайка\nЛили: Хей, хей. Вие двамата, какво…. Може би трябва да ви продам въже. И да ви го намажа на това отгоре.\nНики: Въже ли? Дааа, мой човек. Жените са такива. Няма да ти влязат в положението, а ще ти се подиграят.Като че ли за себе си го правим. Е, понякога и за себе си…\nЯсен: Не, тя моята.. не ми се подиграва. Тя даже искаше с мен да тръгне, но аз й викам, къде ще се блъскаш. А и при детето, кой ще остане. Абе тоя човек, защо още го няма? То, разбирате ли, не съм само аз. Цяла група сме ние. Да не би при другите да се е забавил?\nЛили: Остави ме на мира!\nНики: Аз .. не съм се засилили. Преглеждам обявите още. През почивката…докато чета за изпитите. Лили.. Споко де. Още съм тук.\nЛили се обръща с гръб към него и започва да подрежда стоките.Ники се върти известно време и си правят знаци с Ясен, че трябва нещо да се направи, за да се сдобрят.\nНики:/приближава се до тезгяха/ Простете. Да имате случайно… малко..настроение.\nЛили:/без да се обръща/ Нямаме. Свърши. Дефицитна стока е.\nНики:/пак се върти/ Да но… може би скоро ще получите.\nЛили: Няма да е скоро.\nНики: Нищо. Аз ще почакам. Много ми трябва. За едно момиче, което много обичам.\nЛили: Ами.. обичаш.\nНики: Обичам. Но нали съм си идиот, както тя обича да казва, ми е трудно да го показвам. Аз за това настроение дълго мога да чакам. Дори ей така да замръзна като морж, няма да се мръдна оттук, докато не го получа.\nЛили:/отива при него и го прегръща/ Защото си идиот, морж такъв. Добре, че те обичам, та бързо ми минава. В чужбина щял да ми ходи.\nНики: Сега като си помисля, не си спомням да съм получил онези целувки дето ги поръчах.\nЛили: След всичко, което ми каза..\nНики: Глупости, знаеш ме как си дрънкам. Вярно е само, че те обичам.\nЦелуват се. Звучи нежна музика.\nНикак не е лесно любовното бреме.\nВ чашата щастие, мъката дреме.\nМъчат ни разни опасни съмнения.\nИ ни разяждат- няма две мнения.\nЕх, тия любовни спънчици.\nТе са част от щастливите брънчици.\nСлед първа целувка сърцето ликува,\nпосле от ревност се свива, тъгува.\nНещо е казано, ала май нерешително.\nПък и съседът гледа ни бдително.\nЧервейче малко през зъби изпуска.\nТо се загнездва и радост не пуска.\nЕх тия любовни спънчици,\nСлед първа целувка сърцето ликува.\nВсе пак накрая след сълзи горчиви\nнещо ни светва изчезват зли сили.\nГушим се двама и нежно шептиме,\nглупости може би, глупости мили.\nСслед първа целувка сърцето ликува.\nВлиза леля Славка.\nЛеля Славка: Охо и аз съм я оставила да продава. Пък те цуни, гуни. От бате си Ясенчо да бяхте се засрамили.\nЯсен: Не им се карай, лельо Славке! Млади са.\nНики: Сега ако не, кога бабче?\nЛеля Славка: Ти все много знаеш. И не ми викай бабче, калпазанин такъв! Сигурно, докато си я залисвал нищо не е продала. Ще взема да й удържа от надницата.\nЛили: Е, бабо…\nНики: Аз дойдох само да я попитам…\nЛеляСлавка: Бе не ми обяснявай ти на мене./ към Лили/ Хайде! На ти парите и се измитайте!\nЛили: Ама бабо…\nЛеля Славка: Свободните сте ви казвам. Виж ги бе, Ясенчо, давам им пари и пак ми висят на главата.\nЛили:/целува баба си/ Чао бабо.\nНики: Ариведерчи бабче.\nЛеля Славка:/подвиква/ Ще ти дам аз на тебе. .. такова какво беше. Ей млад да си, Ясенчо. Твоя още ли го няма? /Ясен се надига да стане/ Нищо де. Аз само питам. Ти си седи. Не те гоня. Докато идвах, знаеш ли какво си мислех. Бе ти защо не се хванеш събираш яйца? Знаеш ли хората от яйца, колко пари вадят? Идва един от село и ми носи два картона с яйца. Но само при мене идва, Ясенчо. Знаеш ли защо? Защото леля ти Славка веднага му ги плаща. И си знае човекът. Толкова дал, толкова получил. Та викам да се хванеш ти за тези яйца..\nЯсен: Не е то толкова лесно, лельо Славке. Днес всеки гледа да ти пробута запъртъци. Пък аз съм един наивник. Не мога да разбера, кога ме лъжат и кога не.\nЛеля Славка: Че какво? Дадат ли ти запъртък, ти ще го пробуташ на друг.\nЯсен: Не мога аз така. Нали ти казах? Не ми е в характера да лъжа.\nЛеля Славка: Ще патиш тогава. Сега кой откъдето дойде и кой как може лъже. Ти не се ли озлоби вече? Не ти ли иде да грабнеш тоягата?\nЯсен: Е, тежко ми е. Но чак тояга. Не иде с лошо.\nЛеля Славка: И ти като моя племенник Петко. Не идело с лошо. Идва един ден. Ходил да търси работа. Уж човекът за всичко става, а те взели да увъртат. Не знам си колко години имал. Повечко, де. Не знам си колко езика трябвал да знае. Демек, всички с изключение на своя. Абе, с две думи го отрязали. Казали му, че им трябват нови лица.Чуваш ли, бе Ясенчо? Не им трябва акъл, лица им трябвало. И като го гледам такъв отчаян, му викам аз. Че направи си една пластична операция на лицето, Петко! Лягай под скалпела и готово. Мислех да го избия на майтап, пък той ме гледа жално. Права си за скалпела, лельо, вика, скалпел ми трябва на мен, ала за душата. Да си поотрежа оттук гордост, оттам себеуважение и току съм им се харесал. Може да е прав, Ясенчо. Да грабнем всичките по един скалпел, та да се кълцаме, кълцаме./мълчи известно време/ Абе Ясенчо, ти защо не вземеш да се занимаваш с внос на скалпели? Ще забогатееш, ей. Че те тез дето са залепени на моето магазинче все под скалпела киснат.\nЯсен: Няма келепир от цялата тази работа, лельо Славке. Не си ли разбрала? Скалпелът ти се дава по рождение. Ако искаш ще кълцаш. Ако ли не - тебе ще режат. Ама режат, мамицата им. Не си играят. Не ги интересува боли ли? Кръвчицата ти изтича ли? Режат. Ей на, останали сме едни обвивки само. Затова като ни подухне ветреца и се разхвърчаваме по света.\nЛеля Славка: Режат, тоя който се оставя. Я, виж внучката! Огън момиче. На никого не се дава.\nЯсен: Млада е , лельо Славке, но и тя ще изгори. На кого му трябва огън, да го пари? Видят ли, че има малко живец в тебе и грабват пожарогасителя. Пък на нас само малко пяна ни трябва. Задавим се, залюти ни и клекнем.\nЛеля Славка: Е, не е баш тъй. Мене знаеш, колко са ме давили? Аз не се давам. Когато започнах в това гаражче, всичко беше позволено. Вярно, работа от сутрин до вечер, ама спореше. Клиенти дал бог. Викам си ще забогатея. Цял супермаркет ще отворя. Да има работа и за дъщерята и за сина и за цялата рода. Сама да съм си и царя и господаря. Пък после тъкмо се поотърси Марко от дълговете и му нахлузиха самара. Един те товари, друг плющи с камшика.\nЗнаеш ли как плющи?\nЯсен: Плющи мамка му, аз ли не зная.\nЛеля Славка: Първо ме крадоха. Ей, много айдуци в тази държава, Ясенчо. Откъде се извъдихме такова крадливо племе не знам? Колко пъти ми обираха колата. Викам полицията казват- ти си виновна, не я паркираш на охраняем паркинг. Че аз данъци, защо плащам, питам? Все охраняеми паркинги ли да търся и там още веднъж да се бъркам. Пък те викат: “ Иначе не отговаряме “. Че кой тогава да отговаря? Филанкишията ли? Знам аз, Ясенчо. Знам. Дребна риба съм и всеки е зинал да ме изхруска.\nЯсен: То и аз съм патил. Апартамента два пъти го обираха. Посред бял ден. Дойдоха. Казват ключалката ми била виновна. Смених я. Половин заплата дадох, но ония като сложили един крак на вратата и на нея колко и трябва. То, какво ли беше останало, ами. Викат - смени вратата. Аз няма как, но добре, че беше дядото да се бръкне, та да ни купи нова врата. Блиндирана, лельо Славке, като онези в бомбоубежищата. Да, но веднъж, като заяла ключалката и няма отваряне. Аз отвън. Жената отвътре. Съседите наизлязоха. Пожарната дойде. Джумбиш голям. Викахме майстор, та оправи проклетата врата. Но знаеш ли колко ми излезе масрафа?\nЛеля Славка: Скъпичко трябва да е било.\nЯсен: Колкото две такива врати. Дядото направо се изприщи.\nЛеля Славка: Ще се изприщи я, както аз се изприщвах. Ама му намерих колая.\nЛеля Славка: С куфарче, бе Ясенчо. Ти за куфарчетата чувал ли си?\nЯсен: За какви куфарчета става дума?\nЛеля Славка: А, излагаш ме. То сега всичко с куфарчета става. Пари да дадеш, в куфарче ги слагаш. Подаръче, туй онуй да пробуташ пак в куфарче. Стокичка да пренесеш- куфарче. Дето се вика държавичката си в куфарчета изнесохме. Та и аз тъй. Стоката взех с куфарче да си я нося. Парите ей тук/ пипа се по сутиена/ На кого ще му дойде на ум да пребара баба? Е, вярно работата върви на дребно. Но за дребен човек - дребна търговия.\nЯсен: Викаш, оправи се.\nЛеля Славка: А бе, то оправия няма на този свят. Магазинчето една педя. Една човешка длан, както се казва, ала буди завист, дявол да го вземе. Що аз, не другия. И се започна. Сигнали, доноси. Ей там, в онзи апартамент живее митничар. Всеки ден вместо едно добър ден да каже ми вика:” Лельо Славке, на такива като тебе, дребни търговци, скоро ще им спуснат кепенците.” И туй вече десет години, Ясенчо, ми го повтаря. Сутрин и вечер. Че защо да ми спуснат кепенците, бе кучи сине, викам си на ум? Тази държава нали от нас се храни? Ония едрите не можеш да ги хванеш един лев да ти платят, само нас тупат като брашнян чувал. Но нищо не му казвам.\nЯсен: Мълчиш си, а?\nЛеля Славка: Мълча си. Що да се разправям с него бе, Ясенчо? Клиент ми е. Нали му вземам парите? Пише, драска, праща ми проверки, ала ми е клиент. Аз да знаеш много държа на клиентите си. На този добра дума ще кажа, на другия лек за някоя болежка ще препоръчам. Колко му трябва на човек? Една добра дума и малко внимание. Пък Гошо се сърди. Крадяла съм му клиентите. Ами като им пробутва развалени кремвирши. Ти от мене такова нещо видял ли си?\nЯсен: Тя, Дани пазаруваше, но лоша дума не съм чул.\nЛеля Славка: Как ще чуеш? При мен стоката не залежава. Като взема нещо ново, първо аз опитвам. Хареса ли ми и другите ще са доволни. Не ми ли хареса, не повтарям. Пък ако нещо остане, ям си го сама. Ей, затуй Гошо ще ми гълта прахта.\nЯсен: Казваш ти си и царя и господаря.\nЛеля Славка: Бе цар. Царица на дриплювците съм аз, но тъй е думата. Ти, Ясенчо, не огладня ли вече? Защото аз на гладно не трая. То си ми и личи, де.\nЯсен: /понадига се/Ти… хапни. Аз ще поизляза. Той, моя човек може да се върти някъде около магазина.\nЛеля Славка: Ами, ами. Ако беше се завъртял щяхме да го видим.\nЯсен: Ще изляза. И без това не съм гладен.\nЛеля Славка: Седи си, де! Не бил гладен. Компания ще ми правиш. Ей тук имам едно…поизостанало саламче. Но става, няма да се отровим.\nПоставя табелка затворено. В това време маскиран мъж се опитва да влезе, но леля Славка вече е заключила вратата.\nЛеля Славка: Затворено е, бе! Пуу все в последния момент ще довтасат. Да почака малко и аз душа нося. Кой ли беше тоя, дето се беше размацал като един негатив на стъклото?\nЯсен: Не можах да го видя.\nЛеля Славка: Абе Ясенчо, ти защо не вземеш да станеш един фотограф. Знаеш ли колко пари печелят? Щрак, левче, щрак още едно.\nЯсен: Да, лельо Славке, но…\nГласът му заглъхва. Звучи песен. Той с жестове обяснява защо не може да стане фотограф.\nКакво е животът ни-\nмагазинче на дребно.\nПълен с всякакви стоки,\nкойто някай подрежда.\nОпаковка за тебе,\nза мен опаковка,\nала твоята лъскава,\nИ продават ни всичките,\nвсе едно че сме вещи\nРекламират ни, лъскат ни,\nпосле стисват ни в клещи.\nИ се гърчим, проклинаме\nмай за продан сме станали\nсъс изтекъл срок стока\nВ магазина все още е затворено. Песента отново звучи. Леля Славка и Ясен си говорят нещо. Тя ръкомаха оживено. Все едно му обяснява, с какво още може да се заеме, а той, защо не става. Иззад магазина наднича маскираният мъж. Готви се да влезе в магазина, но на сцената излиза възпълен мъж. Важно и нетърпеливо той почуква силно на вратата. Леля Славка с раздразнение поглежда, кой ги безпокои, но видимо се стряска и бързо отключва.\nЛеля Славка: Ааа, господин Стоименов. Заповядайте, господин Стоименов. Ние тук… Заповядайте! Вие как тъй… сте ми дошли на гости, господин Стоименов.\nСтоименов: /важно/ Какво ти гости? Те, моите гости, нали ги знаеш, Славке? По проверки съм тръгнал.\nЛеля Славка: /суети се/ Че седнете, де! Ей тук! Я, Ясенчо ти се отмести малко. Той, господин Стоименов, ей тук обича да сяда.\nСтоименов: /сяда важно/ Няма какво да сядам аз, ами дай да почваме проверката! Знаеш ли колко обекти имам още да обхождам? Без крака съм останал.\nЛеля Славка: Чакайте, да почерпя едно кафенце! Без захар, нали?/Стоименов кимва/ Знам аз, Ясенчо, как го обича господин Стоименов. Пък този младеж … говорим си ние тук с него. Няма клиенти. Как ще я карам така не знам? На загуба сме, господин Стоименов, на загуба сме.\nСтоименов: Ти ли? Знам те аз, Славке. Хитра лисица си ти. Когато всички затънат, ти още ще мърдаш. /размахва пръст/ Откога затваряш…\nЛеля Славка: Този път вече няма накъде. Хората влизат, колкото за един хляб.\nСтоименов:/бодро/ Не се оплаквай, Славке! Покрай хляба и другото върви.\nЛеля Славка: Нали ви казвам? Само за хляб. Другото тъй си стои по рафтовете.\nСтоименов: Стои ли? Значи признаваш, че продаваш стока с изтекъл срок. Ще взема да ти запечатам аз магазинчето.\nЛеля Славка: Е, вие пък се хванахте за думата. Купуват хората, но по- малко от преди.\nСтоименов: /шеговито /Славке, Славке….\nЛеля Славка: Застояла стока. Няма такава при мен. Ей на, шпековия салам тази сутрин ми го донесоха. Пресен, пресен./подава му парченце/ Хапнете си де!/опитва го/ Ммм, много е вкусен. Защото ми го носят само от едно място. Аз от кого бъде не вземам. На, Ясенчо, кусай и ти, да не ти стане нещо.\nСтоименов:/опитва салама/ Докарали са го на вкус. Че то в последно време не знаеш какво ядеш, Славке. Я дай, дай още малко! Бива го саламецът. Пък ще ми казваш, че застоявала стоката ти.\nЛеля Славка: Аз исках да кажа, че преди вземах, ехе, по стотина килограма. А сега колкото да не е без хич.\nСтоименов: Не се оплаквай, Славке. Има и по зле. Магазинът ти поне е хранителен. Човек всеки ден трябва да пълни червото. Питаш ли го онзи от железарията?\nЛеля Славка: Какво да го питам? Той си знае.\nСтоименов: Тъй я. И ще се оплакваш още, нали така младеж? Мерси за кафето значи, дай работата да свършим!\nЛеля Славка: Че защо ще си давате толкова зор? Кога съм ви излагала? Пишете там, че всичко е наред.\nСтоименов: А, не може така. После този младеж ще каже - ония бюрократи си гледат службата през пръсти. Ще каже…\nЯсен: Аз не ги разбирам тези работи. Какво има да казвам?\nЛеля Славка: Вие от Ясенчо ли се притеснявате? То е наше момче.\nСтоименов: Сега, Славке, от нашите да те е страх.\nЛеля Славка: Аз гарантирам за Ясенчо. Пък той…и без туй заминава.\nСтоименов: Къде бе младеж?\nЯсен: Такова… за чужбина\nСтоименов: На екскурзийка, а?\nЯсен: Не, не. На..работа.\nЛеля Славка: Той затуй седи при мен. Чака този дето ще ги закара.\nСтоименов: Бягате, а? В тази държава, кой ще остане? Данъци кой ще плаща? Не са хубави тези неща.\nЯсен: /смутено/ Като няма работа.\nСтоименов: Ще си намериш. Само за мързеливите и некадърните няма работа. Народът е казал. За лудо работи, за лудо не стой.\nЯсен: То … и аз. Три години работих на един. Като роб. Един лев не даде. Жената вика, луд съм бил.\nСтоименов: За туй вече си прав. Ей, Славке, то сега щяло и нещяло е тръгнало да става мошенник./към Ясен/ Аз да съм на твое място ще го осъдя. И ще си взема парите. Няма да се оставя тъй. Пък после ще си платя данъците.\nЛеля Славка: Тя, държавата, знае само данъци, та данъци.\nСтоименов: А, Славке, недей тъй! То не е за нея. Ако няма данъци, няма да има такива като мене да пазят хората от всякакви застояли стоки. Като се изпонатръшкат всичките от някоя епидемия, а? Какво ще правят тогава?\nЛеля Славка: Прав сте, де.\nСтоименов: Прав съм, я. Нищо че съм седнал./смее се сам на шегата си/ Нали тъй, младеж? Аз преди за какво те глобих?\nЛеля Славка: Преди... кога преди? А, миналата седмица. За нищо. Всичко беше наред.\nСтоименов: Наред. Знам аз колко е наред. Добре, че съм с меко сърце.\nЛеля Славка: Тъй, тъй.\nСтоименов: Добре, че ти влизам в положението…\nЛеля Славка: Тъй, тъй, господин Стоименов, че то ако не си затваряте очите.\nСтоименов: Хайде сега, кога съм си затварял очите? Дрънкаш и ти пред младежа.\nЛеля Славка: Исках да кажа…\nСтоименов: Не съм дребнав човек. Гледам да не преча на развитието на икономиката тъй да се каже.\nЛеля Славка: И аз точно това викам, но той, Ясенчо ме разбра. /търси подкрепа от него/ Нали бе Ясенчо?\nЯсен кима объркан.\nСтоименов:/става тежко/ Не съм дребнав, но трябва да си гледам работата. Току виж някой, а… Хигиената, Славке, е най- важната. Току тръгне някоя дизинтерия. Някой бяс и ела, че ми трябваш тогава.\nЛеля Славка: Всичко ми е наред в магазинчето. Всичко.\nСтоименов: Топла вода имаш ли?\nЛеля Славка: Че как без топла вода?\nСтоименов: Как, мак. /врътва кранчето на чешмата/ Няма бе, Славче. Ни топла, ни студена.\nЛеля Славка: Ааа, сега се сетих, че отзарана я спряха. Авария някаква. В целия град няма вода.\nСтоименов: Нас тази работа не ни интересува. Ти, Славке, си длъжна да имаш. Нали, младеж?\nЯсен се кимва нерешително\nЛеля Славка: Но аз нали казвам, в целия град…\nСтоименов: Аз пък ти казвам, че си длъжна. Ще сложиш варел ли, бидон ли, не знам. Сега ще ти друсна една глоба както му се полага.\nЛеля Славка: Чакайте, бе господин Стоименов, ти пък направо глоба. Аз, варела още сега ще го сложа. Даже два. Един със студена, друг с топла вода.\nСтоименов: Това трябваше да си го направила още преди да дойда. Сега /вади кочана с актове/ къде ми остана химикалът? Не че обичам да глобявам, но служба, нали знаеш. /рови из джобовите си/ Бе, къде ми остана химикалът? Вярно заплатата малко, с хората се смразяваш, но служба. Сутринта беше тук пустият му химикал.\nЛеля Славка: Може да е паднал някъде около магазина. Я, Ясенчо, я иди да го потърсиш!\nЯсен: Няма нужда, лельо Славке. Виж колко химикали имаш на рафта!\nЛеля Славка: Той, човекът си иска неговия. Върви ти, върви!\nЯсен става и излиза да търси химикала\nЛеля Славка:/удря го на молба/ Недей тъй бе, Стояне! Нали сме приятели уж.\nСтоименов: Приятелство, приятелство, но сиренето е с пари, Славке.\nЛеля Славка: Бе, аз ли не знам, че сиренето е с пари. Ето, тук съм приготвила нещо.\nТика му един голям пакет в ръцете.\nСтоименов: Какво е туй? Аз такива работи не вземам.\nЛеля Славка: То не е за тебе. За Катя. За жена ти, бе.\nСтоименов:/разколебано/ Ще ми изядеш хляба, Славке, с тези подаръци.\nЛеля Славка: Като ти го изям, друг ще ти дам. /тика му пакета/ Вземай, вземай!То не е подарък. Катя ми беше поръчала, та да използвам, че си тук.\nСтоименов:/маха заканително с пръст/ Използваш ме значи за товарно магаре. Добре тогава. Но за следващия път да си пуснала водата!\nЛеля Славка: Непременно. Имай ми вяра!\nСтоименов: Каква вяра да ти имам. Двайсет проверки ти правя вече, ти топла вода все нямаш.\nЛеля Славка: Е, как да си купя нов бойлер, като много е скъп пущината. Но този път ще стане.\nСтоименов: Аз, другата седмица пак ще намина. Да оправиш и водата и хигиената. Приятели, приятели, но трябва да си пазя хляба. Да не заваря онзи пак тук.\nЛеля Славка: То момчето всеки момент ще тръгне. Нали ти казах?\nЯсен: Няма химкал. Търсих, търсих. Нищо.\nСтоименов: Намерих го аз. Бил във вътрешния ми джоб.\nЛеля Славка: /отива да го изпрати/ Довиждане. И много поздрави на Катя.\nСтоименов: Довиждане, довиждане. Аз другата седмица пак ще дойда.\nЛеля Славка: Ама заповядайте, заповядайте /врътва се и влиза в магазина/ Че много ми трябваш. Виж го, бе Ясенчо! Хем знае. В целия град няма вода. Тръгнал на проверка. Мошенник. Преди да го назначат инспектор в ХЕИ, всяка неделя бяхме двете семейства на вилата, пък сега порасна му работата.\nЯсен: За колко ти състави акта?\nЛеля Славка: Ами, акт. Няма той файда от актове. Какво ще влезе в джоба му? Нищо. Всичко отива в държавата. Пък то гърлото на държавата бездънно. Има да чакаш да се напълни, че и за теб да остане. Той, бай ти Стоян, не е глупав. От този магазин салам. От другия сиренце. И той доволен и ние. Знам, защо ми налетя тъй днеска. Идва онзи ден. Стои, пули се. Пък аз имах много клиенти. Не като сега. Не се сетих една кутия бонбони да му бутна в ръцете. Нали уж приятел, я? Ох, Ясенчо, и той птичка като твоя, дето го чакаш.\nЯсен: Започнах да се притеснявам вече. Ако вземе да не дойде, как ще се върна при жената.\nЛеля Славка: Ти за това не му мисли! Ние жените носим на ядове. Знаеш ли как ме нервира тоя? Щяла съм вика да му изям хляба. Като че ли не яде той всеки ден от моя хляб. Знаеш ли колко такива като него храня? Няма ден да не довтаса някой. Да проверява. На тоз дадеш, на онзи дадеш…\nЯсен: .. и за теб нищо не остава\nЛеля Славка: Ааа, остава то. Не е като да е без хич. Малко, но остава./усмихва се/ Колкото да не се отчая, та да захвърля всичко. Че тогава, кой ще ги хрантути, бе Ясенчо. Правят си те сметката.\nУлисани в разговора те не забелязват как на вратата се сблъскват маскираният с възпълничък мъж. Мъжът ядосано изблъсква маскирания и важно влиза в магазина.\nСтоликов: /възмутено/ Грубиян с грубиан.\nЛеля Славка: /стреснато плюе в пазвата си/ Пу-пу. Ох как ни изплашихте! Ясенчо, плюй и ти в пазвата си!\nСтоликов: Бе тук един, от ония. Клиент трябва да ви е.\nЛеля Славка: От кои? Ние с Ясенчо никого не видяхме.\nСтоликов: Знам ли. Метали ли бяха, рокери ли. Тук беше. Знаете ли как ме блъсна?\nИзлиза да види, къде е останал маскираният.\nЯсен: Лельо Славке, този да не е забравил нещо, че се връща?\nЛеля Славка: Кой бе?\nЯсен: Тоя от ХЕИто.\nЛеля Славка: Той не е той. Този е друг. Ох боже…\nЯсен: Как не е той? Същият.\nЛеля Славка: /припряно /Друг, друг. Казва се Столиков. Инспектор от кметството.\nСтоликов: Офейкал някъде. Щях да му кажа аз как се нарушава обществения ред. Ама възпитание. Да му кажеш…\nЛеля Славка: Бе да му кажа, но като не го видях.\nСтоликов: Хъшлак някакъв.\nЛеля Славка: То тук пълно с хъшлаци\nСтоликов: Ама е горещина навън, а. Отзарана беше студено, сега не се трае.\nЛеля Славка: Горещо ами. Душно. Ще вземе да ни подпука някой дъжд.\nСтоликов: Аз тогава по- набързо ще гледам да си свърша работата.\nЛеля Славка: Че каква работа бе, господин Столиков? Ей, ги де са всички лицензи и разрешителни. Цяла изложба съм направила от тях. Направо класика.\nСтоликов: Браво, добре си ги подредила.\nЛеля Славка: Добре я. Ала съм намислила, господин Столиков, да си купя една желязна каса и там да ги слагам, защото те струват едно цяло състояние.\nСтолитов: Шегите ти са неуместни, госпожа Славкова.\nЛеля Славка: Славка.\nЛеля Славка: Славка викам се казвам, недейте тъй официално!\nСтоликов: Ех, че мога ли да ви запомня всичките, дето сте ми на главата. Тъй. Сега дай да видим!\nЛеля Славка: Да бяхте починали преди това. Една лимонада да бяхте изпили.\nСтоликов: /презрително/ Лимонада.\nЛеля Славка: Уф и аз че съм. Кола исках да кажа. Ей тук имам една запотена бутилчица. То вярно, ние сме магазинче на дребно, но всичко си имаме.\nСтоликов: /сяда и пие колата/ А разрешително за това всичко имаш ли?\nЛеля Славка: Е как да нямам? Как да нямам? Да ви кажа честно аз новините само затова ги гледам. Да разбера за какво още ми трябва разрешително.\nСтоликов: /допива си бутилката/Така. Нещо да струва.\nЛеля Славка: Не, не. Идваха одеве на една промоция, та ми я оставиха тази бутилка. Така, безплатно.\nСтоликов: Защото, ако струва…\nПосяга към джоба, уж да извади пари.\nЛеля Славка: Ма, нали ви казах. Как да взема пари за безплатно нещо?\nСтоликов: Добре тогава. Да започваме. Имаш ли разрешително за ...\nЛеля Славка: Имам.\nСтоликов: Не си ме чула още.\nЛеля Славка: Нали ви казах? За всичко имам.\nСтоликов: За ракията?\nЛеля Славка: То е първото.\nСтоликов: Подновено ли е….\nЛеля Славка: И подновено и поддесетено.\nСтоликов: А за…\nЛеля Славка:… за цигарите, за месото, за колбасите, за рибата, за млякото, за семките…\nСтоликов: Защо за семките?\nЛеля Славка: Така. За всеки случай.\nСтоликов: Е, щом са ти били излишни парите. А за тоалетната хартия?\nЛеля Славка: И за тоалетната хартия и за щипките.\nСтоликов: Какви щипки?\nЛеля Славка: За пране. И за ваксата и за мармалада и за халвата.\nСтоликов: За коя халва, за коя халва?\nЛеля Славка: За бялата.\nСтоликов: А за кафявата. /не получава веднага отговор/ За кафявата, питам, госпожа Славка. Тя да не е по лоша от другата. /злорадо/Нямаш. Нямаш виждам.\nЛеля Славка: О не, имам. Тук е някъде. Боже! Знам, че извадих разрешително за кафявата халва.\nСтоликов: Сега ще се лъжем ли?\nСлавка: Не, не. А ето, ето го. Знаех си аз. Ух, как се притесних! На цялата плувнах в пот. Ясенчо, я ми подай онзи парцал!\nЯсен й подава кърпа, а тя притеснено трие челото си.\nСтоликов:/видимо разочарован/ Добре, добре. Само че другия път няма да те чакам толкова. Ха сега да видим за дъвките!\nЛеля Славка: А, господин Столиков, за дъвките разрешително не се изисква.\nСтоликов: / ехидно/Аз пък казвам, че се изисква.\nЛеля Славка: Не се изисква.\nСтоликов: /победоносно вади някакъв лист и го показва на леля Славка/ Изисква се.\nЛеля Славка: /гледа в листа /Че откога?\nСтоликов: От днес.\nЛеля Славка: Аз откъде да разбера?\nСтоликов: Не знам и не ме интересува. Нямаш ли?\nЛеля Славка: Нямам, но…\nСтоликов: Ах, госпожа Славка! И какво ще правим сега? Лошо, лошо.\nЛеля Славка: Е, чак пък толкова. Не съм сторила, кой знае какво. А за семките, как съм си платила.\nСтоликов: То не се брои. Казах ти. Имала си, дали си. Аз съм сложен да проверявам какво нямаш.\nЛеля Славка: Да де, но не е кой знае какво.\nСтоликов: Как да не е? Как да не е? Като нямаш разрешително значи не си изпълняваш задълженията към държавата и общината. Значи пристъпваш закона. Значи вършиш углавно престъпление. А за углавно престъпление, какво се полага?\nЛеля Славка: Чакайте, чакайте аз още сега ще подам молба. Ох, подкосиха ми се краката. Ясенчо, дай леля, един стол! Ще може ли …вие да ми я напишете.\nСтоликов: Че защо аз?\nЛеля Славка: Защото ми треперят ръцете. Ясенчо, налей ми водичка! Аз, закона, без да искам съм го сгазила.\nСтоликов: /намига на Ясен /Без да искам, нарочно.\nЛеля Славка: Че помогнете ми де, господин Столиков! Аз после благодарствено писмо до кмета ще пратя.\nСтоликов: Какво ме топли мен? Благодарностите не се ядат.\nЛеля Славка: Знам, знам. То ако се ядяха, нямаше да шетат клошарите по кофите. Аз ще си платя…\nСтоликов: Ти да не ме подкупваш, госпожа?\nЛеля Славка: Опазил ме господ. Не. Искам да ви ползвам като... консултант. Или не може.\nСтоликов: А може то, но…\nЛеля Славка: Че то кого друг да ползвам? В кметството само вие сте толкова начетен. Всичко знаете. Когато съм се обърнала към вас, все сте се отзовавали.\nСтоликов: То си е вярно. Моите колеги отдавана са забравили да четат. А за гражданите пукната пара не дават. Бюрократи! Добре дайте тук да ви напиша молбата, но по- бързо че и други ме чакат!\nСлавка подава лист и химикал. Той започва да пише.\nЛеля Славка: Това за дъвките, кой го измисли?\nСтоликов: Общинарите. /тихо/ Аз лично смятам, че е голяма глупост. Простаци.\nЛеля Славка: Глупост, ами.\nСтоликов: Кой ви е виновен? Сами сте си ги избирали. Да им берете сега гайлето. То мен ако питаха….\nЛеля Славка: И защо не са ви питали?\nСтоликов:/високо без да обръща внимание на въпроса й/ Но никой не ми плаща да разсъждавам, а да изпълнявам./тихо/ Простаци! Между нас казано е недалновидно. Дъвченето трябва да се поощрява.\nЛеля Славка: И аз така си мисля. Кариеса…\nСтоликов: Ами. Какво общо има с кариеса? Дъвката, госпожа, е велика работа. Когато човек дъвче, по малко приказва./вдига поучително пръст/ Защо? Защото устата му е заета. Даже, ако питат мен, малко се дъвче в тая държава. Абе, тикни му на този народ една по - голяма дъвка в устата и го остави. Отдалече ще се вижда, как мляска. Мляс, мляс, а тогава да смее да каже, че е гладен. Мляс, мляс да смее да вика, че е на ръба. Мляс мляс, едва издържал вече. Кой ще му повярва?\nЛеля Славка: Но нали… .червата му куркат. И който чуе...\nСтоликов: Кой да чуе бе, госпожа? Този, който трябва да чуе гледа от далече. Пък и да чуе ще помисли, че са някакви модернистични звуци. Техно. Рап. Фолк. Мелодия значи.\nЛеля Славка: Е, как може да се сбърка? Като че ли те не са дъвкали дъвка?\nСтоликов: Може да са дъвкали, но са забравили. Човешката памет е късо нещо. А сега вече не дъвчат.\nЛеля Славка: Не дъвчат ли?\nСтоликов: Не дъвчат, я. Дават им всичко готово смляно. Да не си счупят зъбките. И те само гълтат. Гълтат, гълтат. В индустриални количества.\nЛеля Славка: Не се ли задавят?\nСтоликов: То затова такива хора са с широки гърла и голяма уста.\nВпрочем ето ти молбата. Още сега да я подадеш в кметството. И да не продаваш дъвки, докато не получиш разрешителното.\nЛеля Славка: Благодаря, благодаря. /тика му банкноти в ръцете/ Ето за услугата\nТой спокойно си ги прибира и си тръгва.\nСтоликов: Хайде, довиждане!\nЯсен: Лельо Славке..\nСлавка:/гледа унесено след Столиков/ Хайде, ходи си по живо по здраво! Разрешително за дъвка. Какво ли ще измислят още?\nЯсен: Защо на мен ми се стори, че и първия и втория бяха един и същи човек. Да не са близнаци?\nЛеля Славка: /язвително/ Близнаци са. Еднояйчни.\nЯсен: Че как са се наредили на такива хубави служби? Майка им сигурно…\nЛеля Славка: Майка им зер. То затуй всичко живо я благославя.\nЯсен: Днес хич не ти върви. Все такава ли глутница е?\nЛеля Славка: Е, не винаги. Пък и аз съм печена. Нали видя? Направя се на по глупава, отколкото съм и глобата ми се размине.\nЯсен: Какво ти се разминава? Аз като гледам ти все даваш.\nЛеля Славка: Давам, но помалко. Колкото да не се заяждат с мен. Те добре и аз добре. Ох и те не са за завиждане.\nЯсен: Ами... Още малко и ще ги съжалиш.\nЛеля Славка: Съжалявам ги бе, Ясенчо. Ей, на честен кръст! Ти знаеш ли, какво е да си на една мизерна заплата? Язък дето си учил толкова. Броиш жълтите стотинки. Угаждаш на някой тъп шеф. Лижеш, кривиш се, лицемерничиш само и само да си запазиш службичката. Пък хората злобеят. Все им се иска да ти дръпнат стола. Крак да ти подложат. Не са за завиждане, слушай ти мене!\nЯсен: Какво да те слушам? Че тоя от една обиколка ще си напълни дисагите за цял месец.\nЛеля Славка: Обаче колко страх бере. Че тоя за няколко години ще се гътне, я от инфаркт, я от рак. То сега всичко е на нервна основа.\nЯсен: Него ли го е страх, него ли? Като го гледах ни страх, ни съвест имаше.\nЛеля Славка: Не е тъй бе, Ясенчо. Откъде да знае човекът, че всички са честни като мен. Я си представи, че го дебне някоя скрита камера. Или че са му приготвили белязани банкноти. Всякакви душмани има. Обаждат се в полицията и после иди доказвай, че не си изнудвал. Рекет, бе Ясенчо. Рекет ще кажат. Чак по телевизията ще те дадат. Отиде ти доброто име. Службичката ти отиде. Ти ако беше, нямаше ли да се страхуваш.\nЯсен: Аз ако бях, нямаше да искам.\nЛеля Славка: Че то и той не иска. Нали видя, помага човекът? Ако нямаше такива като него, щяхме ли да съществуваме ние с нашите магазинчета на дребно. Едрите риби щяха да ни прилапат, бе Ясенчо. Този живот е направен за тях. Всякакви леснинки са за тях. И знаеш ли защо? Защото са тъпи. Пък за нас знаят, че сме хитри. Ще се справим някак си и... ха по нас, ха по нас. Те с харпуна, ние под камъка, тъй върви живота. Добре че камъни има още. Абе Ясенчо, ти защо не вземеш да правиш харпуни. Не е толкова трудно. А и се търсят. Шарани колкото щеш.\nЯсен: С харпуна се убива, лельо Славке. Аз съм милозлив човек.\nЛеля Славка: Те другите ще убиват. Ти само ще точиш острието. И щом си милозлив, ще го намажеш с отрова да не се мъчат завалийките дълго.\nЯсен: Ти сериозно ли?\nЛеля Славка: Шегувам се, бе Ясенчо. Ти пък..\nЯсен: /сочи към стъклото/Лельо Славке, лельо Славке, още един идва. Досущ като първите двама. Да не кажеш, че и той е от близнаците.\nЛеля Славка: И той я. Оле Ясенчо, оле майко! Този е най -страшният. Ни се води, ни се кара. Сточуков бе, Сточуков от данъчното.\nЯсен: Че колко близнаци са? Още има ли?\nЛеля Славка: Много са, Ясенчо. Много са, мойто момче. Стотици. Идат със сто имена, със сто лица, със сто чука. Цяла армия. /отива слага една към вратата да посрещне данъчния инспектор,поема си въздух и си удмивка на лицето /Добър ден, господин Сточуков.\nСточуков: Добър ден, добър ден.\nЯсен се понадига и кима за поздрав.\nСточуков: /към Ясен/ Добър ден./към леля Славка /Как е, госпожа, стокооборотът? Върви ли?\nЛеля Славка: Долу горе.\nСточуков: Идвам, госпожа, по сигнал. /чука с пръст по тезгяха /Не сте чукали касови бележки.\nЛеля Славка: /опитва се да се шегува/ Как ще чукам, господин Сточуков. Жена на моята възраст.\nСточуков: Признавате значи.\nЛеля Славка: Шегувам се, де. Чукам, по цял ден чукам. Ала понякога апаратът от толкова чукане се разваля, горкият.\nСточуков: Я, разваля се. Не на мене тия госпожа. Не на мене. Вие господине, имате ли касова бележка?\nЛеля Славка: Той….\nСточуков: Дайте да я видя!\nЛеля Славка: Той…\nСточуков: /язвително/Какво да не сте я изгубили? Познат номер. /вади кочан с глоби/ Сега ще си платите глобата и ще видите как ще си пазите касовите бележки. /заканително/ Изгубил я.\nЯсен: Аз нямам бележка…\nСточуков: Сетих се вече. Ще плащате ли или…\nЯсен: Нямам бележка, защото не съм пазарувал.\nСточуков:/разочаровано/ И какво правите в магазин без да пазарувате. Вас питам? Не се оглеждайте като шугаво шиле! Да не би да работите тук.\nЯсен: Ами аз…\nСточуков: Веднага разбрах. Работите. Имате ли трудов договор? Я да го видя!\nЛеля Славка: Господин Сточуков, господин Сточуков…\nСточуков: Вие моля не се обаждайте! Сигурен съм, че това работно място не е декларирано в данъчното и не му е платен данъка. Сега да си кажете трите имена…\nЯсен: /сърдито/Нищо няма да ти казвам.\nСточуков: Тогава ще извикам свидетели и ще съставя протокол.\nЯсен: Какъв протокол ще съставяш, бе? Не съм работник, защото няма работа. Не съм клиент, защото няма пари.\nСточуков: Тъй ли, а подал ли си данъчна декларация, че нямаш пари?\nЯсен: Господи, мислех, че се подава декларация само ако имаш пари.\nСточуков: А платил ли си данък за интелектуална собственост?\nЯсен: Че аз нямам интелектуална собственост.\nСточуков: И лъжеш. Нали каза, че мислиш?\nЯсен: То да не каже човек нещо. Веднага с чука. Тук чук данък, там чук данък. Ама ха.\nСточуков: Я го гледай, какво държание! Вие знаете ли кой съм? Вие знаете ли, че…\nЛеля Славка: /миролюбиво/ Господин Сточуков, господин Сточуков. Момчето ще заминава за чужбина, та чака само тук.\nСточуков: Ще ми повишава тон той на мене. В чужбина ли ще заминава? А данъка за жилището си платил ли е?\nЯсен: Аз нямам жилище.\nСточуков: Или данъка на колата…\nЯсен: И кола нямам…\nСточуков: Сега ще кажеш, че и вила нямаш.\nЯсен: Че откъде да имам?\nСточуков: Ами какво правиш още тук, бе. Я се пръждосвай, друг да ти бере гайлето. Чааакат на готово тая държава да ги храни. /вижда на стъклото маскирания, който се опитва да разбере, дали има хора вътре/ Тоя мим, какво прави тук? /в това време маскираният вижда че вътре има повече хора и се скрива/ Къде хукна бе? Ходят по улиците. С разни маймунджалъци пари трупат, пък данъци не плащат./към Ясен/ Я тичай да ми го доведеш!\nЯсен: Кого? Аз никой не видях.\nСточуков: Ти ли не видя? Всичките сте един дол дренки. Хайде тичай бе!\nЛеля Славка му прави знаци да се подчини и Ясен излиза\nЛеля Славка: /угоднически/ Нали видяхте? Всичко е в ред. Но да ви кажа. Докарали са ми едно прясно хубаво сиренце. Да ви завия една бучка.\nСточуков: Завийте ми едно кило! Колко струва?\nЛеля Славка: Е, вие пък! Като за вас, нищо.\nСточуков: Не може така. Ще си го платя или няма да го взема.\nВади банкнота и я слага на тезгяха. Славка ще не ще взема банкнотата и връща ресто. Издава касова бележка. Сточукова грижливо я прибира.\nСточукова: /хвърля монета на тезгяха/Я ми дайте едно пакетче семки! И да си ходя. Види се не били прави хората.\nСлавка доволна, че всичко свършва благополучно му подава семките, без да взема парите.\nЛеля Славка: Вземете, да се почерпите!\nСточуков тръгва да излиза, после изведнъж се връща самодоволно усмихнат.\nСточуков: И така, защо не издадохте касова бележка?\nЛеля Славка: Нали… ви я дадох?\nСточуков: За сиренето. За сиренето ми дадохте касова бележка. А за семките?\nЛеля Славка: Но нали аз … не взех парите.\nСточуков: Аз пък ви ги дадох. Ей ги на там на тезгяха.\nЛеля Славка: Бях се улисала… такова.\nСточуков: Вие май често се улисвате. Хванахте се, госпожо! Хванахте се! Сега ще ви съставя едно данъчно постановление.\nЛеля Славка: Но моля ви, моля ви семките бяха така… за почерпка. Затова не ги маркирах\nСточуков: Искате да кажете, че сте направила опит да ме подкупите. Добре, тогава ще звънем в полицията.\nЛеля Славка: Не, не аз просто…\nСточуков: /започва да пише/ Просто, сложно. Като за пръв път, петстотин лева.\nЛеля Славка:/хваща се за сърцето/ Колко?\nСточуков: Казах като за пръв път. Какво да се прави? Законът е много либерален. Но чувам ще има промени. Тогава няма да е толкова малко.\nЛеля Славка: /започва да се моли/Не може ли да ми простите този път? Все пак става дума за дребни стотинки.\nСточуков: Става дума за принципи, госпожа, за принципи. Сега ли ще плащате или после с лихви?\nЛеля Славка: /замаяно/ Аз сега…\nИзвръща се и вади от сутиена си парите.Ясен се връща задъхан.\nЯсен: Нямаше ни мим, ни дявол.\nСточуков: Нищо. Ако се появи пак да дойде в данъчното.\nЯсен: Кой? Мимът или дяволът?\nСточуков: И двамата.\nЯсен:/вижда пребледнялото лице на Славка/ Лельо Славке, какво ти е ?\nЛеля Славка: Нищо, нищо.\nСточуков: Леля ти Славка си намери майстора.\nСточуков: Тръснах й една хубава глобичка.\nЯсен: Аз мисля…\nСточуков: /иронично/ Да си си платил данък интелектуална собственост?\nЯсен: Милост нямате ли?\nСточуков: Аз да. Държавата няма.\nЛеля Славка: Остави Ясенчо! Аз си знам. Умиране има, оттърване няма.\nСточуков: /към Ясен/ Правилно. Не напразно госпожата е от толкова години в бизнеса. Научила си е урока. Макар малко зашеметена да изглежда.\nЛеля Славка: Как не. От толкова удари с чука. Ето парите. Бях ги приготвила … за нов бойлер.\nЯсен: / язвително/ Сега доволен ли си?\nСточуков:/невъзмутимо/ Още не съм изпълнил плана.\nЯсен: Какъв план? И вие ли имате план?\nСточуков: Че кой работи без план? План за глобите. Личи си че не познаваш работата ни.\nЯсен: Ами ако никой не греши. Тогава, как ще си изпълните плана?\nСточуков: Хе, хе ти пък. Никой да не грешал. Ами… ще го накараме да сгреши. Толкова е просто. Хе, хе.\nЯсен: Как просто, как просто/леля Славка го дърпа да си мълче/ Толкова ли е лесно да накараш някого да сгреши.\nСточуков: Абе, младеж. Като ти измисля един закон, че черното е бяло. Викай си колкото искаш, че е обратно! Където те срещна, все ще те глобявам.\nЯсен: /ядосано/Ти ли ще ми измислиш?\nСточуков: /невъзмутимо/ Аз не. Държавата. Ха, останете си със здраве!\nЯсен: Тоя направо ме закла. /спуска се към леля Славка, която подгъва колене/Лельо Славке, какво ти стана?\nЛеля Славка:/замаяно/ Аз… нищо ще ми мине./ идва на себе си и започва високо да нарежда като на умряло/ Ох, тоя ме изгори! Изгори ме, Ясенчо! Изгори ме! Половин година няма да се оправя сега. Ох, ох, майчице! Как ще платя утре на онзи с яйцата? Хляба как ще платя? Божкее!\nЯсен: /суети се около нея/ Вземи, пийни малко водица!\nЛеля Славка: Чукна ли й касова бележка? Ох, господи, съвсем откачих.\nЯсен: Как няма да откачиш? Той направо те ограби. И кажи пак, че не е виновен!\nЛеля Славка: /ходи напред назад из магазина/Не е виновен я. Рушвет не взе. Не открадна. Квитанция даде. Просто... Просто…. Просто си свърши работата.\nЯсен: Седни, седни малко. Има ли още да идват?\nЛеля Славка: Не знам. Май всички се извървяха. Дано отсега нататък само клиенти влизат./малко по малко идва на себе си/ Ох, майчице!\nЯсен: /загрижено/ Да ти дам ли нещо друго? Спешна помощ да извикам, а?\nЛеля Славка: Добре съм, добре съм.Аз ще се оправя, Ясенчо.\nЯсен: Бе, как ще си добре? Нали те виждам? Една капка кръв не ти е останала по лицето.\nЛеля Славка: Че като ми изпиха кръвчицата ония душмани.\nВижда, че Ясен е много разстроен\nЛеля Славка: Не бери грижа ти за мен! За себе си помисли! Белким там, където отиваш няма толкова много… лешояди.\nЯсен: /клати глава/Аз нали затова уж тръгвам, я? И на мен колко пъти са ми омеквали краката, така както на теб. Дали пък и там не е същото? А лельо Славке. Хората не са ли еднакви навсякъде?\nЛеля Славка: Хората са еднакви, Ясенчо. Юздите са различни. Някъде са по- разхлабени. Затова се лъже човек. Пък ти иди. Посъбери малко! Изправи на крака Сирмето… и пак се върни.\nЯсен: Защо ли ми е да се връщам? Какво да правя тук?\nЛеля Славка: Магазинче бе, Ясенчо. Магазинче на дребно.\nЯсен: Да бе, баш магазинче! Не видях ли, как те цоцат отвсякъде?\nЛеля Славка: Ама съм жива. Още не са ме гърмели. И няма да ме гърмаят. Защото нали ти казах? Магазинчето ми е на дребно. Не се набутвам между шамарите на големите.\nЯсен: И това живот ли е?\nЛеля Славка: Живот е бе, Ясенчо. Живот на дребно. Какво да искам повече? Че тя и държавицата ни е като моето магазинче. Дребничка. То затуй всеки влиза, когато си иска и прави каквото си иска. Защото е клиент. Аз нали ти казах? Клиентът винаги има право. И с кални обувки да стъпва в душата и да я мачка. Все има право. Важното е да купува, Ясенчо. Иначе няма как. Трябва да се яде.\nЯсен: Разбирам бе, лельо Славке, разбирам. Само, че много евтино ни купуват.\nЛеля Славка: Евтино, защото…. знаеш ли защо?\nЯсен: Защото сме калпави.\nЛеля Славка: Не бе, Ясенчо. Заради опаковката. Хубава стока сме, качествена, но опаковката е проста. На другите- една такава лъскава. Може да се крие под нея марципан, но прилича отдалеч на шоколад. И се лъже човек.\nЯсен: Докога ще сме, дето казваш, толкова дребнички?\nЛеля Славка: Знам ли? То ако зависеше от мен! Макар, че не са ли дребните неща най- скъпи, Ясенчо? Ей на, и сърцето е малко, пък то прави душата на човек. Кажи сега като тръгваш, сърцето си не оставяш ли тук?\nЯсен: /горчиво/ Аз още никъде не съм тръгнал. Нали виждаш? Стоя тук, а никой не идва.\nЛеля Славка: Да не би за вечерта да ти е казал?\nЯсен: /с надежда/ Викаш може за вечерта да е казал. Аз да не съм разбрал нещо.\nЛеля Славка: Може и така да е.\nВ магазинчето нахълтва маскираният мъж.\nКрадец: Горе ръцете. Това е обир. Обир е.\nЛеля Славка: /вдига ръце и подканя Ясен да ги вдигне/ Добре, де. Не викай толкова!\nКрадец: На пода, всички на пода!\nЛеля Славка: Ще извиняваш, но как ме виждаш на пода. Че аз легна ли веднъж, после няма изправяне.\nКрадец: Добре тогава. Давай всичките пари…. Парите, парите, казах… и една дъвка.\nЛеля Славка: /смъква ръцете/ На тоя номер вече не се хващам. Не давам дъвки, докато не си платя разрешителното. Виж го, бе Ясенчо! Бас държа, че тоя го е изпратил Столиков.\nКрадец: Горе ръцете! Ще ви гръмна, ей. И окото ми няма да мигне. Давай парите!\nЯсен: /тихо/ Лельо Славке, тоя май наистина е обирджия.\nЛеля Славка: И какво ще ми обира? На босия цървулите./високо/ Какво бе? Парите ли ми искаш? /отваря чекмеджето на касата/ нищо няма, нали виждаш? Закъснял си. Данъчният мина преди малко.\nКрадецът започва да се тръшка\nКрадец: Каква е тази карма? Където и да отида днес се оказва, че са ме изпреварили. Как ще се върна у дома? Жената, децата как ще погледна в очите.\nЯсен: Тоя подиграва ли се с нас?\nЛеля Славка: Като го гледам, как се тръшка искрен ми изглежда. Я стани, стани! Не се валяй тъй по земята. Днес не ми остана време да почистя.\nКрадец: Дай един нож! Чуваш ли какво ти казвам!\nЛеля Славка: Добре де! Ще ти дам./подава му един нож/Защо ти е?\nКрадец: Да се намушкам./възмутено/ Тоя не реже.\nЛеля Славка: Ако си решил да се убиваш, вземай ножа и ми се махай от магазина! Ааа, само до самоубийци ми е сега. Ще дойде полиция, ще затвори магазинчето и аз после гладна ще стоя.\nЯсен:/взема му ножа/ Я дай тоя нож! /опитва го/ Хм, добре реже ножлето. Успокой се, де! Или искаш да ти врътна един шамар.\nКрадец: Как бе братче? Като не ми върви и туй то.\nЯсен: Не си само ти.\nЛеля Славка носи едно кафе и го подава на крадеца.\nЛеля Славка: /загрижено/ Хайде, изпий едно кафенце! По -добре ще ти стане!\nКрадец: /пие кафе и с благодарност гледа леля Славка/ Ей тъй не ми върви от едно време насам. Съвсем оголях. Жената ще ме напусне.\nЯсен:/подигравателно/ Викаш не върви, а?\nЯсен: Че друго няма ли за теб?\nКрадец: /вдига рамене/ Само тази професия знам.\nЯсен: Професия ли?\nКрадец: Професия. Занаят. /въздъхва/ Ей тежки времена, ей. Мислех, че тъй ще се пенсионирам, но не било.\nЯсен: Защо ? Аз както чувам единствения доходен бизнес днес е кражбата. Хем с данъци не те облагат. Чиста печалба.\nКрадец: Да бе, но аз съм… крадец на дребно.\nЛеля Славка: /започва да се смее/И той. Виждаш ли, Ясенчо и той бил на дребно.\nЯсен:/ подема смеха/ Дето викаш за държавата, лельо Славке…. Вярно. На дребна държава, всичкото й е дребно.\nКрадец: Какво се смеете вие бе? Да не мислите, че ми е лесно? Преди бях джебчия. / гордо/Но да ви кажа - бях професионалист. Наблюдавам човека, следя го. Преценявам реакциите му и чак тогава посягам. И какво мислите намирам в прокъсания му джоб?\nЛеля Славка:/превива се от смях/ Стотинки…\nЯсен:/смее се/ Дребни.\nКрадецът:/гледа ги мрачно/ Дребни стотинки, я. На вас ви е весело.\nТолкова труд за нищо. Жената не вярва. Вика, кой знае по коя харча голямата пара.\nЛеля Славка и Ясен: / споглеждат се от време на време и пак започват да се смеят/ Дребни… стотинки\nКрадец: И реших да… прескоча едно стъпало по нагоре. Дмек - по магазините.\nЛеля Славка и Ясен смеейки се в един глас: На дребно.\nКрадец: На дребно. Така ме посъветва един психолог. Защото, когато изпаднах в професионална криза отидох при психолог. И той ми вика. Имаш талант. Няма да се отчайваш! Но стига си се скитал по улиците! На възраст вече си. Обърни внимание на магазините…\nЛеля Славка и Ясен: ….на дребно\nКрадец: Интелегентен човек. Не каза кради. Каза - обърни внимание.\nЯсен: Лельо Славке, този учен човек, дали плаща данък интелектуална собственост.\nЛеля Славка: Сигурно. Той, Сточуков, не прощава на никой.\nЯсен: Аз и без да съм психолог мога да ти кажа, къде ти е грешката, приятел.\nКрадец: /гледа го недоверчиво/ Хайде бе? Безплатно ли?\nЯсен: Безплатно. Като те гледам нямаш, с какво да ми платиш.\nКрадецът безмълвно обръща хастара на джобовите.\nЯсен: Каза, че си прескочил едно стъпало.\nКрадец: Е и?\nЯсен: Какво е и? Защо се мъчиш да катериш стълби? Хвани асансьора и право нагоре до върха.\nКрадец: Че там краде ли се?\nЯсен: И още как. Кажи, лельо Славке! Веднъж да откраднеш властта пък тогава, кеф ти пари, кеф ти доверие\nЛеля Славка:.. кеф ти минало, кеф ти бъдеще\nЯсен: … кеф ти съдби човешки, съдби народни…\nКрадец: Хей чакайте малко…\nЛеля Славка: Няма да стоиш на опашката, а ще си преди другите…\nЯсен: Няма да си прецакан. Другите ще прецакваш\nКрадец: Чакайте бе…\nЛеля Славка: Като кажеш, “Дръжте крадеца”, ще ти ръкопляскат.\nЯсен: Като откраднеш ще те възпеят. Опитът ти ще изучават.\nКрадец: /насочва пистолета към тях/ Млъквайте ви казвам! Аз … не съм подлец. Аз съм само един крадец.\nДвамата:/отново се разсмиват/ На дребно.\nКрадец: Бе на вас какво толкова ви е смешно? Като че ли не са ви ограбили преди малко? Май плачете за психолог.\nЛеля Славка: То не е лъжа. Да ме пита човек, защо не съм го затворила още тоя магазин?\nЯсен: Пък мен, докога ще вися тук като един сопол?\nКрадец: Пък мен, защо не съм взел асансьора.\nЛеля Славка: Но няма да го затворя. Само така си приказвам. Това е животът ми. Какъвто е, така си го обичам.\nЯсен: И аз ще чакам. Какво друго ми остава? Една надежда, я. Една надежда за чужбина.\nКрадец: Пък на мен ми се завива свят в асансьора. Истина ви казвам, какво се смеете./към Ясен/ Хей, ти в чужбина ли ще ходиш? Защо не вземеш и мен? Колегите казват работа там дал бог.\nЯсен: Но за там трябват…\nКрадец: Знам, знам. Трябват пари. /към леля Славка/ Нищо ли не е останало в касата? Шегувам се разбира се. Но ще намеря.\nЯсен: Ще намериш, я. Ако успееш да изпревариш ония със стоте глави.\nЯсен: Нищо. Ти тръгвай!\nКрадец: Вие ме чакайте тук, ей!\nТръгва. После се връща.\nКрадец/към леля Славка/ Дай една дъвка все пак! Да не се разчуе, че съм си тръгнал без нищо. Репутацията ще пострада.\nЛеля Славка му подава дъвка и той излиза\nЯсен: Май стана весело.\nЛеля Славка: Така е. Веднъж весело. Веднъж тъжно.\nЯсен: Ербаб жена си ти. Как поне малко не се уплаши от тоя.\nЛеля Славка: Че какво да се плаша? Претръпнах вече. Тоя беше една рибка…дребна.\nДвамата отново се разсмиват\nЯсен: Дали ще се върне?\nЛеля Славка: Ами. Ще го бастисат на някой ъгъл братята стотници. Я затуй, че не си е измил ръцете, я затуй че не си е платил данъка дето диша.\nЯсен:/поглежда навън/ Взе да се смръчава.\nЛеля Славка: Брей то станало време да затварям.\nЯсен: А моят човек го няма още.\nЛеля Славка: Датата да не си объркал?\nЯсен: /вади бележка/ Не бе, ето тук е написано.\nЛеля Славка: Няма ни месец, ни година..\nЯсен: Викаш, може да съм сбъркал месеца\nЛеля Славка: Или годината\nЯсен:/съвсем тихо/… или годината.\nЛеля Славка: Аз... трябва да затварям вече, Ясенчо. Ти няма ли да си ходиш? Като гледам… твоят няма да дойде.\nЯсен: /тихо/Ще дойде бе, лельо Славке.\nКазват, че идвала птица чудата.\nС бели надежди, с бели мечти.\nПламъче светвало малко във мрака\nи преобръщало трудни съдби.\nТрябвало само да гледаш нагоре\nс чисто по детски, наивно сърце.\nДа продължаваш да вярваш, че може\nда си отскубнеш бяло перце\nСлушайки тая приказка стара,\nтичам нагоре, напред към върха.\nИма я, има я птицата бяла\nВярвайте хора! Туку виж е дошла.\nЯсен: /упорито/ Ще дойде. Той… ще дойде. Затова ще чакам. Докогато трябва. Нищо друго не ми остава, лельо Славке.\nЛеля Славка: Аз ... бих те взела у дома, ама … не е много прилично. То не е много прилично и да те оставя на вън, де./подава му куфара/ Ти ще прощаваш.\nЯсен взема куфара и излиза. Навън се свива заморничево и потреперва. Леля Славка заключва магазина.\nЛеля Славка: /гузно/ Е хайде… лека нощ, Ясенчо. Пък ако тръгнеш…да пишеш.\nТръгва си бързо, а той стои отчаян.Леля Славка позабавя крачките, спира, после решително се връща.\nЛеля Славка: Тя, твоята бяла лястовица няма да дойде, Ясенчо /вижда отчаяния му поглед/ Не казвам, че няма бяла лястовица. Просто… ти си е привидяло. Било е, я кукумявка, я нещо друго. Хайде, тръгвай да те водя у нас! Няма да те оставя на улицата. Нощно време. Всичко може да се случи.\nЯсен: Нали хората….\nЛеля Славка: Ще се оправя аз. Не бери грижа!С всичко се оправям аз. Пък ти като се наспиш, може да ти хрумне някакъв бизнес.\nЯсен взема куфара и нерешително тръгва след нея.\nЛеля Славка: /на излизане/ Ще ти изпържа яйчица.Пръстите си ще оближеш.\nЛеля Славка: /вече зад сцената/Абе Ясенчо, ти защо не вземеш да продаваш бели лястовици? Нали видя колко се търсят?\nЯсен: Бе и на мене точно това ми хрумна.


11 мита за здравето и фитнеса\n„Захарта сама по себе си ще доведе до съхранение на мазнини и увеличаване на теглото“, казва Браун. „Въпреки това захарта в комбинация с фибри има различен ефект. Фибрите намаляват скоковете на инсулин и кръвна захар, което свежда до минимум риска от съхранение на мазнини. Плодовете съдържат такива фибри и са предпочитани, ако изпитвате сладък апетит. Но както при всичко, твърде много добро нещо ще доведе до наддаване на тегло. Така че не забравяйте да не консумирате прекомерно плодове и да включвате много зеленчуци във всяко хранене. Колкото повече фибри получавате, толкова по-малко захар има ефект върху скоковете на кръвната захар. '\nМитове за здравето и фитнеса\nДосега може би сте научили това разтягане преди тренировка не е най-добре и това пиене осем чаши вода на ден не е непременно универсалният идеал; често срещани понятия като тези са широко развенчани в последно време. Вместо това, следващите фитнес измислици са малки парчета, които вероятно все още се предават по време на малки разговори във водния охладител или от добронамерен приятел, който смята, че са „експерт по фитнес“. Продължете да четете, за да разберете истинските факти и след това разпространявайте истината, като настроите записа направо следващия път, когато чуете някой да издава „бакшиш“, който просто не е истина.\nМит: Въглехидратите ще ви накарат да наддавате.\n„Вашето тяло се нуждае от определено количество въглехидрати, мазнини и протеини, за да функционира“, казва Лорън Браун, треньор и спортен диетолог за Балансиран фитнес и здраве . „Твърде малко от едното, а твърде много от друго ще отхвърли равновесието на тялото, което ще доведе до недохранване, наддаване на тегло, загуба на мускулна маса и т.н. Въглехидратите са най-важното за тялото гориво. Без нея в крайна сметка ще ви липсва енергия, ще изпитате мозъчна мъгла и ще се почувствате депресирани и настроение. Просто не забравяйте да изберете здравословни въглехидрати като зеленчуци, плодове и пълнозърнести храни и избягвайте преработените въглехидрати, които съдържат прости захари и други токсични съставки. '\nМит: Тичането е вредно за коленете ви.\n„Отдавна се смята, че бягането причинява увреждане на коленете от всички удари, които изпитвате при всеки удар с крак“, казва Джейсън Фицджералд, маратонец от 2:39 и основател на Силово бягане . „Но през последното десетилетие множество проучвания показаха, че дългогодишните бегачи нямат повишен риск от увреждане на коляното. А тези с анамнеза за колен артрит нямат много история с бягане! Всъщност бягането може дори да бъде здравословно за коляното, насърчавайки възстановяването на хрущяла в коляното. Разбира се, говорим заумеренбягате тук - ако бягате маратони или тренировки с темп от 6:00 мили или по-бързо, може да увеличите риска от артрит на коляното. '\nМит: Можете да насочите изгарянето на мазнините.\n„Няма такова нещо като намаляване на петна“, казва Ръсел Уинтер, сертифициран по NASM магистър-треньор и съсобственик на MadSweat . „Правенето на хрускане за намаляване на телесните мазнини ще бъде ефективно само приукрепванемускулите в тази област. Само цялостното ви изгаряне на калории ще доведе до намаляване на мазнините, така че не се фокусирайте само върху един вид упражнения, не забравяйте да обърнете внимание на всичко - от кардио тренировки и тренировки за устойчивост до хранене.\nУпражненията с висока интензивност са може би най-популярната фитнес тенденция в момента. И макар че повишаването на интензивността на вашите тренировки със сигурност предоставя няколко предимства, това не означава, че всяка една от сесиите ви във фитнеса трябва да е изчерпана. „Не боли, известен също като DOMS ( забавена мускулна болезненост ), денят след тренировка не означава, че не сте имали добра тренировка “, казва Кристал Рийвс, също магистър-треньор по NASM и съсобственик на MadSweat . „Мускулната болезненост е лош показател за адаптация и растеж, тъй като може да варира значително при отделните индивиди. И така, най-важното е, че не е нужно да сте много болни, за да получите страхотна тренировка. '\nМит: Захарта от плодове ще ви напълни.\nКак да сваля последните 10 лири\nРазговарях с фитнес експертите Шанън Барбадиан и Лори Кениън Фарли, за да събера общ съвет, който ще ви помогне да загубите последната част от супер упоритите мазнини. Ако сте решени и мотивирани да се справите с целта си и да следвате целия път, добре тогава повече сила за вас. Следвайте тези осем съвета и за нула време ще кажете sayonara на тези последни няколко килограма.\nМит: ИТМ е точно измерване на здравето и фитнеса.\n„Индексът на телесна маса (ИТМ) е стандартното измерване, използвано за определяне на това кой е с нормално тегло, свръхтегло и затлъстяване“, обяснява Браун. „Въпреки че отчита височината и теглото, той не отчита телесните мазнини и къде се разпределят по тялото. Също така не се взема предвид мускулната маса, която тежи същото като телесните мазнини. ' Тя продължава: „Отдавна се смята, че хората с ИТМ 30 и повече са изложени на повишен риск да умрат от сърдечни заболявания, диабет и рак, наред с други заболявания. Но последните проучвания показват, че в някои случаи високият ИТМ всъщност може да предпази човек от смърт от хронични заболявания като сърдечна недостатъчност и бъбречни заболявания. Докато ниският ИТМ може да показва, че човек страда от заболяване. '\nМит: Изрежете 3500 калории на седмица, за да загубите един килограм мазнини.\nДа, на хартия тази широко популярна концепция може да е вярна. Обаче това, което не успява да отчете, е, че начинът, по който тялото обработва храната, варира значително в зависимост от индивида. Всъщност, едно скорошно проучване че прехранените 16 мъжки и женски субекта с 1000 калории за осем седмици (което според идеята за един паунд / 3500 калории е трябвало да накара всеки субект да наддаде 16 паунда) е довело до напълно различни количества наддаване на тегло за всеки от участниците. Експертът по затлъстяването д-р Йони Фрийдхоф обобщи идеята добре в статия на Великист казвайки, „Хората имат различна ефективност на гориво, при което двама души ядат еднакво брой калории може да види значително различно въздействие на тези калории върху теглото им. '\nМит: Яжте 5 до 6 малки хранения на ден за отслабване.\n„Всяко отделно тяло е различно и всеки начин на живот е различен“, обяснява Браун. „Изцяло е въпрос на избор дали ще ядете шест малки хранения или три големи хранения на ден. Вашият метаболизъм не се влияе по нито един от двата начина. Тялото е умно и просто трябва да знае, че ще получи това следващо хранене. Установяването на график (рутина) на това кога се храните, както и на качествени, минимално преработени храни, ще ви помогне поддържайте този метаболизъм стрелба . '\nМит: Яденето през нощта ще доведе до наддаване на тегло.\n„В края на деня всичко се свежда до общото количество приета храна“, казва Браун. „В идеалния случай искате да консумирате по-голямата част от калориите си по-рано през деня, за да може тялото ви да използва тази енергия по-ефективно през деня, вместо да се опитва да я усвои, докато спите. Но не е доказано, че яденето след определено време, стига да сте в рамките на обичайното си ежедневно разпределение на храната, води до увеличаване на теглото. '\nМит: Правете X упражнения, за да изгорите калориите в определена храна.\nМоже би сте виждали диаграми, които сравняват количеството калории в определени храни с времето, което ще ви трябва да отделите за упражнения, за да изгорите тези калории? Ето защо те са фалшиви: всичко се връща към факта, че начинът, по който тялото изгаря калории, е напълно различен сред хората. И докато тези диаграми могат да ви дадат доста близка оценка за това колко активност ще ви е необходима, за да изгорите храната си, в края на деня е някак глупаво да мислите за храна и упражнения по този начин. „За повечето хора отслабването и физическата форма могат да бъдат толкова прости, колкото да се движат повече и да ядат малко по-малко“, казва Рийвс. „Фокусирането върху удоволствието от упражненията ще ви повлияе по-положително, отколкото обсебването от храната.“\nМитове срещу факти за грипния сезон\nЕкшън бягства: Топ места за заснемане на фантастични GoPro кадри


Marvi.bg » Витамини и Минерали » Специализирани мултивитаминни формули » Herba medica\nАктивни съставки - витамин К2 и D3.\nБлагоприятства нормалното усвояване на калций от костите и респ. подобрява костната плътност.\nПодпомага изграждане на здрава костна структура.\nПоддържа нормалната концентрация на калций в кръвта.\nНамалява риска от сърдечно-съдови заболявания, в резултат на наслагване а калций по стените на кръвносните съдове.\nПодпомага заздравяването на счупени кости.\nБлагоприятно повлиява мускулната функция.\nВисока бионаличност на съставките.\nПроизводител - Herba Medica, България.\nСъдържание в 1 табл. HERBAMEDICA ACTI K2:\n100 µg витамин К2 (менахинон 7), наличен в 40 mg VitaMK7®\n10 µg (400 IU) витамин D3 (холикалциферол), наличен в 4 mg CapsuDar® D3.\nПродукта "Herba medica, Acti K2 / Акти К2 - за по-добра костна плътност, 50 табл." не е коментиран.


Новата триъгълна кула на Париж • Блог – Руал Травел\nначало » Съвети и предложения » Новата триъгълна кула на Париж\nНовата триъгълна кула на Париж\n12.10.2015 Руал Травел Съвети и предложения\nСлед няколко години бурни дебати, Париж най-накрая взе решение за стартирането на архитектурния проект „Tour triangle” – Триъгълната кула. За един град като Париж, който е раздвоен между класиката и модерността, даването на зелена светлина за строежа на подобна сграда, си е направо забележително. Очаква се през 2020 г. новата кула да се извиси в Изложбения парк на XV парижки район, на “Порт дьо Версай”.\nНовото архитектурно бижу на френската столица ще бъде високо 180 метра и ще има 42 етажа. Проектът е дело на швейцарската архитектурна агенция Herzog & de Meuron. Жак Херцог и Пиер де Мюрон са световно известни архитекти. Те са създателите на много модерни проекти като олимпийския стадион „Птиче гнездо” в Пекин, „Алианц Арена” в Мюнхен и лондонската галерия Серпентина. По план в новата им сграда ще се помещава 4-звезден хотел със 120 стаи, ресторант, скай бар и офис помещения на площ от 70 000 кв. м. Проектът е на стойност 500 млн. евро и според френските издания построяването му ще отвори 5 хил. нови работни места.\nЕдва ли построяването на такъв небостъргач би впечатлило толкова много в днешния свят, в който непрекъснато четем за новоизникнали високи сгради с атрактивна архитектура и замисъл. Впечатляващото обаче е, че става въпрос точно за Париж, един град, който не е променял цялостно своя силует от XIX век.\nВисоките сгради тук са тема табу, но в крайна сметка градът едва ли би могъл да остане завинаги град-музей на фона на цялата динамика и интересните проекти, които ежедневно Париж ражда. Но откакто през 70-те години на миналия век беше построена 210-метровата кула Монпарнас, която много парижани и до днес смятат за ужасно грозна и несполучлива, управниците на града преосмислят строенето на небостъргачи и в Париж започват да действат правила, които не позволяват да се строят сгради с височина по-голяма от 36 м. През 2010 г., обаче, градските власти все пак разрешават построяването на жилищни сгради, високи 50 метра, и на 180-метрови кули с офиси в квартали в периферията на столицата.\nТриъгълната кула е първият небостъргач, който получава разрешение за строеж след повече от 40 години. Новата кула има много противници предимно сред еколозите, които я обявяват за напълно безмислена, както и сред живущите в квартала. Обявяват я едновременно за „мегаломанска, антисоциална и неекологична”. Други критици смятат, че модерният дизайн е доста дразнещ на фона на останалите сгради в околността. Някои обаче са на мнение, че в 12-милионен град небостъргачите са необходимост, тъй като осигуряват повече пространство.\nГолям принос в това, че кулата получи шанс за реализация, изигра кметът на Париж – Ан Идалго. Тя е първата жена кмет на града и очевидно подкрепя проекти, които обогатяват въображението. След няколко отхвърляния на проекта, на 30 юни тази година, той беше най-накрая стартиран. Ан Идалго, написа в Twitter, че е „горда и щастлива, че Триъгълната кула ще се роди в Париж”. Тя смята, че това ще бъде поредната архитекнурна атракция на френската столицата.\nСлед като бъде построена, „Триъгълната кула” ще стане третата по височина сграда в града, след Айфеловата кула (324 м) и кулата Монпарнас (210 м). Ние също ще очакваме тази сграда, която ще промени облика на града и ще ни накара да си купим нови картички с панорамни изгледи от Париж, защото тези, които имаме, ще са вече безнадеждно остарели.\nДворецът Кобург във Виена – продължение