ИВАН-БОГАТИР И ЦАРСТВОТО НА ЛЪЖАТА\nпревод от руски-Маргарита Бонева\nХристиянска приказка за деца\nСветът на приказките е удивително прост, в него няма двойственост: доброто е добро, а злото – зло.\nНо сега този свят е тежко болен. Исконният враг на човечеството е съумял да примеси към него своята лъжа! Сега “добри” герои стават човекът-паяк и човекът-прилеп - полухора-полузверове, които в приказките се наричат хора-таласъми или просто – “вампири”.\nА “вампирът”, както е известно, отнема на хората тяхната жизнена енергия.\nИ ето - от чудесния свят на приказката, а заедно с това и от нашите деца, започна да изчезва онази прозрачна чистота, която е истинският живот.\nНякъде в съкровените дълбини на душата, там, където всеки възрастен човек си остава наивно дете, ми стана болно до сълзи и много ми се прииска изведнъж да се появи някой могъщ руски богатир като Иля Муромец и да разгони тези несметни пълчища врагове!\nТова желание беше толкова силно, че се хванах за перото и започнах да пиша.\nТака се роди книгата, която ти, мой читателю, държиш в ръце – приказката за Иван-богатир и Царството на лъжата.\nИван - богатир и царството на лъжата\nКога се е случило това, не ми е известно. В една страна, през девет царства в десето, живял цар Симеон. Той бил тих и кротък, не проливал кръв напразно и хората го обичали като роден баща. Нарекли го Симеон Тихи.\nЦарят имал жена, която се казвала Марта. Той я обичал силно, не я огорчавал никога и я наричал само “Моя радост”. Тя била толкова красива, че нито може да се изкаже, нито да се опише! Но най-красиви били очите й: сини-сини и толкова добри, че който я погледнел, му се струвало, че тя вижда цялата му печал.\nЖивели царят и царицата дълго и щастливо. И ги наградил Господ за праведния им живот с трима синове. Най-големият се наричал Егорий, средният – Григорий, а малкият – Йоан, по нашему – Иван.\nНедалеч от царския дворец се издигали високи планини. Там, на мястото, откъдето всяка сутрин над страната на цар Симеон Тихи се показвало слънцето, до върха на най-високата планина, като гнездо на лястовица, се издигал чуден манастир.\nОт тези поднебесни висини, по случай раждането на малкия царски син, се спуснал, като потропвал с тояжката си, манастирският игумен – отец Атанасий.\nСтарецът потопил младенеца в купела със студена вода, три пъти изричайки името му и като предвидял неговия славен живот, предсказал:\n- Този младенец ще стане славен и могъщ богатир, какъвто още не се е раждал в нашата земя: за ваша радост и за спасение на много народи!\nРаснал Иван не с дни, а с часове. Когато станал на месец, се изправил на крака, на два – се качвал сам на коня, а на година – бил такъв богатир, че никой не смеел да се мери с него! Можел с една ръка да изтръгне от земята и най-здравото дърво и да го хвърли високо-високо над белите облаци.\nПо-големите братя също били необикновени юнаци, но обичали да прекарват времето си в безделие. Случвало се с часове да ядат и пият на изискани трапези от златни и сребърни съдове. После отивали на царски лов – за глигани и мечки. Хъркали в спалните си толкова богатирски, че зад стъклата на гравираните шкафове кристалните съдове звънели и този звън се чувал далече зад пределите на двореца…\nИван често се качвал в планината. И там заедно с монасите-черноризци изсичали от скалите каменни блокове. После ги спускали с плетени кошници в долината, където умели майстори строяли от тях здрави и красиви къщи. Каменните стени пазели надеждно своите жители при лошо време от силни ветрове и проливни дъждове.\nБързо върви приказката, но работата не става бързо. Дните излетели като прелетни птици.\nЧул веднъж цар Симеон, че в една далечна страна се е възцарил нов цар – Тивин Дурман, син на паяк. Откъде се е появил – Бог знае! Едни казвали, че е излязъл на повърхността от дълбока дупка, като първо завладял подземното царство на червеите и другите пълзящи гадини. Други пък казвали, че със силен вятър го е донесла последната буря, която трошела дърветата като тънки тръстики.\nТой превзел властта вероломно, изгонил предишния крал – Белу и прелъстил със сладки приказки всички тамошни жители!\nТези слухове дошли и до тримата братя: Егор, Григорий и Иван. Те се поклонили до земята на своя баща и му казали:\n- Пусни ни, мили царю бащице, с богатирска сила да се справим със задморското чудовище!\nЗатъжил цар Симеон. Жал му било да се разделя със синовете си, но как би могъл да удържи юнаците?!\nЗапочнали братята да се приготвят за път. Егор и Григорий само за провизиите мислели. Подготвили им тридесет талиги с храна и напитки. Походът бил далечен, братята можели да изгладнеят, как да се върнат в къщи от половината път?!\nА Иван – скочил на своя кон и бил готов. Само прахта се вдигнала като стълб след него и отново се слегнала на пътя, и дим да го няма.\nКато лек вятър се изкачвал той по планинските пътеки към манастира за съвет от стареца Атанасий.\nКогато стигнал до дъбовите врати, Иван скочил на земята и влетял в павирания двор. Поклонил се, скръствайки длани под благословението на стареца. А той, като че ли него чакал. Благословил младия богатир и тихо промълвил:\n- Зная защо си дошъл при мене. Трудно дело си замислил! Юнашка сила и смелост, разбира се, не трябва да взимаш на заем. И сърцето ти е добро, а без това не можеш да бъдеш истински богатир. Но това не стига, за да се справиш с такъв коварен враг! Ще ти дам верен слуга за помощ и за добър съвет.\nСтарецът се обърнал леко встрани и махнал на някого с ръка. Веднага застанало пред Иван момче на десет години – пъргаво и решително. Къдриците му като злато блестели на слънцето. А очите му – големи, сиви и сериозни, като че ли не е момче, а зрял мъж, изпитан в беди и несгоди.\n- Ти не гледай, Иване, че е малък на години и на ръст още не е израснал, - казал старецът. – Рано сутрин, когато всички още спят, той излиза тайно от манастира и като прекланя колена, възпява в чудна песен Бога. И такава красота се усеща в тази песен, че при него идват дивите зверове. Планинските потоци спират, за да не нарушат тържествената тишина, която се спуска тогава на земята! Сираче е той, наричат го Роман. Стават вече няколко години, откакто дойде при нас. Аз говорих с него. Той е готов да тръгне с тебе, само да заповядаш…\nПоклонил се Иван-богатир до земята на стареца Атанасий. Като роден брат прегърнал малкия Роман. А после приел от стареца не само благословение за бой с лютия враг, но и бащиния си меч, който се съхранявал в манастира, защото дотогава бил непотребен.\nПреди отпътуването старецът прошепнал нещо на ухото на Иван. Види се, дал му обещания съвет. А след това махнал с ръка и още дълго стоял, подпрян на здравата кедрова тояга, докато не се скрили от погледа му конниците, насочили конете си към невидимата съдба…\nШироко и волно се били разположили по зелените хълмове малки селца. Където и да погледнеш – необозрим простор! По полянките тук и там се виждали крави. Здраво хванали ралото селяни, орели нивите с малки кончета. И нямали време да се откъснат от работата и да погледнат надолу, където по пътя, извит между хълмовете, препускали двамата конника.\nПрепускали те вече много дни подред. Спирали да спят където дойде. А когато утрото се пробудело и се покажело ясното слънце, окъпано в роса, отново се отправяли на път.\nДълго ли пътували, малко ли, в далечината се появила самотна войнишка фигура. Войникът вървял, удрял барабана и сам си определял ритъма. На гърба си носел кожена раница и старо оръжие, изпитано в много боеве. Оръжието за войника е верен другар, винаги е под ръка и стреля без да пропуска целта.\n- Ей, войниче! Далече ли отиваш? – извикал Иван.\n- Пътят ми не е нито близо, нито - далеч. Като да докоснеш нещо с ръка, а да не можеш да го стигнеш. Търся аз могъщия богатир Иван.\n- Ако е така, намерил си го. Иван – това съм аз.\nСпрял войникът, погледнал го под козирката. Измерил го със строг поглед, поусукал сивите си мустаци и казал:\n- Чух, че искаш да провериш с меча си, дали шията на цар Дурман е твърда. Реших да ти помогна, с каквото мога. И макар да нямам твоята сила, по-остро око и по-верен помощник в боя няма да намериш.\n- Че какво пък, ако наистина твърдо си решил да тръгнеш с нас, радвам се да те приема сред моите приятели. Как се казваш, войниче?\n- Петър, - отговорил войникът и без да казва нито дума, бодро закрачил след тях.\nИ странна работа, макар Иван и момчето да не сдържали конете си, войникът вървял, без да изостава нито на крачка!\nТака привечер те се добрали до най-близкото село. То било малко, стояло на брега на ручей, който криел прозрачната си вода във водни лилии. Иван пуснал към него конете, а сам бързо се изкачил по полегатия склон и почукал тихо на вратата на леко наклонената крайна къщичка.\nПрез прозореца на тази къщичка се виждал слаб огън. Дочуло се леко шумолене, вратата едва-едва се поотворила и на прага се появила дребна старица.\n- Ще пуснеш ли, бабо, пътници да пренощуват? – попитал Иван, - Когато дойде утрото, ще си заминем. Тихо ще си тръгнем, и да спите, няма да ни чуете! Спокойният ви сън няма да нарушим.\n- По говора се познава, не е тукашен човекът. Пусни ги, бабо! Нека да пренощуват. – Раздал се от къщата старчески глас.\nСтарицата отстъпила назад и пуснала пътниците в къщата.\nТя поканила с жест гостите да седнат на проста вечеря, а от дълбочината на къщата при тях излязъл висок, слаб старец. Гордата осанка и благородните черти на лицето показвали знатния му произход, а протритите дрехи носели отпечатъка на отдавнашен разкош.\n- Накъде отивате, добри хора? – попитал той.\n- Идваме от далечно царство, през девет царства в десето. А търсим царя-паяк Тивин Дурман, който заставя хората да леят горчиви сълзи и ги заключва в дълбоки подземия!\nНощният сумрак като че ли се сгъстил още повече и покрил лицето на стареца, когато Иван-богатир произнесъл името на царя-паяк. И той им разказал своята печална история:\n- Кой от вас би могъл да си помисли, че грохналият старец, който седи сега с вас на една маса, е бил по-рано кралят на тази някога богата и прекрасна страна! Трудно ми е да си спомням за това, а още по-мъчно - да разказвам…\nКогато царят-паяк се появи в нашата страна, той беше дребно и уродливо същество. Но как говореше!... Какви сладки, измамни думи вливаше той в ушите ни! А в същото време незабележимо ни примамваше с призрачни мечти за голямо щастие, което можем да получим от мъхнатите му лапи!\nВеднъж той ми подари малко огледало. Когато погледнах в него, забравих всичко на света! Като потънал във вълшебен сън, аз видях онова, за което съм мечтал в своя живот… Отново бях млад и силен. Тръби и фанфари се смесваха в общ поток с виковете на народа, който прославяше своя велик крал! Всички съседни владетели прекланяха глава, стоейки на колене пред трона ми. Хазната преливаше от съкровища. Аз се възнасях в славата си все по-нагоре и по-нагоре…\nНо като че ли син дим покри изображението в чудесното огледало. Аз се събудих от съня. Нужно ли е да казвам как бях благодарен на царя-паяк за такъв подарък? По моя заповед стотици майстори-ювелири под негово ръководство изготвиха за жителите на моята страна огледала, гледайки в които всеки се унасяше в своите мечти.\nА в същото време гнусният паяк пусна навсякъде син дим, от който хората губеха паметта и волята си. Този дим проникваше в човека, изпълваше цялата му душа и накрая със здрави вериги сковаваше ръцете и краката му.\nТогава се появиха стражите на паяка. Най-много приличаха на сиви, виещи се на пръстени крилати змейове. Те вкарваха хората в дълбоки подземия, където паякът се чувстваше пълен стопанин и господар.\n- И вие даже не се опитахте да се борите?! – попитал, поразен от чутото, Иван.\n- Как да не се опитахме? Аз пробвах да събера войска. Но много от хората, упоени от синия дим, застанаха на страната на царя-паяк. Освен това, по време на решаващата битка, незнайно откъде, се появи Черен рицар, свиреп като тигър! В един миг той се пренасяше в своя развяващ се плащ от едно място на сражението на друго, като навсякъде сееше смърт и ужас! Но между нас нямаше такъв богатир, който да му се противопостави в схватката. Както се оказа впоследствие, той бил далечен родственик на царя-паяк, който го извикал на помощ.\nПо-рано моята страна се казваше Страна на Радостта, а с идването на власт на паяка започна да се нарича Печална страна…\nСтарецът горестно замълчал. Приятелите неволно затихнали. Накрая Иван нарушил мълчанието.\n- Кога стражата на паяка отвежда хората в плен? – попитал той.\n- Това се случва почти всяка нощ. Възможно е да се случи и тази. Вие можете да станете свидетели на това зрелище, защото къщата ни стои на самата граница, зад която започват владенията на цар Дурман.\nВ същото време се чули странни звуци. Те напомняли звънтенето на множество стъклени камбанки. На душата на Иван и неговите другари станало тъжно, като че ли нещо се свило вътре в тях в очакване на неприятна среща.\nКато взел лампата от масата, Иван внимателно отворил вратата и излезнал на двора. Войникът и момчето го последвали.\nНа небето ярко светела луната, така че и без лампа се виждало отчетливо ясно всичко, което ставало наоколо. По пътя се движела верига от хора. Главите им били приведени към земята и като че ли тежък товар смазвал превитите им гърбове. Отстрани ги съпровождали странни същества, които приличали на отдавна измрелите дракони. На врата на всеки от пленниците на тънка верижка било окачено сребърно огледало. Върху него с черни гравирани букви било написано названието на това щастие, което е получил човекът от царя-паяк. При ходенето огледалата жално звънтели и създавали музиката, която така тягостно подействала на нашите приятели.\n- Къде ги водят? – попитало момчето.\n- Изглежда в подземието на царя-паяк, - отговорил Иван и ръката му неволно напипала дръжката на бащиния меч.\n- Даже не се опитвай да се справиш с тях, - чул се отзад гласът на стария крал. – С твоята сила можеш да излезеш срещу всеки враг. Но не можеш да посечеш с меч сместа от мъгла и дим, от която са създадени тези дракони!\n- Да, разбира се, мечът тук няма да помогне. Аз ще го запазя за цар Дурман и неговия Черен рицар. Тук е нужно по-силно средство.\nИван се обърнал към момчето и го хванал за раменете със силните си ръце. Като гледал твърдо в сивите му очи, той казал:\n- Пей, Романе! Изпей тази песен, от която на душата става така леко, че ти се иска да излетиш на небето! От която се прекратяват караниците и враждата и даже дивите зверове излизат при тебе от горския гъсталак, без да си причиняват вреда!\nЛицето на момчето като че се осветило в тъмнината от невиждана светлина. То бързо извадило от походната торба свещената книга с псалмите на цар Давид и като я отворило, я приближило към подскачащото пламъче на лампата.\nКато лек повей в обедния зной се понесъл в нощта чистият глас на момчето. Думите на химна, прославящи Всемилостивия Бог, се вдигали във висините на небето и с непобедима сила падали от висотата към земята.\nСтражите на паяка започнали да се извиват и да се гърчат, превръщайки се в разкъсани кълбета лют дим. Те беззвучно тракали с острите си зъби, дращели с нокти във въздуха, като че се сражавали с невидим враг. Думите на свещената песен ги притискали към земята, сковавали движенията им и накрая ги превърнали в сиви парцали пепел, които, като се смесвали с капките роса, попивали дълбоко в земята.\nМалките огледала със звън се разлетели на множество парченца. Невидимите вериги, свързващи пленниците, се скъсали под нечия властна ръка, а хората като че ли се събудили от дълбок сън. Те изумени се оглеждали наоколо, без да разбират какво е станало с тях.\nСълзи на безгранична вяра се стичали по страните на момчето, когато завършило песента. Войникът стоял като омаян. А Иван, изпълнен с ликуване, завикал:\n- Радвайте се, хора! Вие сте свободни! Отивайте си по домовете и разкажете на всеки, когото срещнете, че идва краят на властта на мерзкия цар Дурман!\nИ като подхванал малкия Роман, вдигнал го високо във въздуха и се разсмял така силно, че в отговор одобрително зашумели дърветата в гората. Лъчите на издигащото се слънце осветили всички пътища и пътеки. По тях се прибирали освободените пленници и навсякъде се разнасяла радостната вест за първата победа.\nКато се простили с гостоприемния стар крал и като узнали пътя към столицата, нашите приятели се отправили по-нататък.\nА в това време в огромна зала, осветена със запалени факли, по дебела и лепкава паяжина напред-назад тичал цар Тивин Дурман І. Ту в облика на голям гаден паяк, ту приемайки човешки образ с червена, издължена нагоре яйцевидна глава, изпъстрена с дребна паяжина, той никъде не намирал покой.\nНасред залата стоял строен витяз. Черен кожен плащ падал от раменете му на студения каменен под. Главата му, покрита с шлем, се украсявала от два закръглени в краищата си рога. Горната част на лицето му се скривала от маска, през отверстията на която гледали към царя-паяк две светещи с хладен блясък очи. Рицарят стоял твърдо, скръстил силни ръце на гърдите си и изглеждало, че никой и нищо не ще може да го премести от мястото му, докато той сам не поиска това.\n- Колко време изгубих, за да утвърдя своята власт над тези земи! – разнасяли се от различните краища на залата гневните думи на царя-паяк. – Колко сили трябваше да положа, за да напоя въздуха със смрадта на гниенето!\nТези негодни хорица даже не опитаха да се съпротивяват! Кралят им избяга от страната след първата битка! И само техните деца, да – децата им, не искаха да дишат отровения въздух. Но в края на краищата успях да измамя и тях! Колко просто беше това – трябваше да им дам книжки с прекрасни картинки, та нали децата обичат именно картинките повече от всичко друго! И освен това в тези книжки доброто трябваше да бъде изкривено до безобразие, а злото - да извършва добри дела!\nНие измамихме даже децата, Черни рицарю!\nИ ето че след толкова старания и безсънни нощи идва някой си Иван със сополиво момченце и стар войник и всичко е напразно. Моята стража се превръща в сажди, а пленниците се разбягват по цялата земя.\nЧерният рицар едва присвил рамене:\n- Те няма да стигнат далеч. Съвсем скоро ще ги настигне един от нашите отряди с отбрани воини, на които е поверена охраната на всички пътища и населени места. И след един ден вашият Иван заедно със своите приятели ще стои тук със завързани ръце и крака!\nРицарят се приближил към отворения прозорец, рязко размахал ръце, при което наметалото му се издигнало нагоре и заприличало на крилата на прилеп, и безшумно излетял от кулата на двореца.\nСлед победата над сивите дракони Иван и Петър решили да патрулират нощем. През тази нощ било ред на Иван да стои караул, а войникът и момчето се топлели на малък огън. Димът се виел в небето като тънка струйка. Високо-високо над короните на боровете горели звезди. Роман лежал, подпрял глава на ръце, и си мислел: “Колко много звезди има на небето! Като хората на земята! Всички звезди са различни и всички хора също са различни. Макар, разбира се, и много да си приличат. Но защо едни хора са щастливи, а други – нещастни? Защо?”\n- Чичо Петър. Чичо Петър! Спиш ли?\n- Не спя.\n- Все си мисля, защо едни хора са бедни, а други – богати? Едни – щастливи, а други – не?!\nНякъде в дълбоката гора извикала нещо на своя език сова. Войникът леко се протегнал и бавно започнал да разказва:\n- Бях чувал от своя дядо, че в селото, където съм се родил, някога живеели двама братя: Степан и Лаврушка. Те работели много, а живеели бедно, но не унивали и си пеели само весели песни.\nСлучило се така, че веднъж големият брат намерил в полето гърне. Извадил го и започнал да сваля капака. А капакът бил запечатан и не било лесно да се отвори. Докато се занимавал с това, дошъл и малкият брат. Опитали с ножа и що да видят – златни и сребърни монети! Отдавна сечени и с надписи не по нашему, а по басурмански. Изглежда, някога един от воините закопал съкровището си, а след това не се върнал за него.\n- Какво ще правиш, брате, с такова богатство?\n- Не е работа за твоя ум! Не си го намерил ти и не ти ще решаваш.\nНасипал Степан всички монети обратно в гърнето и го помъкнал със себе си в къщи.\nСлед това братята дълго не се виждали. По-големият си купил къща в града. Оженил се за богата невеста и заживял безгрижно. Каквото му се приискало на душичката, веднага се появявало в къщи. И още как – с такова богатство!\nЖивял така Степан, живял, а щастието все не идва и не идва. Като че ли има всичко! А щастие – няма!\nЗашил парите си във възглавницата. Нощем спял на нея, денем ги затварял в кован сандък, а ключът от сандъка носел на верижка на шията си.\nАко бедняк почукал на вратата, заповядвал да го изгонят. След време пуснал зли кучета, така че бедняците започнали да заобикалят къщата му на три версти.\nЧул за това Лаврушка. Жално му станало за брата – погива! Заплакал, паднал на колене и започнал да прави земни поклони. Бога молел, да помогне на брат му! Казано е в Светите Книги, че е по-лесно камила да мине през иглени уши, отколкото богат да влезе в Царството Небесно! Молел се той и не усетил как заспал. И чул на сутринта, че някой чука на вратата. Отворил – Степан! Как така? Какво е станало?\nез нощта цялата му къща изгоряла до основи. И сандъкът изгорял, макар че бил изкован от желязо. Жена му като разбрала, че мъжът й се е разорил, плюла си на петите и избягала при баща си. Останал Степан сам, само ключът се клатушкал на верижката.\nПрегърнал го Лаврушка, боял се да не посегне на себе си от мъка. А Степан се усмихвал широко и светло. Като че ли не мъка, а голяма радост го сполетяла.\n- Ех, - казал, - брате! Да знаеш колко леко ми стана на душата, когато изгубих всичко! Като че ли тежък товар смъкнаха от мене!\nИ наистина, богатство, което харчиш само за себе си, носи единствено мъка!\nЗаживели братята тихо и мирно, както в предишните времена. И не гладували, хляб винаги имали достатъчно. Ето такава една история…\nИ така, помисли си, Романе, трябва ли да се преследва богатството и голямо ли щастие дава то?...\nЗавършил войникът историята и заспал, а може би само си дал вид, че заспива. Така че Роман и да искал да попита още нещо, трябвало да се обърне настрана и също да заспи, като подложи ръка под главата си.\nНа следващата сутрин приятелите минали през високите врати на главния град на страната.\nОт прозорците на къщите се показвали лицата на стопанките и любопитните муцунки на децата – не всеки ден минавали по улиците им чуждестранни гости! На стените, тук и там, се виждали интересни предмети, вместо надписи. Обувката показвала, че там се намира обущарска работилница. Ножиците – шивашка. А козунакът означавал, че там има пекарня.\nОт любопитство Роман задържал коня си пред един предмет с необикновена форма. На изкусно направено от сребърна нишка цветче мирно седели два гълъба-играчки. А долу, обвита около стъблото на цветето, към тях пълзяла отвратителна отровна змия. От дюкяна излязъл търговец и започнал ниско да се кланя, сякаш искал с брадата си да измете целия боклук под краката на пътниците.\n- Влезте! Влезте, драги гости. Всичко, което ви е нужно, ще намерите в моето дюкянче!\n- Чичо Петър! Виж – колко много играчки! Прошепнал Роман на ухото на войника. – И какви са странни! Само хищни паяци и змии! И дракони, съвсем същите като тези, които водеха пленниците в подземието. А лицата на войничетата са толкова зли, като че не са хора, а люти зверове в човешки облик!\n- Е какво, любезни, - обърнал се войникът към търговеца, - по-хубави играчки не се ли намират при вас?\n- Според указа на най-добрия и най-мъдър от всички цар Дурман се разрешава да се продават само такива играчки. Те събуждат в децата любов към всичко добро и прекрасно!\n- А според мен от тях децата ще станат зли и жестоки!\n- Но какво говорите, какво говорите! Грешите! Не искате ли да погледнете? По заповед на нашия най-добър цар на всички новопристигнали се дават чудни огледала, при това съвсем безплатно!\nТърговецът ловко извадил из-под тезгяха малко огледалце, но богатирът Иван, дотогава мълчаливо наблюдаващ всичко, хванал ръката му.\n- Нима не ти е известно, търговецо, че най-мъдрият от всички цар Дурман е заповядал всички вълшебни огледала да се счупят и под страх от смъртно наказание никой да не се оглежда в тях!\nТърговецът трепнал. Пръстите на ръката му от изненада се разтворили, огледалото жално дръннало в пода и се разлетяло на парчета.\n- Нима е имало такава заповед?! – изплашено попитал той.\n- Ще има, - отговорил богатирът, - и не по-късно от тази вечер!\nКато оставили объркания продавач да мете парченцата, Иван и приятелите му се насочили към градския площад.\nВисоко в небето се развявали знамена. На тях се виждали изображенията на паяк и черен прилеп – новият герб на Печалната страна. На площада ставало нещо необичайно. Наоколо се тълпял народ, чувал се смях и възбудени викове.\nКогато се приближили, нашите приятели видели странно зрелище. Няколко момчета биели разрошен малчуган на около седем години.\n- Защо го бият? – попитал някой от тълпата\n- Вероятно е настъпил по крака един от тях! – отговорил друг.\nМомчето нелепо размахвало ръце и се опитвало да се изплъзне от ударите, но скоро под освиркване и подигравки паднало през глава на паважа. Юношите продължавали да го ритат с крака.\nБез да мисли дълго, войникът Петър започнал да се промъква напред. След минута едно от момчетата, изглежда главният инициатор на боя, вече безпомощно се мятало във въздуха, като се опитвало да се отскубне от ръцете му, но той здраво го държал за подгъва.\nТълпата замлъкнала – никой не очаквал такъв обрат на събитията.\nИзведнъж пред войника като че из-под земята изникнали двама високи стражи. Те били облечени с железни ризници, в ръцете си държали копия, а на гърдите на всеки от тях бил изобразен знакът на хищния паяк.\n- Нима не ти е известно, чужденецо, - извикали те едновременно, - че по законите на страната ни всеки има право на абсолютна свобода. Може да прави всичко, което иска! И никой да не смее да му пречи! Това велико благо даде на подвластните му народи цар Тивин Дурман І. Всеки, който посмее да наруши този закон, подлежи на арест и смъртно наказание!\nПри тези думи те протегнали ръце към войника, но се заклатили и с грохот се разлетели в различни посоки. А на мястото им Петър видял богатира Иван!\n- Те нарушиха закона на тази страна – с престорена сериозност казал той – трябваше малко да ги накажем!\nТълпата бързо започнала да оредява. Побойниците се пръснали на всички страни. От земята се вдигнало момчето, за което се застъпил войникът. То се отръскало и недоверчиво поглеждало ту към своите освободители, ту към стражите, които неподвижно лежали на земята.\n- Как се казваш? – колкото се може по-меко го попитал войникът.\n- А на вас защо ви е да знаете?!\n- Трябва да знаем как да се обърнем към теб!\n- Мякиш, - с нежелание промърморил малчуганът. Но като се огледал наоколо, лицето му се разтегнало в широка усмивка, - а тях вие ли ги разпръснахте?\n- Като че ли ние!\n- Знаеш ли, момченце, как да стигнем до царския дворец? – включил се в разговора Иван.\n- До двореца?! – изплашено проговорил малчуганът и подсмъркнал с нос. - За знаене – зная. Но кой ще отиде там по собствена воля?!\n- Ние ще отидем. Но ако се страхуваш, можеш да останеш.\nИван дръпнал повода и като обърнал коня, насочил го към най-близката улица. Приятелите му го последвали. Скоро чули забързани стъпки зад себе си. Мякиш със всички сили се стараел да ги догони и викал нещо след тях. Най-накрая вятърът донесъл думите на момчето.\n- Почакайте! Почакайте! Ще ви покажа пътя! Почакайте!\nСлед няколко минути той вече седял на коня зад Иван.\nПред главната кула на царския дворец вървели бързи приготовления за похода “Армия на реда”.\nТам били тези воини, които предали своя крал Белу и преминали на страната на царя-паяк. Техните шлемове се украсявали с рога, в чест на командира им – Черния рицар. Споровете си войниците решавали с двубой. Противниците се затичвали и се блъскали с чела като млади овни. Който е по-силен – той е правият.\nВ свободното си време те си прехвърляли тежки гири, стремейки се да разкрасят и без това страшните си физиономии. Или седели в кръчмата, дръзко сложили краката си, обути в тежки ботуши, на масата, отпивайки от големи глинени чаши силно пиво. Като си пийнели, воините се прегръщали, клатели се в различни посоки и си дерели гърлата с буйни песни:\nНека пивото скочи високо\nОт нашите чаши, йо-хо-хо!!\nПод грохота на чашите да пеем\nЗа това как весело живеем!\nПаякът без нас, да-да, ура!\nНе би станал цар никога!\nЧерният рицар ни е командир,\nТой в боя е непобедим!\nТе наричали себе си “лоши момчета”! /…/ Но хората ги наричали просто “камшици”. И ето сега те се суетели, обличали се припряно в ризници и приготвяли оръжието си.\nНачалниците на отрядите с изхвръкнали от ярост очи, крещели на обикновените войници, които все не можели да се подредят в правилни редове. “Камшиците” спорели помежду си кой да застане пръв и кой – последен.\nБарабанчиците се стараели с всички сили, когато удряли с палките сигнала за бойна тревога. Накрая войската успяла да се построи.\nПрез цялото време в главната кула се чувало някакво странно бълбукане и клокочене. От там излизали накъсани облаци син пушек. Те все повече и повече се сгъстявали и накрая се плъзнали под краката на всеки от войниците. Цялата армия се вдигнала в открито небе.\nНад главите на войниците, малко пред тях, разсичайки въздуха със свистене, летял техният главнокомандващ – Черният рицар. Той лично ги повел в бой като възнамерявал с един удар, веднъж завинаги да приключи с неканените пришелци.\nОт столицата на Печалната Страна до царския дворец се стигало за няколко дни. На коне би могло да се стигне много по-бързо и Иван се надявал да се срещне лице в лице с царя-паяк още на следващото утро. А засега пътниците си устроили място за почивка на брега на бърза река, на края на гората.\nНо този път не им се отдало да си починат.\nПърви забелязал надвисващата опасност Роман.\n- Гледайте! Гледайте! – завикал той, сочейки към потъмнялото небе. – Колко са много, цяла армия! Как ще се справим с всички?\nПо небето, докъдето стигал погледът, в стройни редици върху сини облаци се носели въоръжени до зъби воини. Те не разбирали, защо са ги събрали толкова много. Всеки един от тях би могъл сам да прогони цели тълпи от жителите на страната! Самоуверено гледали от високо на земята и синята мъгла се отразявала на кълба в техните не знаещи жалост очи.\nБез да каже нито дума, войникът Петър смъкнал оръжието си от рамо. Скоро към него се присъединил и Иван. Той изпъвал обтегнатия лък и тетивата с тих звън изпращала на път острите нажежени стрели. Нито един изстрел не пропаднал, нито една стрела не паднала на земята, без да порази целта. Те събаряли от шлемовете бичите рога, разбивали на парчета стоманените доспехи и воините, губейки равновесие, падали в реката.\nНо те били твърде много!\nПо заповед на Черния рицар редиците на воините плътно се сгъстявали, запълвайки мястото на падналите и те, като неудържима армада, се приближавали към противника. Издърпвайки от разширенията на железните ръкавици късчета от леката паяжина на цар Дурман, те безстрашно скачали долу. Като държели мрежата над главата си, воините плавно се спускали на брега и веднага се хвърляли напред, размахвайки във въздуха тежки мечове.\nМомчетата и войникът се скрили в разклонената корона на могъщ дъб. Никой не ги търсел, на “камшиците” не им било до това. Блъскайки се един друг, те влизали в най-гъстата част на схватката – там, където се биел един против всички богатирът Иван. В своето тщеславие всеки от воините мислел, че именно против неговата сила и ловкост богатирът няма да може да устои в боя!\nНо напразни били надеждите им. Иван-богатир ги разпръснал във всички посоки. Минали само няколко минути от началото на боя и останките от разбитата войска, захвърляйки доспехите си, плували само по риза, спасявайки живота си, към другия бряг на бързата река…\nИван се чувствал като след добре свършена тежка работа. Той не се гордеел с победата си. Отивайки към реката, хвърлил бойните ръкавици и като свалил шлема си, сипал в него чиста речна вода. Но не било съдено боят да приключи толкова бързо.\nСянката на командира на армията на реда като черна мълния паднала от небето и остър меч прелетял над главата на невъоръжения Иван. В същия миг от короната на големия дъб блеснал огън и мечът, избит от ръката на рицаря, паднал на пясъка. Като разгърнал крилатия плащ, Черният рицар в полет подхванал оръжието си. В същото време и Иван успял да се добере до своето. Стоманата се срещнала със стомана, очите на Иван – с хладня поглед на рицаря!\n- Приготви се за смъртта, Иване! Аз ще извадя с меча си богатирското ти сърце! – свирепо закрещял той.\nТогава Иван наистина се разсърдил:\n- Ах, ти рогато чудовище! Преди да си убил храбър юнак, не се хвали!\nИскри от мечовете полетели встрани и със свистене гаснели в леките речни вълни. Рицарят нанасял на богатира по няколко мълниеносни удара едновременно и веднага отскачал от него в своя крилат плащ. През цялото време той се оказвал зад Иван, като се стараел да му нанесе коварен удар в гърба!\nНакрая Иван улучил сгоден момент и с бързо движение хванал рицаря за наметалото. Като заловена птица той се дръпнал с всички сили от богатира, оставяйки в ръцете му черно кожено парче. А Иван, без да му даде да се опомни, го подгонил надолу по брега, размахвайки меча си все по-далече и по-далече! Той разбил на парченца меча на своя противник и с един мах отрязал от главата му двата закръглени рога. Опозореният рицар веднага се вдигнал нагоре и с неравен зигзаг се скрил в облаците…\n- Ето че ми потрябваха в боя твоите зорки очи и вярно сърце, войниче! – проговорил Иван и като сложил шлема и ръкавиците под ръка се насочил към края на гората.\nОт дървото, захващайки се за клоните, се спуснали при него войникът Петър и двете момчета. Мякиш с ококорени очи гледал богатира, който сам самичък се справил с такава огромна войска! Роман не по-малко се гордеел с войника. В този ден той твърдо решил да се научи да стреля също така точно, както неговият по-голям приятел.\nПътят като тясна лента продължавал нататък, зад хоризонта. Вече отдавна дъждът не бил изливал тук своята живителна влага. Земята се напукала от сушата, като че се покрила с гигантска паяжина. Растенията изсъхнали и се превърнали в пепел, а животните избягали далече-далече, там, където властта на паяка не се проявявала така силно…\nВ далечината започнали да се показват очертанията на царския дворец. От него излизало такова сияние, сякаш бил направен от скъпоценни камъни. Капките синя мъгла около двореца изглеждали като нежно сребро, а над купола на най-високата кула горяла ярка звезда! Пътниците не можели да откъснат от него възхитен поглед.\n- Това е измама! Измама и нищо повече! - зашепнал малкият Мякиш.\nТе се приближили и що да видят? …\nДворецът изчезнал! Стопил се във въздуха, както изчезва отражение в прозрачна вода от неочаквано връхлетял вятър. Вместо него сред огромни камъни, нахвърляни един върху друг, се издигала Кулата на Лъжата, устремена в небето като остра стрела.\nНа самия връх на Кулата в огромна пещера бил свил гнездото си цар Тивин Дурман І. В нея царял мрак и само през малко прозорче предпазливо прониквали слабите слънчеви лъчи. Там човекът-паяк се чувствал в безопасност. Никой без негово разрешение не можел да се добере до такава височина! Само Черният рицар влитал в неговото леговище на своите бързи криле. Самият Тивин Дурман слизал надолу, захващайки се за дълга, прехвърлена през прозореца, здрава мрежа.\nКато стигнал до кулата, Иван скочил от седлото, подал поводите на войника и се изкачил по камъните до основите й. Никъде не се виждал нито вход, нито изход.\nИзведнъж пред него, незнайно откъде, изникнала фигурата на рицаря.\n- Великият владетел те чака в покоите си. Той иска да ти предложи мир. Условията на договора ще разбереш там – на върха. Ако, разбира се, се добереш до него. – Добавил той и усмихвайки се накриво, се издигнал нагоре.\nИван опипал с ръка гладката повърхност на Кулата. Тя била с кръгла форма и толкова гладка, като че ли полирана от множество старателни ръце. Без да размисля дълго, той извадил меча си и започнал да пробива в стената стъпала. Не напразно бил провел много дни високо в планините, разбивайки здравите скали на парчета. Сега този опит му потрябвал точно навреме.\nБавно и сигурно се изкачвал богатирът все по-високо и по-високо. А долу войникът заредил оръжието си и чакал в готовност. Ако рицарят изведнъж решал да попречи на Иван, щял да рискува живота си под точните изстрели на войника…\nВремето се влачело мъчително бавно. Очите на момчетата се изморили от напрегнатото взиране нагоре. Накрая лицето на Иван се изравнило с единствения прозорец на кулата. Той се хванал с ръце за края му и скочил вътре.\nПред него като шатра, по цялата ширина на пещерата, се разкрила огромна паяжина. В самия център на меко легло седял мъхнат паяк. Той едва-едва се поклащал встрани, като на въздушна люлка, спирайки пустия поглед на изпъкналите си очи върху богатира. Бузите му били провиснали, а от устата се показвали в ядовита усмивка две тънки жила. Иван едва ли би могъл да си представи по-омерзително и гадно същество от това, което виждал пред себе си.\nНо ето че паякът щракнал със своите мъхнати пръсти и пред изумения поглед на Иван се появил як, висок човек на средна възраст. Върху синия костюм, плътно стегнал неговата мускулеста фигура, били сложени броня, ръкавици и пантофи от червена кожа. Две бели пусти очи, очертани около черна ивица, мъртво и хладно гледали Иван в лицето като издавали в човека това, което той представлявал в действителност.\n- Е какво, Иване! Не съм толкова уродлив, колкото изглежда на пръв поглед! – извикал той и като морска змиорка се плъзнал към богатира.\nЦарят-паяк го гледал изпитващо в очите и зашепнал разгорещено и бързо:\n- Защо да воюваме, Иване! Ти и аз, двамата ще завоюваме целия свят! Ти ще имаш всичко, което е нужно на човека: власт, почести, богатство, слава! Всичко, което пожелаеш, тозчас ще лежи в краката ти! Ще те направя главнокомандващ на моята армия! Черният рицар ще ти бъде заместник, той няма да се обиди, не се бой… Аз не те карам да бързаш. Помисли си, Иване. Помисли си… А сега, молим да ни уважиш, днес ще имаме празничен обяд в чест на скъпия гост!\nЦар Дурман още веднъж щракнал с пръсти и за миг всичко наоколо се преобразило. Паяжината се разлетяла на различни страни, стените, подът и таванът се покрили със скъпи килими. Над главата на Иван засиял чуден кристален полилей. По цялата дължина на пещерата се простряла тясна маса на къси крака, а отстрани лежели спретнати кадифени възглавнички, обшити със злато и сребро. Отнякъде внезапно се появили слуги с високи тюрбани и широки шалвари. Те носели на блюда задморски лакомства, а в бели порцеланови кани – разхладителни напитки.\nНо празникът свършил, преди да започне.\nИван отместил сновящия пред него слуга и като се обърнал към цар Дурман гръмко произнесъл:\n- Не да пирувам дойдох тук и не да провеждам с тебе преговори, отвратително чудовище! Дойдох, за да сваля от раменете ти гнусната ти, уродлива глава! За да не се проливат повече по земята горчиви сълзи. За да излязат от подземията хората, запленени от твоето отровно дихание! И така готви се за бой, ако можеш да воюваш не само с раздвоен език, но и със стоманен меч!\nНа часа богатата подредба на пещерата изчезнала. А през редкия дим Иван видял пред себе си изкривеното от злоба лице на човека-паяк. Блеснал във въздуха, шумно изваденият от ножницата бащин меч и Иван се хвърлил срещу врага.\nНо не бил толкова глупав царят-паяк, за да се срещне в честен бой с богатира. Чуло се глухо плясване, като че ли издърпали запушалката от бутилка, - и пещерата потънала в мрак. Царят-паяк изпуснал като сепия черна полутечност-полугаз, за да се скрие от неминуемата гибел. Държейки меча си в готовност, Иван напрегнато чакал от коя страна той ще го нападне. И ето, някъде отстрани се чуло леко шумолене, като че ли някой се придвижвал по пода с мъхнати лапи.\nИван се хвърлил към звука и нанесъл наслуки с меча си няколко съкрушителни удара. В същия миг почувствал силен удар по ръката. Мечът паднал в тъмнината със звън на пода и се търколил в страни.\nКато останал в мрака без оръжие, Иван разбрал, че е попаднал в лапите на противника. Още миг и животът му ще приключи! Той не ще може да извърши това велико дело, заради което е положил толкова сили!\nВ този смъртен час пред очите му се появил планинският манастир и старецът Атанасий, който го благословил за бой. Иван чул отчетливо гласа му, който тихо произнесъл само няколко думи. Това бил точно този съвет, който би могъл да му помогне в трудна минута.\nКато че ли пружина се отпуснала в смъртно измъченото сърце на Иван. Радост изпълнила цялото му същество! Като пъхнал едната си ръка в ризницата, той извадил от пазвата си драгоценен кръщелен кръст. Вдигнал го над себе си толкова високо, колкото му позволявала верижката и с пресекващ от вълнение глас започнал високо да чете думите на молитвата, от която отстъпват всяка нечиста бесовска сила и отровна твар:\n- Да възкръсне Бог и да се разпръснат враговете Му!...\nВсе едно паднал гръм в кулата на паяка и я разтърсил с огромна сила, когато Иван произнесъл тези думи. А гласът му се усилвал все повече, разпръсквайки се по всички ъгълчета и излитайки през полукръглото прозорче на кулата.\n- И да бягат от лицето Му, които Го мразят! Да се разнесат, както се дим разнася, както се топи восък от лицето на огъня…\nЛъчи ослепително ярка светлина блеснали в тъмнината на пещерата от кръста на Иван. Те я разрязали с остри стрели като плътна тъкан и тя падала на пода на разкъсани парчета, като се разбивала и изчезвала безследно!\nИ Иван като че ли чул ангелски глас, чист и прозрачен, да му подпява отнякъде думите на молитвата:\n- Както се топи восък от лицето на огъня, така да погинат бесовете от лицето на любещите Бога и ознаменуващи се с кръстното знамение и във веселие произнасящи…\nРоман, чувствайки със сърцето си, че на богатира му е тежко в схватката с врага, застанал на колене и запял, призовавайки в помощ на Иван Всесилния Бог!\nЦарят-паяк завил с нечовешки глас и като се метнал към прозореца започнал трескаво да се катери към самия връх на кулата. Като разпалени въглени го изгаряли думите на молитвата, пронизвайки с небесна чистота неговата мрачна душа! А Иван, хванал меча, се хвърлил след него.\nНа върха на кулата паякът се обърнал, за да се опита за последен път да ужили богатира. Но преди да успее да отвори своята гадна уста, Иван отсякъл главата му. Тя се понесла надолу, а след нея полетяло и отвратителното му тяло. Като се разбило в земята, то се разпръснало на малки части, всяка от които се превърнала в черно паяче. Тези паячета, като бързали и се блъскали, се скрили в цепнатините на земята.\nВ същия миг дълбоките подземия се разтворили и пленниците излезли на свобода. Те се смеели и плачели едновременно.\nГоляма радост настъпила по цялата страна! Радвал се и Роман. От неговото чудно пеене последните остатъци на опиянението излизали от душите на хората и сърцата им се разгаряли с ярка небесна любов! Печалната Страна отново ставала Страна на Радостта…\nНе обичал Иван-богатир славата и почестите. Тихичко си тръгнал заедно със своите приятели за дома.\nБлизо до границата го срещнали неговите по-големи братя. Те били изяли вече половината от провизиите…\nТримата приятели отишли да се поклонят на мъдрия старец Атанасий. Роман и старият войник останали при него в манастира. А Иван се върнал при баща си, който със сълзи на очи прегърнал сина си и му съобщил волята си:\n- Вече ти ще управляваш народа, Иване. А аз ще се оттегля с пълната увереност, че в моята държава ще има мир и ред!\nИ царувал Иван в това царство-господарство дълго и щастливо.\nА какво станало с Черния рицар? Къде отишъл той? Кой го знае. Оттогава никой не го е виждал. Изглежда се изплашил от богатирската сила на Иван и отлетял неизвестно къде.\nА може би той ще поиска да се върне? И да опита да възстанови този ред, който се провалил в Страната на Радостта?!\nТрябва да бъдем внимателни. Ако това се случи, сигурен признак за него ще бъдат портретите му, разлепени навсякъде като пример за подражание. Ще се появят книги за децата с неговите големи “подвизи”. Той може да смени името си, но за нищо на света няма да се съгласи да смени черните си дрехи, маската, шлема със закръглените рога и широкия пояс с изобразен на катарамата прилеп.\nИ ако ние с вас не сме внимателни, всяко от тези малки паячета, на които се разпаднало тялото на Тивин Дурман І, може да започне да расте и да опиянява душите ни със сладък син дим.\nТогава ще настъпи епохата на новия цар – Тивин Дурман ІІ. Само че ще се появи ли такъв могъщ богатир като Иван срещу него? И стар верен войник като Петър? И ще се намери ли момче с такава силна вяра и с такова чисто сърце като Роман-сладкопевец?!\nЧасти от четивата могат да се цитират при посочване на адреса на сайта - http://\nУДИВИТЕЛНАТА ИСТОРИЯ НА МАЛКИЯ ЕЖКО


Мерил Сойър — Опасни лъжи (22) — Моята библиотека\nОпасни лъжи (22)\nШейн, прегърнал Тейлър, нито за миг не се отдалечаваше от нея. Тя бе спряла да трепери още преди половин час, когато пожарникарите бяха потушили огъня в апартамента й, но той знаеше, че все още е ужасно разстроена.\n— Не смятам, че са имали намерение да те убият — заяви Шейн, опитвайки се да й вдъхне малко увереност. — Предполагам, че някой е поставил самоделно взривно устройство в апартамента ти. Входната врата отключена ли беше?\n— Да. Когато тръгнах към твоя апартамент, възнамерявах да остана само няколко минути.\nДвамата стояха във вътрешния двор и гледаха към всекидневната през полуразрушения прозорец. Валеше. Топъл тропически дъжд, от който въздухът стана сякаш по-гъст и труден за дишане.\nЕкспертите от отдела по взривовете се ровеха из овъглените останки. Застанал до тях, Оги напрегнато душеше въздуха, натежал от задушливата миризма на дим. Изведнъж кучето излая два пъти и застана в стойка като обучен птичар на ловен излет.\n— Защо Оги се държи по този начин?\nНа Шейн никак не му се искаше да й каже, че Оги току-що бе потвърдил подозренията му.\n— Доловил е миризмата на експлозиви. Това е работата, която вършеше в армията.\n— И защо разпозна тази миризма чак сега?\n— При пожар се излъчват твърде много миризми, които се смесват и затормозяват обонянието на кучето. А дъждът, като капак на всичко, го обърка още повече. Пък и миризмата, която остава след подобна експлозия, е много слаба. Едва доловима — Шейн се наведе и погали Оги. — Свободно, момче. Свободно.\n— Защо някой би решил да сложи бомба в дома ми?\nНе за пръв път задаваше този въпрос. По дяволите, сигурно вече за стотен път търсеше отговор все на един и същи въпрос.\n— Ще ми се да знаех защо някой би извършил подобно нещо — Шейн се замисли за момент. — На мен ми изглежда като предупреждение. Дори и да си беше у дома, шумът щеше да те събуди и ти щеше да успееш да избягаш през задната врата.\n— Предупреждение за какво?\n— Добър въпрос. Но, ако не е предупреждение, какво е тогава?\nДвама полицаи от отдела по взривовете се приближиха до тях.\n— Било е самоделно взривно устройство. Намерихме достатъчно голямо парче от него. Веднага го пращаме в лабораторията за изследване.\nТейлър ги изгледа въпросително.\n— Смятате ли, че ще можете да откриете извършителя?\nПо-възрастният от двамата, мъж с червендалесто лице и оредяла коса, поклати отрицателно глава.\n— Не вярвам лабораторният анализ да ни насочи към самоличността на извършителя. Устройството е съвсем просто. Дори и дете би могло да го сглоби.\nВторият полицай също се включи в разговора.\n— В интернет има толкова много информация по тези въпроси, че практически всеки човек би могъл да сглоби нещо подобно, спазвайки указанията и инструкциите. Но ако се намери свидетел, видял извършителя да се навърта наоколо, тогава може и да успеем да стигнем до него.\n— В два часа сутринта? — Тейлър невярващо поклати глава. — Аз…\n— Тейлър, слава богу, че си добре!\nТрент се затича към нея, смръщил вежди в тревожна гримаса.\n— Госпожа Брайънт ми се обади. Решила, че не би трябвало да оставаш сама в подобен момент — Трент обви ръце около сестра си и силно я притисна към себе си. — През целия път до тук умолявах господ да те пази и да не позволява да ти се случи нещо лошо. Не зная какво ще правя, ако загубя още някого, когото обичам.\nДвамата мъже от отдела по взривовете си тръгнаха, като предупредиха, че ще се върнат отново на следващия ден, за да огледат всичко на дневна светлина. Шейн ги изпрати с поглед като не преставаше да се пита как би могъл да помогне на Тейлър.\nЗащото съзнаваше, че при евентуално следващо покушение, тя би могла да загине.\n— Раул обади ли те се? — попита той и погледна Трент.\n— Не — Трент плъзна ръце по раменете на сестра си. — Моля се всичко около него да е наред.\nШейн се постара да изобрази нещо като състрадание на лицето си. От известно време обаче една мисъл, загнездила се дълбоко в главата му, не му даваше мира.\nАко и Тейлър, също като Рената, си отиде скоропостижно от този свят, Трент щеше да остане единственият наследник на състоянието на Ванеса.\nКале Очо, сърцето на Литъл Хавана, се състоеше от безброй малки магазинчета и кафенета, наблъскани едно до друго като цигари в картонена кутия. Всички табели и надписи бяха на испански, а хората, които обитаваха квартала, дори и след четиридесет години в страната, продължаваха да наричат Куба свой дом.\nШейн вървеше по тротоара и търсеше Ел Тамбор — бара, в който бе работил Джим Уилсън. Свежият утринен въздух бе пропит с миризмата на силно кубинско кафе и ароматни пури.\nОт многобройните магазинчета се носеха кубински ритми. Целият живот в Кале Очо пулсираше в такт с отсечените удари на барабаните.\nТърговците бутаха колички, натоварени с coquito — кокосови бонбони, като внимателно заобикаляха насядалите по тротоара старци, които пушеха пури и играеха домино от сутрин до вечер. Шейн говореше перфектен испански и пътьом долавяше някои откъслечни фрази и думи, които мъжете си подхвърляха по време на играта.\nЕл Тамбор се намираше на един ъгъл, малко по-надолу по улицата, непосредствено до малка хлебарница. Входната му врата беше закована с шперплат. Заведението беше напълно безлюдно и очевидно бе затворено за постоянно.\nШейн влезе в хлебарницата, поръча си medianoche — среднощен сандвич с шунка, сирене и туршия, който се сервираше сутрин на хора, прекарали цялата нощ в забавления. Шейн не се бе забавлявал през нощта, но не бе успял да дремне дори и за миг. Когато двамата с Тейлър най-после си легнаха, той остана да лежи буден до нея, потънал в тревожни размисли.\nЕдин предупредителен глас безспирно отекваше в главата му.\nТейлър е в опасност.\nШейн бе свикнал да се доверява на шестото си чувство, което бе развил по време на безбройните мисии, в които беше участвал.\nНо как да помогне на Тейлър, след като не знаеше срещу какво — или кого — е изправен?\nИзмъчваше го чувство на безсилие, загнездило се дълбоко в душата му. На пръв поглед като че ли не съществуваше връзка между проблемите в Ту дъ Макс, убийството на Рената и взрива в дома на Тейлър. Шейн обаче подозираше, че тези събития са свързани по някакъв начин.\nРазреши ли тази загадка, ще успее да спаси и Тейлър.\nИ трябваше да го стори, преди да е станало твърде късно.\nВсе още не бе споделил подозренията си с нея, защото не искаше да я тревожи ненужно, но колкото повече разсъждаваше върху случващото се напоследък, толкова по-силно вярваше, че между нещастията, сполетели семейство Максуел, съществува някаква връзка.\n— Защо Ел Тамбор не работи? — попита той на испански жената, която му подаде неговия medianoche.\n— Имаше полицейска акция и ченгетата го затвориха.\n— Преди две вечери.\nШейн излезе от пекарната. Джим Уилсън вече работеше за Лиза, но Шейн би искал да разбере кога точно бе напуснал Ел Тамбор. Преди две-три седмици може би. Ето един въпрос, който се нуждаеше от изясняване.\nТейлър предполагаше, че трябва да благодари на щастливата си звезда заради късмета, който беше извадила. Целият й апартамент бе ужасно опушен, а мебелите във всекидневната бяха безвъзвратно изгубени, но всичките й дрехи, както и кухненското обзавеждане, бяха оцелели. Най-важното бе, че лаптопът й, където съхраняваше почти завършената компютърна игра, върху която работеше от години, бе останал незасегнат благодарение на собствената й разсеяност, станала причина да забрави преносимия компютър в офиса си, в компанията.\nТейлър се опита да се съсредоточи върху докладите за продажбите, които асистентката й бе оставила върху бюрото по-рано сутринта. Прегледа ги набързо и забеляза, че продажбите на най-новите им продукти вървят с най-бързи темпове в Южна Калифорния, Тексас и в централната част на Маями. Очевидно жените в тези щати бяха отворени към новото и бързаха да изпробват всеки козметичен продукт, появил се на пазара.\nТова означаваше, че Макс ще трябва да запланува специални промоции, които да засилят интереса към най-новите им продукти в останалите части от страната. Опитът на Тейлър в тази насока сочеше, че най-успешната стратегия включваше раздаването на безплатни мостри в големите козметични магазини. Само че една подобна кампания бе свързана с твърде големи разходи.\nЧичо й Дойл почука на вратата точно в момента, в който Тейлър се питаше дали той ще одобри предложението й.\n— Какво точно се случи в дома ти снощи? — намръщено попита той.\n— Някой е подхвърлил взривно устройство във всекидневната ми. За щастие, по това време бях на гости на Шейн.\n— Защо някой би…\n— Нямам представа. Никога не съм предполагала, че имам врагове, които биха прибягнали до такива крайни мерки. — Цялата настръхна, когато си припомни огромните оранжеви пламъци, осветили целия двор на сградата, в която живееше.\n— Възможно ли е да е станала някаква грешка?\n— Бих искала да вярвам в това. Бомбата избухна посред нощ, а дворът ни не е много добре осветен. На всичкото отгоре валеше. Може би извършителят не е успял да разчете правилно номера на сградата.\nЧичо й Дойл се настани на един стол до бюрото й.\n— А може да са сбъркали и апартамента.\n— На първия етаж има само два апартамента — моят и на Шейн.\nДойл я погледна изпитателно.\n— Ти смяташ, че бомбата е била предназначена за Шейн?\nЧичо й сви рамене, повдигайки едното си рамо малко по-високо от другото. Жест, който отново й напомни за баща й.\n— Работата му е такава, че е напълно нормално той да има повече врагове от теб. Какво, всъщност, знаеш за него?\nНедостатъчно, мълчаливо си призна тя.\n— Шейн е добър човек. Работил е в Агенцията за разузнаване и отбрана.\n— Не съм съвсем сигурна. Нещо, свързано с антитероризма. — Тейлър са замисли за момент. — Дори и да допуснем, че Шейн е бил мишената, защо са решили да използват точно бомба? Това е възможно най-шумният начин за извършване на едно покушение. Да не говорим, че човекът, срещу когото е насочено, спокойно би могъл да избяга пред задната врата и да се спаси.\nЧичо й, който продължаваше да се мръщи, я погледна загрижено.\n— Искам да бъдеш много предпазлива.\n— Обещавам. Предполагам, че трябва да кажа на майка преди…\n— Телефонирах на Ванеса и й казах, че си на работа.\nПри нормални обстоятелства майка й веднага щеше да я потърси, за да се увери, че дъщеря й е добре. Само че сегашните обстоятелства изобщо не бяха нормални. А Ванеса Максуел се бе променила до неузнаваемост и вече изобщо не приличаше на себе си.\n— Колко време ще е нужно, за да се ремонтира апартаментът ти?\n— Нали познаваш госпожа Брайънт! Ще изчака да получи поне милион оферти, преди да предприеме каквото и да било.\n— Жилището не е ли застраховано?\n— Застраховано е, но тази сутрин госпожа Брайънт ме информира, че застраховката не покрива щети, причинени от пожар, избухнал в резултат на криминално деяние. Ето защо ще се наложи тя да плати ремонта.\n— Имаш ли къде да живееш през това време? Бриана ще бъде във възторг, ако се преместиш при нас.\n— Не, не е необходимо, но ви благодаря за предложението.\nНе поясни, че ще живее при Шейн. Чичо й обаче беше достатъчно прозорлив, за да се досети и сам.\nТейлър побърза да смени темата.\n— Тъкмо разглеждах последните доклади за продажбите. Новите ни продукти не се продават така, както би ме се искало. Смятам, че трябва да произведем мостри, които да се раздават безплатно в магазините за продажба на козметика. Зная, че това ще струва…\n— Но трябва да го направим. Нека на първо време да насочим усилията си към Сан Франциско, Сиатъл и Бостън. Няма да се занимаваме с вътрешността на страната.\nСпециалистите по маркетинг обикновено пренебрегнаха централните щати, тъй като най-големите пазари бяха по двете крайбрежия. По-голямата част от страната, затворена между двата океана, често биваше пренебрегвана при много от мащабните маркетингови кампании. Тейлър беше убедена, че това е грешка, но въпреки това не можеше да не признае, че рекламните кампании, насочени към големите градове по двете крайбрежия, постигаха най-впечатляващи резултати и успехът идваше веднага.\n— Налага се да продължим да се борим за разрастването и утвърждаването на тази компания — продължи чичо й. — Защото продажбата й може да се окаже невъзможна в близкото бъдеще.\n— Защо смяташ така? Очаквам приятелят на Шейн всеки момент да разреши проблема, свързан с информационната ни сигурност.\n— Снощи разговарях с Ридли Пъдж. Той се обадил на Ванеса, за да провери дали сега, когато Рената вече не е между живите, тя не би искала отново да се върне към предишния вариант на завещанието си. Отговорила му, че в момента обмисля тази възможност и ще му се обади веднага щом е готова.\nТейлър не даваше пет нари за парите, но въпреки това изпита остра болка при мисълта, че майка й изпитва колебания и като че ли няма особено желание да й завещае каквото и да било.\n— Тези пари са си на майка ми. И тя може да прави с тях каквото си пожелае.\n— От полицията освободиха тялото на Рената. Погребението е в петък. Смятам, че всички ние трябва да присъстваме.\n— Да — съгласи се Тейлър, макар мисълта за това да я изпълваше с ужас.\nСъзнаваше, че майка й ще бъде опустошена и съсипана от мъка. А предвид постоянно влошаващото се здравословно състояние на Ванеса това изпитание със сигурност щеше да я довърши.\n— Има и още нещо — съобщи чичо й с тих глас. Прекалено тих.\n— Снощи ми позвъни Раул. Поиска сто хиляди долара, за да напусне Маями.\nТейлър затвори очи за миг и си припомни мъката, която бе прочела в очите на Трент при срещата им миналата нощ. Раул така и не му бе позвънил. И докато брат й се измъчваше и се съсипваше от тревоги, мъжът, когото той толкова обичаше, се опитваше да измъкне тлъста сума пари от семейството.\n— Заявих му, че тая няма да я бъде. Не само че не разполагам с толкова пари в брой, но и смятам, че е крайно неуместно да се намесвам по този начин в живота на Трент и да се опитвам да се отърва от неговия… приятел.\n— Майка вече му е предлагала пари. Той би могъл…\n— Най-напред се обадил на нея. Но тя отказала да му даде и цент.\nТейлър се облегна назад и уморено отпусна рамене.\n— Иска ми се да вярвам, че майка ми най-после е помъдряла и е предпочела да не се бърка повече в живота на Трент, но се боя, че случаят не е такъв. Тя просто се промени до неузнаваемост. И аз не съм сигурна дали това се дължи на силните лекарства, които взема, или на смъртта на Рената. По всяка вероятност причините са комплексни. Истината обаче е, че тя вече не е същият човек.\n— Съжалявам, Тейлър. Зная колко ти е тежко в този момент. Иска ми се изобщо да не бяхме намирали Рената.\n— Но тя наистина е дъщеря на майка ми. ДНК тестът го доказа.\n— Зная, но това момиче ни донесе само неприятности. Големи неприятности.\nВалеше като из ведро и топлите дъждовни струи безмилостно шибаха пожълтялата трева. За него този дъжд дойде като благословия след безжалостната жега в Маями. Високите палми се огъваха под напора на силния вятър и стенеха тъжно в своята самота.\nТой самият се бе отдал на среднощно бдение.\nНямаше никаква работа и затова седеше безмълвно и наблюдаваше ярките светкавици, които от време на време раздираха мастилено черното небе.\nИ чакаше глухия тътен на гръмотевиците да отправи своето злокобно предупреждение.\n— Тейлър не се изплаши достатъчно от бомбата — изрече на глас той. — И дори не подозира, че тя е следващата ми жертва.\nСамо че все още бе твърде рано да отнеме живота й.\n— Не бива да прибързвам с най-силния си коз.\nДъждовните капки удряха по стъклото и го разсейваха. Вятърът бе сменил посоката си и сега завихряше дъждовните струи и ги насочваше право към прозореца му.\nТрябваше да подходи към цялата ситуация от друг ъгъл. И да отправи сериозно предизвикателство към Шейн Донован. Да го поразтърси малко. Копелето напълно си го заслужава.\nИ да стресне Тейлър до смърт.\nУбиецът ти те наблюдава във всеки един миг от живота ти.\nТой се изсмя доволно. Кучката заслужаваше да умре. И колкото по-скоро осъзнае, че краят наближава, толкова по-доволен щеше да бъде той.


Holiday Inn Telford Ironbridge - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nSt Quentin Gate, Телфорд Таун център, Телфорд, Великобритания, TF3 4EH - Много добро местоположение - вижте на картата\nВ близост Телфорд Таун център Телфорд Телфорд Таун център Телфорд Таун център Арлстън\nПовече за Holiday Inn Telford Ironbridge\nУдобно разположен в Телфорд, Holiday Inn Telford Ironbridge е чудесна стартова точка, от която можете да започнете да проучвате този оживен град. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. Лесен е също така достъпът до места като Международен център Telford, Telford Town Park, Wonderland.\nПървокласните хотелски услуги и съоръжения, които определят нивото на InterContinental Hotels Group, са на разположение за Вас в Holiday Inn Telford Ironbridge. За удобството и комфорта на гостите хотелът осигурява безплатен WiFi достъп във всички стаи, 24-часова рецепция, съоръжения за инвалиди, експресно настаняване/напускане, съхраняване на багаж.\nКато допълнение всяка хотелска стая предлага широка гама от удобства. Много от стаите са с телевизор с плосък екран, стаи за непушачи, климатик, отопление, бюро, за да удовлетворят и най-изискания вкус. Независимо от това, дали сте фен на фитнеса или просто търсите начин да отпочинете след уморителен работен ден, в хотела ще намерите най-висококачествените съоръжения, такива като гореща вана, фитнес зала, сауна, голф игрище (в радиус от 3 км), спа. Holiday Inn Telford Ironbridge е идеално място за туристи, търсещи чар, комфорт и удобство в Телфорд.


6 Категории географски пространствен анализ - 2021\n6 Категории географски пространствен анализ\nКатегориите на анализ на географското пространство са всички онези класификации, чрез които може да бъде категоризиран анализът на географското пространство, за да се улесни тяхното разбиране и особено работата, когато се случи.\nОпределението на географското пространство е изключително широко, но обикновено се разбира от цялото физическо пространство, в което можете да изследвате какви са техните географски характеристики.\nВ географското пространство се прилагат законите на природата и можете да разберете величината на планетата Земя и да идентифицирате моделите с тяхното разбиране.\nГеографското пространство е абстрактно и неопределено, но постоянно. Това води до разработването на различни видове анализи, за да се улесни тяхното разбиране.\nЧрез анализа на географското пространство можете да определите категориите, които се постигат по цялата планета.\nТези категории позволяват да се задълбочи проучването на географското пространство като цяло.\nПримери за категории за географски пространствен анализ\nИзследването на географското пространство се извършва чрез анализ, който позволява да се идентифицират и класифицират.\nКогато последното е направено, възникват категориите, които могат да се появят в различни географски ширини на Земята, въпреки че са много далеч един от друг. Някои от тези категории са следните:\nТова вероятно е категорията на анализа на най-широкото географско пространство, което съществува. Тя представлява широка земна част, която няма маркирани или определени граници и в която са интегрирани населените места.\nВ рамките на територията са взети под внимание и жителите, които са в района.\nРазбирането на територията надхвърля географския и се фокусира повече върху социалната област, като е част от политическа и икономическа организация, чрез която жителите му взаимодействат, за да гарантират тяхното препитание, а впоследствие и тяхното благосъстояние.\nПо отношение на географския район, територията обхваща всяко географско пространство по-долу и всички природни пространства, като вода, подпочвени, въздушни и водни пространства.\nТя се отнася до всяко географско пространство, което не е получило човешка намеса, и следователно цялата му екосистема може да бъде напълно проучена.\nЗа да се разбере естественият регион, всички негови географски, физически и природни компоненти трябва да бъдат проучени.\nЕкосистемата се състои от различни фактори, които се определят според екологичните характеристики.\nПри изучаването на естествения регион е важно да се знае каква е фауната и флората на мястото, както и какви са характеристиките на растителността, климата и неговите метеорологични различия, наред с много други фактори.\nРегион с човешка намеса\nHomo sapiens sapiens се установява в стабилни и дефинирани места, където е формирал общества и култури.\nТъй като е престанал да бъде номад, човекът започва да образува села, където започва да променя първоначалната екосистема.\nГрадът може да има природни характеристики, различни от тези, които първоначално е притежавал. В този смисъл е важно да бъде в състояние да проучи колко дивата природа може да направи живота в града, по същия начин, както растителността, която се случва, и ако тя е естествена или установена по-късно.\nКогато има много сериозни ситуации на замърсяване, екосистемата на града варира и може да повлияе на свободното развитие и здравето на жителите, както и да генерира промени в околната среда, които могат да бъдат окончателни.\nЗа да разберем пейзажа, първото нещо, което трябва да разберем е, че всичко, което се визуализира около него.\nТова географско пространство е едно от най-видимите от човешкото око и обхваща област, която е достатъчно малка, за да бъде разбрана с просто око.\nРазбира се, визуалните компоненти на ландшафта могат да варират помежду си, обикновено в зависимост от региона, в който се намират.\nЕстествените ландшафти нямат модификация от хората, а променените пейзажи са резултат от присъствието на човек на високи нива, който няма обратен ход.\nСъщо така има и ландшафти, които са подредени и поддържат добра връзка между човешкото присъствие и оригиналната природна среда.\nЛандшафтите са част от природните региони и те са трансцендентални, за да разберат как се извършва анализ на географското пространство.\nВъпреки че принадлежат към един и същ регион, ландшафтите могат да варират в широки граници според техните географски характеристики, независимо дали са модифицирани или оригинални.\nВсеки път географското пространство се намалява, а анализът се извършва и чрез географската среда. Това е средата, в която живеем ежедневно, без да навреди на физически или естествен елемент.\nГеографски носител може да бъде съставен от естествени и изкуствени елементи, произведени от човека.\nГеографски носител съответства на маршрут, област, район на град или град, местност на стопанствата и др.\nКогато е естествена географска среда, това е област, в която пространството е изцяло покрито от природата и именно това се изучава: природа, екологични характеристики, метеорологични фактори, наред с други.\nОт друга страна, ако говорим за географска среда със социални характеристики, ние изучаваме всички елементи, построени от човека, за да живеем в обществото, в зависимост от различните елементи, които го съставят.\nТова е категорията на анализа на най-малкото географско пространство и се отнася до малки и специфични обекти. От тях можете да изучавате напълно какъв е вашият анализ на географското пространство.\nЗа изучаването на места обикновено са свързани различни географски фактори. Анализът не завършва на самото място, а съответства на въздействието, което други географски пространства оказват върху този по-конкретен.\nТази характеристика се използва особено за сгради с различни физически местоположения, в които трябва да се вземат предвид всички видове географски елементи, така че конкретизацията на строителния процес да е успешна и да не се генерират щети в конструкцията.\nГеографските пространства варират от най-големите до най-малките, а анализът им трябва да се вземе предвид при изпълнението на строителните работи и различните екологични планове и управление.


днес (152) вчера (163) Гледна точка (O)позиция Колумнисти Добрата новина Добротворци Интервю ТРЪПКАТА Е НАВСЯКЪДЕ\n17.05.2022 08:20 9948\nПротестите на транспортния сектор на пръв поглед изглеждат логични, но в действителност исканията за изкуствено намаляване на цената на горивата не са състоятелни и не могат да бъдат подържани в дългосрочен план. В България цените на горивата са едни от най-ниските в Европа - факт, който често се забравя. От друга страна транспортът е услуга, а всички бизнеси в сферата на услугите имат едно основно предимство – те са гъвкави.\nКогато цената на горивата поскъпва, превозвачите лесно могат да калкулират промените и да адаптират цените си. Когато се сключват дългосрочни договори, би трябвало да се вземат съответни мерки за лимитиране на риска – като условия за промяна при покачване или спад на цените на горивата, хеджиране или други финансови инструменти. Тоест на свободния пазар всеки участник поема риск, но има и начини да се застрахова.\nБългарските превозвачи имат три основни искания, но всички те биха имали краткосрочен ефект и в никакъв случай няма да доведат до дългосрочна стабилност и развитие на сектора. На първо място искането е да се намали акциза с 50%, което би довело до директен ефект върху цената, но държавата не може да подържа тази мярка дългосрочно поради загуба на средства в бюджета и поради европейските директиви, които не позволяват това. Намаляването на акциза през летните месеци за един 6 месечен период например, ще доведе до още по-голям натиск върху сектора през следващата зима. Никой не може да каже в момента каква ще е цената на горивата в края на годината. Така, че тази мярка може да се окаже много скъпа както за сектора, така и за държавата.\nНа второ място с цел отново да се намали цената на горивото се иска да се премахне биокомпонентата от горивата. Биодобавката представлява средно около 8% от бензина и дизела (6% в дизела и 9% в бензина) Тя се произвежда от рапица, слънчоглед,, царевица и други растителни продукти, както и от отпадни продукти като преработени пържилни масла или животински мазнини. Цената на този продукт зависи от цената на суровините за нейното производство, а в момента цената на рапицата е на рекордни нива в сравнение с предишни години.\nОсновният проблем с биокомпонента обаче не е цената, тъй като ефектът от премахването й няма да бъде съществен. Проблемът е, че България е един от основните производители на биогорива в Европа. Освен, че ще ударим един съществен бизнес за нашата икономика допринасящ за около 1% от БВП, ще разрушим няколко икономически системи. Земеделският сектор и сектора на транспорта ще са едни от най-засегнатите. Производствата на биокомпонент разчитат на регулярни доставки на големи количества суровини, а готовата продукция също има нужда от транспортиране до крайните клиенти. В действителност компаниите, които произвеждат биогорива са едни от най – големите товародатели на транспортьорите. Едно решение да се премахне биокомпонента, сега, един месец преди жътва ще нанесе сериозни пропуснати ползи за транспортния бранш и масова паника сред производителите и търговците на земеделска продукция.\nЗемеделците от друга страна, ще имат проблем да реализират продукцията си и ще усетят липса на дериватните продукти от производството на биогорива. Странични продукти от това производство са шротове с високо съдържание на протеин, които се използват за храна от животновъдите, растителни и кисели масла, както и глицерин. Тези продукти намират приложение в редица сфери от земеделие до фармация и съответно изискват да бъдат транспортирани до крайните ползватели. Разбиването на тази екосистема в страната ще има много по-негативни последици в дългосрочен план отколкото няколко стотинки на литър гориво сега. Чрез искането си да бъде премахната биодобавката транспортния сектор се застрелва в крака, не осъзнавайки какъв ефект би имала тази мярка за собствения му бранш. В крайна сметка печалбата от производството на биогорива остава в българските компании по цялата верига – земеделие, транспорт, производство, животновъдство, строителство, медицина и други.\nТретото искане на превозвачите е да не се разширява обхвата на тол системата в страната. Дебат, който се води откакто бе създадена системата. Тук е важно да се отбележи, че всъщност когато се въведе системата, превозвачите получиха един подарък и разходите им за ползване на пътищата бяха реално намалени.\nУправлението на предишното правителство сякаш беше оставило този въпрос за едни по-добри времена, но става ясно, че те няма да дойдат скоро. Да, въвеждането на нови разходи по време на криза и висока инфлация не е най-добрия вариант, но ако искаме дългосрочно да имаме една добра инфраструктура, е неизбежно този разход да бъде поет от ползвателите, както е в цяла Европа. Тук отново транспортните компании на товари биха могли да прехвърлят разхода към крайния клиент в кратки срокове, но проблемът се явява при пътническите превози, които по-трудно биха могли да повишат цените, а в някой случай цените са им регулирани от държавата. Реално, превозвачите имат интерес да имаме здрави и повече пътища и по този начин биха имали по-ниски разходи за ремонт и поддръжка на собствените си транспортни средства.\nНеобходимо е транспортният бранш да калкулира бъдещите си завишени разходи и да се подготви да ги поеме, за да може секторът да се развива в една конкурентна среда. Исканията в момента изглеждат не достатъчно обмислени и без дългосрочен поглед. Един от водещите сектори в страната би трябвало да води конструктивен диалог за това как най-добре да се развива, като се опита да се постави и в обувките на държавата, която има задължение да предостави сигурна и добра инфраструктура. Протестните действия и искането на подкрепа трябва да бъдат съпроводени с ясни ангажименти и от двете страни. Очевидно е, че в момента се използват средства за политически натиск със съмнителен произход и реални мотиви, вместо за намиране на дълготрайно решение.\nАвтор: Димитър Иванов, журналист във faktor.bg, специалист в ресор "Икономика и финанси"\nЕтикети: гледна точка превозвачи протест Янев и Янев ООД


Съвестта като пречка за собствената ни реализация\nНачало » Дух и материя » Съвестта като пречка за собствената ни реализация\nНавярно сте си спомнили не една история, когато ви се е искало да пратите по дяволите съвестта си\nНапример, когато тя не ви е позволила да проявите добрите си качества и да заемете длъжността, за която отдавна мечтаете. Защото за същото място кандидатства самотна майка с три деца. Или когато за пореден път отлагате среща с красива девойка, за да утешите нещастния си приятел, изоставен от любимата. Съвестта ви е спокойна, другото е без значение. Онази самотна майка вече е началник отдел, а приятелят, който е ридаел на рамото ви, вече е щастливо женен, с близнаци. Ами вие? Не сте щастливи? Значи нещо не е наред с вашата съвест…\nВече сте наясно, че „вътрешният цензор” може да бъде и полезен, и вреден. Психоаналитикът Ерих Фром разделя съвестта на хуманистична и авторитарна Хуманистичната ни помага да оставаме хора във всяка ситуация, да живеем в хармония със себе си и околните. Това е гласът на сърцето. И никога няма да съжалявате за това, че сте го послушали.\nА авторитарната съвест представлява кодекс от натрапени настройки\nОбщество, родители, медии – всички наред ни диктуват своите правила и някои от тях дълбоко се отпечатват в съзнанието ни. Подчинявайки се на авторитарната съвест, ние действаме не по своя воля, а защото се страхуваме от наказание. Понякога в прекия смисъл, но по-често се стараем да избегнем осъждането, порицанието от страна на обществото. И това, както разбирате, съвсем не е здравословно. Авторитарната съвест ни пречи да бъдем самите себе си, пречи ни да бъдем щастливи!


Chambres d'hôtes L'Escale Malouine - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\n38 Avenue Faidherbe, Malo-les-Bains, Дюнкерк, Франция, 59240 - Отлично местоположение - вижте на картата\nПовече за Chambres d'hôtes L'Escale Malouine\nУдобно разположен в Дюнкерк, Chambres d'hôtes L'Escale Malouine е чудесна стартова точка, от която можете да започнете да проучвате този оживен град. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nСъоръженията и услугите предлагани в Chambres d'hôtes L'Escale Malouine гарантират Вашия приятен престой. Хотелът е оборудван със съоръжения като безплатен WiFi достъп във всички стаи, 24-часова рецепция, Wi-Fi връзка в общите части, паркинг.\nДизайнът на хотела е съобразен с най-високите изисквания за удобство и комфорт, осигурявани от съоръжения достъпни в някои стаи като отопление, бюро, сателитна/кабелна телевизия, телевизор с LCD/плазмен екран, душ. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. С перфектното си местоположение и несравними удобства, Chambres d'hôtes L'Escale Malouine е един чудесен избор в много отношения.\nДюнкерк Къщи за гости


Колкото повече държавата „планира“, толкова по-трудно става за отделния човек да прави собствени планове – Фридрих Хайек – Magnifisonz\nФридрих Август фон Хайек е австрийски икономист и политически философ, известен със своята защита на либералната демокрация и свободния пазар срещу разпространението на социализма и колективизма в средата на 20 век. Смятан е за един от най-влиятелните преподаватели във Виенския университет, има значителен принос в областта на правото икогнитивната наука.\nЦитати, биография, произведения :\nПътят към робството (1944)\nВ една централно планирана система не можем да ограничим колективните действия само до тези, за които има съгласие; в нея насилствено ще се налага да постигнем съгласие по всичко, за да може да се предприеме каквото и да е действие.\nПо времето, когато Хитлер дойде на власт, либерализмът беше умрял в Германия. Убил го беше социализмът.\nПочти във всички случаи, когато свободата е била потъпквана, това е ставало в името на някаква нова, обещана на народа свобода.\nКолкото повече държавата „планира“, толкова по-трудно става за отделния човек да прави собствени планове.\nРъководният принцип във всеки опит да се създаде свят на свободни хора трябва да бъде: индивидуалната свобода е единствената истински прогресивна политика.\nКонституция на свободата (1960)\nКогато ние се подчиняваме на законите в смисъл на абстрактни правила, положени независимо от тяхната приложимост към нас самите, ние не сме подчинени на волята на друг човек и затова сме свободни.\nКолективистките идеи винаги са упражнявали особена притегателна сила върху човешкото въображение. Двадесетото столетие преживя поредния опит за тяхното осъществяване на практика, като този път проектът за постигане на идеалната държава прие формата на специфичен вид утопично социално инженерство, което политическите мислители нарекоха “тоталитаризъм”. Фридрих Аугуст фон Хайек интерпретира това явление по следния начин:\nЛиберализмът и демокрацията са съвместими, но не са едно и също нещо. Либерализмът е съсредоточен върху обхвата на правителствената власт; демокрацията – върху това кой държи властта; противоположността на либерализма е тоталитаризмът, докато противоположността на демокрацията е авторитаризмът.\nПодобна дефиниция разкрива едно много по-обхватно смислово пространство, покриващо понятието тоталитаризъм, а заедно с това и неочакваните, неподозирани лица, под които това явление може да се прояви. Либерализъм и тоталитаризъм са двата полюса на скалата, отразяваща не толкова природата на политическите режими от гледна точка на тяхната представителност или легитимност; за Хайек двучленът либерализъм-тоталитаризъм представлява своеобразен континуум, отмерващ степента на намеса на правителството в частната сфера на всеки индивид.\nПо майчина линия Хайек е втори братовчед на философа Лудвиг Витгенщайн (1889-1951). Макар да не го познава добре лично, според Хайек философията и методите на Витгенщайн оказват дълбоко влияние върху живота и работата му. След смъртта на Витгенщайн Хайек има намерението да напише негова биография и започва да събира материал за нея, с които по-късно помага първите биографи на философа. Други ранни влияния върху Хайек са генетичните и еволюционни трудове на Хуго де Фриз и философията на Лудвиг Фойербах, с които се запознава по препоръка на баща си. В училище му правят впечатление лекциите на един от учителите върху етиката на Аристотел.\nПрез 1947 Хайек е един от инициаторите за създаването на обществото Мон Пелерин. Това е група от класически либерали, които се опитват да се противопоставят в много области на това, което за тях е „социалистическо“. Дълги години техните усилия остават в „интелектуалните покрайнини“, но от 70-те години те получават все по-голямо внимание.


Закупилите "Гордост и предразсъдъци. Луксозно издание" купуват и\nИзбери A&T Publishing Art Plus Бард Егмонт Еднорог Емас Ентусиаст Ера Жанет - 45 Изток - Запад ИнфоДАР Книгомания Колибри Кръг Кръгозор Лабиринт Лексикон Нике Обсидиан Пан Пергамент Прес Пощенска кутия за приказки Прозорец Сдружение "Българска история" Сиела Слънце СофтПрес Фама Фама+ Хеликон Хермес Шамбала\nРоман за първата голяма любов на Пикасо, вдъхновила някои от най-великите му картини. Париж, 1911-а. Пабло Пикасо е в зората на своята популярност, когато младата шивачка Ева Гуел пристига в Париж, решена да си проправи път в живота със собствени усилия. Амбициите и мечтите ѝ я отвеждат зад кулисите на колоритното кабаре "Мулен Руж" и я срещат със знаменитостите на новия век: актриси, поети и художници, чиито имена познаваме до днес. Сърцето и бъдещето ѝ обаче принадлежат на един-единствен мъж - ексцентричния гений Пабло Пикасо . Пикасо вече се е прославил във френската столица не само с ...\nЗакупилите "Гордост и предразсъдъци. Луксозно издание" купуват и Продукти 1-12 от общо 94


Десет места за постигане на духовна хармония – ARTNOVINI.COM\nПещерите Амарнатх са едно от най-посещаваните езотеричини места в Индия. Снимка: © архив\nКАТО ПРАВИЛО, за да отпочинат от работата, градската суета, всекидневните офис „сражения” и дори от роднините си, хората потеглят на пътешествия. В действителност, какво може да бъде по-хубаво за уморения ни организъм и сетива, освен почивката на море или разходката из живописните планини? Впрочем, някои предпочитат да отпочиват не само телом, но и духом, независимо, че понякога това е свързано с дълги преходи пеша, липса на комфорт и най-елементарни удобства…\nПорталът CNNGO, посветен на туризма и пътешествията, анонсира десетте места в света, цитирани от www.km.ru, където човек може да отиде, за да приведе в ред своя вътрешен свят, да постигне хармония и може би да получи просветление.\nПървата дестинация, която препоръчва туристическият портал са пещерите Амарнатх (Amarnath), намиращи се в планините на индийския щат Джамму и Кашмир. Тези природни феномени са една от главните хиндуиски светини, като според преданията, именно тук бог Шива е обяснил на своята съпруга Парвати тайната на Вечността. Тези пещери са световноизвестни и с ледените канари (сваямбху-мурти – неръкотворен образ), които се намират в тях.\nСпоред уверенията на местните жители и поклонниците, тези скални образувания са изключително подходящи за медитация, благодарение на мощната енергийност на това място. Всъщност вие бихте почувствали невероятно облекчение и само от това, че всички тези отвесни стени, по които минава пътеката, водеща на върха, са останали зад вас, разказват пътешественици. Пещерите са разположени на височина 3888 м, на 141 км от Шринагара, столицата щата.\nХрамът Гоа Лава на остров Бали. Снимка: © архив\nСлед езотеричните пещери идва ред на индонезийския остров Бали (Bali), който освен символ на лукс и екзотика, е предпочитано място за йога и медитация. Тук няма да ви е налага да правите дълги, изморителни преходи из планините и да се подлагате на лишения. В Бали по изключителен начин съжителстват духовните практики и удоволствието от живота. Като специална забележителност трябва да се посочи храмът Гоа Лава (Goa Lawah), представляващ пещера с неповторима мистична атмосфера, пълна с прилепи, които висят от тавана. Тази пещера е необикновена, тъй като тя е главната забележителност на бог Шива не само в Бали, но и в цяла Индонезия.\nЗа този, който е склонен към отшелнически живот или иска да бъде сам в своя духовен път, би могъл да се отдаде на пост в Синайската пустиня. Следвайки пътеките, по които са минавали светците от древността, вие ще посетите знаменитите пещери, в които през вековете са се усамотявали аскетите. Едно от големите изпитания несъмнено ще е условието, че през трите от деветте дни на пътешествието, новият отшелник не трябва да слага и троха в устата си.\nПо време на прехода из пустинята, безопасността на поклонниците се обезпечава от съпровождащите ги бедуини, които стоят на почтително разстояние от тях, за да не им пречат на изпълнението на духовните практики.\nПрочутият манастир „Света Екатерина”. Снимка: © архив\nНа Синайския полуостров се намира и прочутият ортодоксален манастир „Света Екатерина” (Saint Catherine’s Monastery), където се съхраняват изключителни образци на иконописта…\nЗа да се запознае човек с тайните на южноамериканските лечители, не е необходимо да предприема презокеанско пътешествие, а просто да отскочи до… Англия, в графство Съсекс (Sussex). Там се провежда лечение и детоксикация на организма с помощта на напитката аяуаска, разпространена сред шаманите и знахарите в Южна Америка, което според мнозина е и нейното въздействие е магическо, стига де не се прекалява.\nИначе Съсекс е известен и с многото си замъци, в които витае неизменния мистично-рочантичен дух, завещан от предците…\nИранският град Шираз (Shiraz), наричан градът на поетите, виното и розите, е последното пристанище на известния поет и суфи мъдрец от XIV в. Хафез Ширази (1325-1390). В градината Мусалла (Musalla Gardens), където се намира неговият мавзолей, постоянно се събират туристи, основно момичета, които искат да се разходят под сенките на дърветата и да тълкуват тълкуват своето бъдеще по книгата със стихове на именития персийски поет. Съществува поверие, че ако при залез слънце отворите тази стихосбирка на произволна страница, там ще намерите написано онова, което ви очаква в най-скоро време…\nВ Испания, в Сантяго де Компостела (Santiago de Compostela) ще ви предложат да преминете по Пътя на поклонниците на Св. Яков към гробницата с неговите мощи. Точно над този маршрут се намира Млечният път и се говори, че светецът е начертал този път, за да покаже на Карл Велики къде се намират сарацините. Преминавайки по него вие ще получите незабравим духовен опит и практически ще станете друг човек…\nСтолицата на провинция Галисия е третата по значимост светиня на католическата църква заедно с Ерусалим и Рим. Пътят на поклонниците на Св. Яков, благодарение на който през Средновековието са разпространявани значителна част от културните достижения на Европа, е в списъка на световното културно на ЮНЕСКО. Броят на пилигримите през 2009 г. е надхвърлил 145 хиляди.\nМистичният Тинтаджел в „земята на крал Артур” – Корнуел. Снимка: © архив\nВ английското графство Корнуел (Cornwall Council) се намира водопада Тинтаджел (Tintagel), чиято вода, според легендата има изключителни лечебни свойства. Местните хора, разказват, че през V в. тук е живял Свети Нектан (St Nectan), монах благословил Рицарите на Кръглата маса преди военните им походи.\nЗа да стигнете до водопада, е необходимо да преминете половин километър през гората, за която се говори, че е обитавана от огнени кълба, привидения на монаси, средновековни рицари и жени в сиви дрехи. Смята се, че тези, които се окъпят във водите на Тинтаджел, ще се излекуват както физически, така и духовно. Наричат Корнуел „земята на крал Артур”…\nВ северната част на Монголия (Mongolia) и западно от езерото Хубсугул, живее племето цаатан (от монголски „имащите елени”), което отглежда елени. Техните нрави и обичаи са слабо изучени, но те и до днес изповядват шаманизма и живеят така, както са живели техните предци преди хиляди години. Докато им гостувате, можете да видите уникалния езотеричен шамански ритуал камлание, по време на който местният жрец извършва пътуване по въображаемата река Енгдекит, която свързва „горния и долния свят”. После можете да поискате съвет или помощ, ако имате необходимост, разбира се. Освен това, пътешествието из степите и планините със представители на племето ще окаже благотворно влияние на вашия вътрешен свят, разказват пътешествениците…\nБудисткият манастир Койасан в Япония. Снимка: © архив\nХората, които са привлечени от източните духовни практики, могат да отседнат за три дни в японския будистки манастир Койасан, принадлежащ на школата Шингон (Koyasan Shingon Temple). За тях, тук са създадени условия, които са съвсем близки до тези, при които живеят монасите. Ставане преди изгрев, медитация заедно с будистите, участие в религиозните служби и вегетарианска храна – едва ли е необходимо нещо повече, за да се потопим в измеренията на духовното и да отхвърлим от себе си всичко светско. Почитателите на тишината и прекрасната природа ще намерят в манастира Койасан пътят към хармонията, независимо от религиозната си принадлежност…\nНа десето място, според портала, се намира индийския храм Каджурахо (Khajuraho), по известен сред европейците като родината на Кама-Сутра. Пребивайки тук, можете да се запознаете с изящните барелефи от пясъчник, както и да научите повече за сакралните тантрически практики…\nЗа пътешествениците, търсещи вътрешна хармония и духовно равновесие, съществуват много възможности, където да намерят себе си и да разкрият най-пълноценно своя вътрешен потенциал. Макар че мъдреците на различните народи още от древността казват, че за да намериш себе си, не е необходимо да ходиш надалеч, достатъчно е да надникнеш в сърцето си и да погледнеш на себе си с разум и обективно.\n← Непознатата Виена: излет до сметището\nРеставрираха графити на Банкси от 2003-а →


Доставка на цветя с БГФлорист - Доставка на цветя Горна Оряховица\nСтрахотна работа и бърза доставка .\nСупер доволен .\nПресиян С., 14.02.2021.\nМного съм доволна от бързата доставка и от букета! Изключителен професионализъм. Живея от години в Америка и тази година нямах възможност да се прибера в България за семеен повод. Късно снощи поръчах цветя от bgfrotist.com и веднага ми се обадиха развълнувани от моето семейство! Експресна доставка и прекрасно отношение! Препоръчвам на всеки!\nБлагодаря Ви, че внесохте щастие и усмивки в моят дом! Пожелавам ви чудесен ден, такъв, какъвто направихте нашия!


Учениците от гимназията в Япония просто отглеждаха пилета в чаши - чакайте какво? - Наука - 2021\nИма видео, което наскоро стана вирусно, което изобразява клас японски ученици от гимназията, които разбиват яйца в чаши и изглеждат да растат истински пилета извън яйцата. След като видяха видеото, първата реакция на повечето хора, включително и нас, беше „няма начин това да е реално“. Разбира се, видеото изглежда по-скоро като свръхдраматично японско игрово шоу, отколкото като истинско научно изследване, но се оказва, че целият процес е реален. Отглеждането на пиле извън черупката и вътре в чашата очевидно е част от процес, който беше пионер в Япония преди няколко години. Вижте видеото по-долу, за да видите какво точно всички полудяват.\nСпоред Science Alert част от причината, поради която този процес е нещо, което някой дори би искал да направи, е, защото позволява на изследователите да разберат по-добре растежа на пилетата по време на ранното развитие. Не само това, но и този отворен достъп до ембриона също позволява тестване на лекарства и възможна генетична модификация.\nНезависимо дали искате да вярвате или не, отглеждането на птици извън черупките им вече е нещо и има успех около 60 процента при добри условия. Яйцата са закупени в магазина, според Huffington Post, след което те са изкуствено оплодени, за да могат птицата да расте.\nОсвен фантастичен научен експеримент, този метод предлага и някои интересни решения за застрашени видове и опазване. В типична среда за люпене яйцата със счупена черупка не биха оцелели и когато става въпрос за редки или застрашени видове, това е голяма работа. Този метод позволява тези яйца да бъдат напълно напукани и поставени в инкубатор, което позволява на птицата да се развива напълно в перфектни условия. Науката е страхотна, защо не направих това в гимназията?\nВИЖТЕ СЪЩО: Иновативен 3D принтер с кръгли предмети: Eggbot\nГледай видеото: Система образования в разных странах мира (Септември 2021).\nКак да печем чешки бебешки бисквити (piškoty)\nКак да направите бързо и лесно потапяне в спанак\nCopyright 2021 \_ Водеща общност, посветена на всички любители на технологиите, технологиите и науката \_ Учениците от гимназията в Япония просто отглеждаха пилета в чаши - чакайте какво?


Звездният дъжд носи ключ към душата - Труд\nВторник 22.09.20 / 16:56\nВторник / 22.09.2020 / 16:56\nЗвездният дъжд носи ключ към душата\nПо-зрелищен и ярък метеоритен дъжд сбъдва желания до дни. Потокът на Персеидите, които всяка година навестяват Земята през август, този път ще бъде в пъти по-силен. Затова астролози зоват да отворим душите си, за да може да настъпи нужната промяна в живота ни.\nПикът на падащите звезди ще бъде в нощта на четвъртък срещу петък, обясниха за „Зодиак“ от Националната астрономическа обсерватория „Рожен“. „Всяка година по едно и също време Земята пресича пътя на една вече умряла комета и по траекторията й има остатъци от нея - малки прашинки, камъчета. Те навлизат в атмосферата и ние ги виждаме като падащи звезди. Случва се така, че понякога минаваме много близо до самото място, където е била кометата, и тогава се наблюдават повече падащи звезди“, уточни доц. Никола Петров от НАО „Рожен“.\nНо освен че са чисто астрономическо явление, Персеидите носят със себе си и ключ към човешката душа. Благодарение на тях се сбъдват желания, категорични са астролози. Според тях всяко небесно тяло има своя висша същност, своя вибрация, която оказва влияние.\nВярването за метеоритите дъждове е много дълбоко вкоренено в психиката на хората. И като при всяко вярване се създава енергийно тяло - егрегор. (б.а. - енергия, произведена от желанията на много хора, насочена към една обща цел). Затова, като видиш падаща звезда и веднага си пожелаеш нещо, то се сбъдва“, разясни за „Зодиак“ влиянието на Персеидите астрологът Михайлина Никлева-Мишел.\nПо думите й това е много фин момент, когато силата вътре в нас се отключва и кара желанията да станат реалност.\nКато виждаме това сияние в небето, тези падащи звезди, веднага се включва това психично-енергийно поле, което пази спомена на толкова поколения наред. Става изключително тайнство. Човек временно изключва своя много негативен разум, който по принцип чупи крилете на душата, на сърцето, на чувството“, уточнява астрологът.\nЦелият процес е част от законите, които движат вселената и човека. При тях водещо е чувството, идеята. „Когато хората почувстват със сърцето си, тогава нещата се сбъдват. Точно това става по време на метеоритен дъжд. Водещо е чувството, защото разумът е приспан. Енергията, която прави нещата да се осъществяват, следва чувството. Колкото повече се освобождавате от разума, толкова повече се сбъдват желанията“, категорична е Мишел.\nКапан на зазоряване\nПо това време на годината има повишено ниво на метеори, които произлизат от съзвездие Персей - оттам и тяхното име Персеидци. Най-много от тях се наблюдават преди зазоряване, когато ентусиастите могат да се заложат за наблюдение.\nНавлизането на тези парченца, камъчета, песъчинки в атмосферата на Земята става с по-голяма скорост и с по-голяма температура и затова се виждат по-често, обяснява доц. Никола Петров. Това обикновено се пада след полунощ. „За България пикът на Персеидите ще бъде на 12 август между 6 и 8 ч. сутринта. Ще наблюдаваме повече от тях“, уточни още ученият и допълни, че абсолютният максимум за планетата от нашите географски ширини няма да може да бъде наблюдаван.\nУченият смята, че не могат да повлияят на хората. Все пак обаче има възможност да се повиши нивото на йонизацията в рамките на няколко дни, докато е най-силният поток от небесни тела.\nПуснете старото и дайте път на новото\nСилното влияние на още едно астрономическо явление ще бъде усетено през следващите дни. На 18 август предстои пълнолуние, което ще бъде във Водолей. „Интересното е че, действително това пълнолуние ще бъде много дълбоко акцентирано, защото то е предвестник на слънчевото затъмнение, което очакваме на първи септември. Така че в двете седмици от 18 август до първи септември действително ще бъдат малко по-напрегнати и човек ще може да види тенденциите, които се задават в личния му живот. Причината е слънчевото затъмнение, което залага нов процес“, посочи астрологът Мишел.\nПо думите й в посочения период се подготвя глобален процес на посяване на нещо ново. Хората ще бъдат подпомогнати да завършат предишни проекти, теми, идеи. „Самата вълна на това явление с лекота води човек към финализиране на дадена тема. С една дума - не жалете, ако някой или нещо иска да си отиде от живота ви. Не се съпротивлявайте. Много големи грешки прави човек, когато не иска да пусне новото и не иска да се раздели със старото. Така че, завършвайте проектите и ако виждате, че нещо тръгва да си отива от живота ви, пускайте го. Това е закономерен процес. Съобразявайте се с тези цикли и не се съпротивлявайте. Ако хванете вълната на Вселената и вървите с нея, животът ви ще бъде много по-лек. Замисълът на Вселената е да сме като частичка във вълната, тогава нещата стават много по-бързо и много по-лесно“, съветва още астрологът.