REAL | Вик, смях, стон…\nАрхив на категория: REAL\nЕвропа е футбол и ако не толерантност, то поне любопитството може да подтикне нетипичните любители на този спорт като мен да се настанят пред телевизора и с интерес да наблюдават оспорваните битки на тревната арена. Гледането на Евро 2016 несъмнено кара част от зрителките да проучат някои играчи в интернет и да стигнат до следните изводи:\nповечето футболисти са на възраст 25-28 години и ръст 1.78 – 1.88, стават татковци между 23 и 25, някои повече от веднъж\nвратарите почти винаги са най-високите в отбора – поне 190 см\nнемкините много-много не обичат да се сродяват със сънародници, а предпочитат най-вече испанци, ганайци и тунизийци, чиито отрочета формират сегашния отбор на Германия\nГарет Бейл прилича на главния герой от анимационното филмче „Как да си дресираш дракон“\nДжанлуиджи е много хубаво име\nИ докато сериозната фенска маса знае кой футболист в кой клуб играе, за колко е продаден и помнят последния му вкаран гол там, хората като мен правят прогнози въз основа на това как им звучи името на страната или подкрепят тази, която са посещавали. Разбира се, няма как да не знаем, че Англия, Португалия, Испания и Германия са големите клечки в този спорт, но поради неинформираното ни безразличие към футбола по принцип въобще не се страхуваме да подкрепяме Исландия, Италия, Уелс и Хърватия – последната, защото е балканска; Исландия и Уелс – понеже са симпатични, слабо населени мъничета, които ни напомнят за уюта на родното градче; Италия – заради звучното име на Джакерини, сърцатия Антонио Конте и разбира се, Джанлуиджи Буфон – капитанът, който винаги се опитва да успокои противника с усмивка, и човекът, който няма как да не харесаш и дори заобичаш.\nКазват, че ако много хора силно вярват в нещо, то се случва. Уелс и Исландия са примерите за това. Мъничетата, които за пръв път излизат на голямата сцена и по детински, не осъзнавайки мащабите на случващото се, без притеснение вървят напред, за да видят какво се крие зад следващото препятствие. Ала вярата в победата не винаги се увенчава с успех – Италия и Полша отпаднаха, а пък прогнозите през ден се редуваха с успешна и неуспешна. Исландският отбор накара новите си фенове още повече да го заобичат след триумфалното пляскане с ръце след мача с Англия, стара викингска традиция, която накара хиляди да се движат като един. В името на една цел. За1.\nУелс повтори ритуала след победата над Белгия, но не мислете, че страната на драконите няма свое собствено вдъхновение, което да сподели с Европа чрез забележителните си успехи. Gorau chwarae cyd chwarae e мотото на основания през 1896 година в Уелс футболен клуб Pontyclun, което през 1922 е припознато от футболната асоциация в страната (FAW). В буквален превод „Най-добрата игра – отборната игра“, днес уелските национали използват мотото като #TogetherStronger (заедно по-силни), което най-често може да се види под снимките им в Instagram.\nЕвро 2016 приключва в неделя и не ни остава нищо друго освен някакси да запазим вдъхновението от него. #TogetherStronger, което е изключително приложимо за футбола и всички останали отборни спортове, може да се приеме и като по-опростен, по-разбираем вариант на нашето „Съединението прави силата“. Заедно. заЕДНО. За1. Всеки със своите силни черти и неповторими цветове на характера си да се съедини с други. В името на една сърцата цел. В стремежа вярата заедно да е толкова силна, че да предизвика осъществяването на мечтата. При неуспех – някой да утеши другия, както Антонио Конте прегърна неуспелия да сдържи сълзите си Джанлуиджи Буфон. А след това заедно да се продължи към нова цел, защото всяка мъртва мечта има дъщеря, чрез която остава жива с единствената разлика, че обстоятелствата на пътя, който да бъде извървян заедно, са други.\n#TogetherStronger, защото след всяка нощ идва изпълнено с нови надежди утро, на което хората заедно се радват, а вълците единаци гледат с празен поглед.\nGorau chwarae cyd chwarae!\nПубликувано в Mond(e)ay и отбелязано с Англия, Гарет Бейл, Джанлуиджи Буфон, Евро 2016, Исландия, Италия, Полша, Португалия, Съединението прави силата, Уелс, Хърватия, викинги, германия, загуба, испания, победа, Gorau chwarae cyd chwarae, успех, футбол, TogetherStronger на 04.07.2016 от petrielab.\nНа 22.06.2016 се навършиха точно девет месеца, откакто спрях да използвам най-известната социална мрежа. Ако някой от тук четящите познава мъниче, родено на тази дата, или се е сдобил с такова, ще се радвам да ми пише на pipi989@abv.bg. Изминалите месеци не бяха само време без Facebook, а също така и без Instagram, weheartit, twitter и 500px. Оставих само блога, YouTube, електронната поща и tumblr, където развивам профила си от февруари тази година. Казано накратко, имам място, на което да споделям мисли, видеа, снимки и да получавам кореспонденция. Напълно достатъчно. Facebook въобще не ми липсва и ето три причини защо…\nСпрях да нося приходи на Марк Зукърбърг\nВ тази статия подробно е обяснено как Facebook печели по 5 долара на година от всеки потребител чрез рекламите, които поне преди девет месеца се появяваха като малки картинки вляво или в страницата „Новини“. Когато някой ви каже, че Марк Зукърбърг е едва ли не гений и затова милиардер – не му вярвайте. Просто Facebook някакси се превърна в тенденция, която така се наложи, че вече е необичайно някой да няма профил. Кой иска да изостава от модата? Цялото земно кълбо се нахвърли на формата за регистрация и лавинообразно увеличи приходите на Зукърбърг. Още си спомням как в шести клас, преди 6-7 години, не знаех що е това Facebook. После имах период на пристрастеност. Но стига вече, от мен Зукърбърг повече няма да види петдоларови банкноти. Факт е, че всички медии оправдават съществуването си чрез приходите от реклами, но поне с включването на телевизора или купуването на вестник сме подготвени за това какво ни очаква – например мача Италия-Испания от Европейското, новините за Брекзит. Има някакво ниво на осведоменост за това защо плащаме на рекламодателите чрез потребление. Във Facebook цари безцелност и именно затова човек често, щом влезе в профила си, забравя защо точно е там. Влизаш, за да оставиш съобщение на приятел, но неочаквано виждаш публикация за това какъв човек си според зодията си, а после попадаш на реклама за ръчно изработени бижута и решаваш да си поръчаш едно. Излишно е да казвам колко време се губи.\nВърнах любознателността си в разумните граници\nИменно гореспоменатата безцелност води и до следващата „болест“, причинявана от Facebook. Английската дума stalker, която буквално означава преследвач в престъпния, подлежащ на наказателния кодекс смисъл на думата, пречупена през Facebook идеологията означава човек, който следи всичко, което някой публикува. Така нареченото столкване понякога започва от случайно забелязване на снимка или статус на някой „приятел“, а накрая приключва с разглеждане на снимки отпреди две години, че и от по-отдавна. Това занимание е един вид отплесване като горе упоменатото изгубване сред рекламите, но в този случай освен че се губи време, се запомня несъзнателно и неприемливо голямо количество ненужна информация, запаметяват се снимки на въпросното лице, гледат се филми и се слушат песни, които то споменава в публикациите си. И от едно незначително попадане на нечий статус се стига до обсебване, което понякога въобще не е оправдано, при положение, че обектът и преследвачът не се познават лично. Това говори за уязвимостта на сигурността на личната информация, споделяна във Facebook, защото освен хората, които всеки се опитва да впечатли, много други „приятели“ също ще видят важни елементи от личния ни живот. Единственият лек за подобно състояние е преследвачът да спре да използва Facebook – когато се разглеждат личните профили на хора, без да си влязъл във Facebook, можеш да видиш единствено градовете, в които са родени и живеят и най-много предишните им снимки на профила и корицата.\nСпрях да чакам отговори, сега ги получавам на момента\nКолко често ви се е случвало да зададете въпрос към приятел в Messenger-a, да чакате за отговор, надявайки се, че до десетина минути човекът, който ви трябва, ще дойде на линия, но той не идва и не идва, а вие влизате поне още три пъти в профила си, защото въпросът ви спешно се нуждае от разрешаване? Е, добре дошли в XXI век, където е по-вероятно всеки да има мобилен телефон, отколкото да има профил във Facebook. Трябва ви нещо? Звъните, питате, научавате. Нито си губите времето да пишете, нито да проверявате по няколко пъти оня отсреща „писал“ ли ви е, или не…Та като стана дума, Facebook с Messenger-a си опорочи писането. Вече на въпроса „Той ли ти каза?“ се отговаря с „Ами писахме си.“ Пишем, пишем. Ама писма ли, планове ли, не знам какво. Допълнително преимущество на телефона пред Facebook съобщенията са онези моменти, в които просто искаш да споделиш моментното чувство. Случвало се е да ми се обадят след полунощ, за да ми разкажат за току-що гледано представление. Звъняли са ми след премиера на новия филм на Мариус Куркински – чух треперещия глас, усетих как изкуството беше успяло да докосне и раздвижи ежедневното светоусещане. Това във Facebook няма как да стане. Най-много съобщение от рода на „Гледах супер мега гига якото представление в Пловдив!!!“, това написано с доста емотикони отзад и изпратено в полунощ; отговор на другия ден: „Супер, радвам се.“ Да не говорим пък за споделянето на по-съкровени неща в Messenger-a на Facebook. То после се запаметява разговора на снимка, пък се праща на други, а те после ви го пращат на вас…Ходи тогава обяснявай какво точно е искал да каже авторът. Или пък ученическите Facebook разговори в процеса на ухажване… Има си специален етикет – да видиш съобщението, а да не отговориш нищо; умишлено да се забавяш с отговора и тем подобни. Време за губене да имаш до безкрая! Като искаш нещо да кажеш, звъниш. Ако нямаш номера на човека, значи не е необходимо. Да видим като се плащат минутите, как ще се ръсят празнословия със страници като във Facebook.\nВярно е, че и без Facebook пак се губи време. Като реши човек, че няма да направи нещо, винаги ще си намери оправдание. Хубавото е, че дори и да не си в профила си, можеш да виждаш съдържанието на страници, например на театри и фестивали. Сега повече ценя разговорите си с приятели и вместо да следя изкъсо отделни личности обогатявам общата си култура. И така – живот без Facebook е мисията възможна. Пробвайте и вие!\nПубликувано в Mond(e)ay и отбелязано с вредата от фейсбук, живот без фейсбук, лек, Facebook, разовори, реклами, свободно време, столкър, съобщения, три причини да спрете да използвате фейсбук на 27.06.2016 от petrielab.\n„…където всички хора са актьори…“ и всеки има своите няколко мига в живота, когато ролята му става главна, прожекторите го окъпват в светлина и всички погледи са вперени най-вече в него.\nНашето представление не беше оригинално. Чувала съм, че го играят всяка година горе-долу по едно и също време. С различни актьори, по-други костюми и нови декори. Нашата многобройна трупа имаше възможност три години да наблюдава как каките и батковците изнасят представлението си. Как казват предварително заучени думи, как понякога направо изкарват самостоятелно подготвените си сценарии пред очите на публиката, как импровизират…Случваше се от специално място – доста напечен от слънцето балкон с ярко зелена ограда. Караха ни се, като гледахме оттам, казваха ни да идем при публиката, че не била достатъчно. А ние си траехме безразлично и гледахме, представяйки си нашето представление.\nНа четвъртата година бяхме зад кулисите, в сянката на сцената. Назначиха ни за сценични работници и то такива, дето толкова си обичат актьорите, че непременно им купуват подаръци. Май слънчогледчета бяха, много не помня. Тази възможност ни даде последен шанс да изучим отблизо сценичното поведение, което се очакваше от нас. После не ни остана друго освен да броим дните до съвместната ни изява, другата трупа вече се беше пръснала в различни посоки. Нашият ред наближаваше.\nНастъпи денят – петък 13-ти, който ни най-малко не повлия отрицателно на прекрасното ни настроение. Както всяка година, и ние щяхме да изведем на сцената четирима души от публиката – редовни зрители на представлението, а сега – участници. Гледахме хората навън, някои виждаха нас и очакваха…Звънецът издрънча, обълнаха пълното с вода менче и ние излязохме за нашия половин час слава.\nНашата четвърт от трупата беше тази, която се радваше на публиката. Играта за нас се свеждаше само до преживяването, спонтанно и естествено. А и как да не се радва човек, когато хора, които не е виждал от дете и вече почти не помни, по-рано са дошли в гримьорната да му дадат букет и най-прекрасната книжка, която може да се подари. Благодаря!\nИзлязох първа на сцената. Не бях го планирала. Но татко винаги ми е казвал, че на снимките е хубаво човек да бъде в средата. Е…\nСвърши нашият миг. Приключи нашето представление. Сега остава само да си изживеем и банкета. После трупата се разделя.\nПубликувано в Mond(e)ay и отбелязано с 12 клас, България, Смолян, абитуриенти, бал, завършване, изпращане, училище на 16.05.2016 от petrielab.\nMond(e)ay: Последно ученическо\nВ петък по обяд ни изпращат от училище. Вече няма да сме ученици. Вероятно много по-малко хора все още ще ни възприемат като деца. Останалите пък сигурно няма да ни вземат на сериозно като възрастни. Няма да сме официално завършили, но пък ще сме най-тържествено изпратени.\nИ се връщаме пак в бездната на очакванията, която сме окупирали още преди около месец, когато спряхме да ходим на даскало просто защото вече нямаше за какво. А в тази бездна няма какво друго да се прави освен да гледаш поне по един филм на ден, да спиш много повече от необходимото и да изгледаш всички клипове на влогъра монтажист и да се смееш повторно на видеата на неговия съквартирант. Особено ако си момиче и още повече ако си се запътил към НАТФИЗ. Кой ти мисли за матури, нали от седми клас още ни ги раздаваха, за да се „пробваме“.\nСтоим си безропотно в бездната на безделието, а единственият изход от нея е мостът на гласуваното доверие, че зрелостниците все пак някак ще се справят с прословутите изпити. Ще решат един тест за четири часа и така ще вземат зрелостта и живота си в ръце. И когато това стане, защото всеки ще намери някакъв начин да се справи, ще бъдем изпратени и чакащи дипломите си.\nДа, вече няма да ни се налага прилежно да участваме във второто действие на живота си, както го описва Шекспир в „Както ви харесва“. Няма да сме „момченцата и момиченцата сутрин с лъщящи бузки, с чантата на гръб, които неохотно, като охлюв отиват на училище.“ Няма да сме една голяма мрънкаща маса, която още щом прекрачи прага на „институцията“, започва да се вайка как няма да издържи до следобед. Ще мрънкаме поотделно. Тежко им на близките ни. Ще можем да си отсъстваме, колкото искаме, и да нагрубяваме, когото решим. Права безброй с безкрайни последствия. Но все пак права.\nВчера гледах „Каръци“. Смях се много, от сърце. Все едно гледах себе си в постъпките на героите. Убедена съм, че след пет години този филм няма да ми е толкова близък и това, което вчера ме караше да се смея, тогава вероятно ще ме довежда единствено до тъп поглед. Глупостите ни вероятно ще станат по-малко, защото рано или късно студената логика започва да се промъква тихо в живота на всеки, няма да сме толкова безразсъдни, няма да сме толкова решителни. По-усилено ще търсим причини „против“, отколкото „за“.\nЩе си вземем матурите. Ще излезем от пропастта по мостчето и ще навлезем в късния предиобед на живота си. Ще започнем начисто, с един-двама стари приятели. Пак ще трябва да се доказваме, пак ще трябва да се трудим до късно, да ставаме рано, да се надяваме по-малко и да сме повече уверени. Начало. Край. И пак начало. И една дисциплина, която след упорито почукване на вратата все пак ще трябва да приютим, защото тя е задължителен гост в характера на някои пораснали хора. Успелите пораснали.\nКато се замисля, преди година бях много по-различна. Така да се каже, демонстративно тъжна и непрестанно търсеща причини да се оплаква. Сега броя дните до петък, когато ще се видя с две прекрасни приятелки. Тогава мечтаех, а сега идеите идват заедно с въпросите: „Ами как? Нужно е време, пари…“ И мечтата…аха да си тръгне.\nВчера гледах „Каръци“. Но за това повече в четвъртък. На нас все още ни е рано да сме каръци. Нека първо да ни изпратят.\nПубликувано в Mond(e)ay, REAL и отбелязано с 12 клас, абитуриентство, бъдеще, завършване, изпращане, младост на 09.05.2016 от petrielab.\nweDNESday: И САМО ТУЙ: ЛЮБОВ! – Шекспиров пир на младостта\nМиналия петък в Смолян се игра представлението „И само туй: любов!“ на класа на Стефан Данаилов, в рамките на националното турне на Театралната академия – „С НАТФИЗ напред“, което пък е част от инициативата „Учи в България, завладей света“. Затова и в събота сутринта пак в камерната зала на Родопския драматичен театър се проведе среща между нас, тръпнещите в очакване на август и септември кандидат-студенти, и Росица Обрешкова, Сава Драгунчев, както и други преподаватели и четвъртокурсници от Академията. Срещата беше задушевна, като се вземе предвид фактът, че в началото имаше цели четирима заинтересовани от този вид обучение, като до края станахме девет. Без съмнение създадената атмосферата беше много приятна и бих била изключително щастлива, ако ежедневно срещам подобни хора, чиято водеща цел е изкуството. И то не кое да е, а театралното!\nНо за представлението. Режисьори са споменатите вече Росица Обрешкова и Сава Драгунчев, които са асистенти на Стефан Данаилов в Академията. В няколко роли в рамките на два часа пък се превъплъти и всеки от студентите: Антъни Пенев, Павел Иванов, Евелин Костова, Рада Кайрякова, Бориса Сарафова, Георги Кацарски, Асен Данков, Даниела Манолова, Калоян Лулчев, Валери Белев, Севар Иванов, Божана Мановска, Теодор Христов, Марина Кискинова и Ивелина Иванова. Дело на режисьорите е и адаптацията на Шекспировите текстове: „Ромео и Жулиета“, „Хенри V“, „Хамлет“, „Мяра за мяра“, „Ричард III“, The Two Noble Kinsmen, „Дванайсета нощ“, „Венера и Адонис“, „Сън в лятна нощ“, „Както ви харесва“, „Макбет“, „Перикъл“, „Зимна приказка“, „Троил и Кресида“, „Бурята“, както и някои сонети. Тези произведения се превръщат в „пътеводител в любовта за разюзданата младеж“ с големи червени корици, а отпред е приличащият на човечето на „Мишлен“ Уилям Шекспир.\nАко някой е седял във фоайето на втория етаж по време на представлението, много е вероятно да се е зачудил защо е толкова силен смехът, идващ от втора зала, и колко ли хора има в нея. За разлика от възможния за противоречиво тълкуване брой на присъстващите по време на срещата в събота, в петък вечер камерна зала „Любен Гройс“ беше пълна с хора от всякакви възрасти, но преобладаващо мои набори, на които скоро им предстои завършването на училище.\nСлед петата, а може би и третата минута шепнех на приятелката, до която седях: „Аз искам да отида в НАТФИЗ“. Ако има нещо, с което „И само туй: любов!“ ще Ви порази, най-общо казано това е оригиналността на режисурата и освободеното мислене, което несъмнено стои зад нея. Така балконът на Жулиета се превръща в жива стена; Хермия от „Сън в лятна нощ“ се появява в една нова светлина, която наистина превръща пиесата в комедия; а за вещиците в „Макбет“ няма какво да говорим – просто отидете да ги видите в НАТФИЗ, защото тези хора през май завършват! Ще изживеете неспирен смях, последван от моменти на заслужена сериозност, възхищение от многофункционалната сценография и една искрена широка усмивка, докато петнайсет млади души се покланят насреща Ви с още по-широки усмивки. И ако дотогава сте мислили, че Шекспир е старомоден, и недоволно сте сбърчвали чело при новината за някоя премиера на негова пиеса, след „И само туй: любов!“ творчеството на английския драматург ще Ви се стори по-съвременно и от най-модерните театрални текстове.\nВсичко, за което съм писала досега в страницата „ТЕАТЪР“, дори и „Нирвана“, всичко без изключение беше надминато от представлението „И само туй: любов!“. Поздравления за режисьорите! Поздравления за актьорите и целия екип на спектакъла! Поздравления и за НАТФИЗ, защото след видяното няма никакво съмнение, че там се прави ТЕАТЪР! ВИСОКОКАЧЕСТВЕН ТЕАТЪР!\nP.S. А аз посвещавам април изцяло на Шекспир и се заравям в текстовете от представлението!\nПубликувано в ТЕАТЪР, weDNESday и отбелязано с Антъни Пенев, Асен Данков, Божана Мановска, Бориса Сарафова, България, Валери Белев, Георги Кацарски, Даниела Манолова, Евелин Костова, И само туй: любов!, Ивелина Иванова, Калоян Лулчев, Марина Кискинова, Мастърклас, НАТФИЗ, Павел Иванов, Рада Кайрякова, Росица Обрешкова, Сава Драгунчев, Севар Иванов, София, Стефан Данаилов, Теодор Христов, Уилям Шекспир, култура, театър, турне на 30.03.2016 от petrielab.\n2 години радост\nПомня как нетърпеливо чаках да стане точно 00:00, четворката да се смени на петица и рожденият ми ден да бъде такъв и за още нещо. Тогава не знаех защо някой би оприличил името „Вик, смях, стон“ на част от поезията на Яворров. Вълнувах се, когато блогът имаше дори един-едничък посетител и с трепет преживявах идеите си за разкази, които ще изпълнят бялото поле на страницата „Нова публикация“. Много от тях не видяха бял свят. Защо ли? Причините са няколко или може би само една, но и в двата случая те се крият в мен. Нямах търпение да си купя професионален фотоапарат и всяка публикация да има своя снимка, която подхожда на съдържанието. А не да копирам издирените картинки в интернет. Бързах да завърша разказа си навреме за „Часът на Земята“. После никой не го прочиташе – нито в часа, нито след това.\nПреди две години не знаех нищо за Родопския драматичен театър. Точно тогава той май не е и съществувал. Инспекторът от „Стъклен дом“ беше просто симпатичното ченге. Кой да знае, че това е Атанас Атанасов, който преподава в НАТФИЗ? Или пък че екранният Камен участва в масово посещавани театрални постановки, някои от които нямат особена духовна стойност? Какво беше тогава НАТФИЗ за мен? Едно неразбираемо съкращение.\nПосетителите започнаха постепенно да се увеличават. Цитатите се проявиха като сигурно средство за успех при привличане на читатели. О, да – започнах с поезията. Едва ли щеше да се получи нещо, ако една нощ не бях попаднала на 11 AM – блогът на Боби Петров, който разруши закостенялата представа, че стиховете винаги трябва да са в рима. Още не бях чела и „Септември“ тогава.\nКато че ли единственото, което не се е променило от онзи пети януари през 2014 е страстта към пътешестването и екскурзоводството. Времето между Париж и Мюнхен. Там е началото, краят е далеч. Земята продължава да се върти около каквото намери, докато едни картонени фигури проумяват и едновременно с това разрушават други картонени фигури. Хартиените образи на неща продължават да издържат по-дълго. Но не повече от\nЧестит втори рожден ден, блог!\nПубликувано в REAL на 05.01.2016 от petrielab.\nТази 2015, която стои при мен вече почти 365 дни, е един много скромен гост, който не иска храна и вода за себе си, не иска дори въздух. „Какво да ти дам тогава?” – питам я. „Преживявания искам”, казва. „Е, аз не мога всеки ден да преживявам нещо голямо и разтърсващо, годино” – оправдавам се както обикновено. „Много знаеш ти какво е преживяване. И мълчанието е преживяване, и бездействието, и смеха. Всичко, съпътствано от твоето дихание, е преживяване.”\nТака си прекарахме двете с нея – тя ми правеше компания, а аз несъзнателно я хранех. Намерих днес, представете си, едно малко списъче, в което тя е изброила точка по точка с какво съм утолявала апетита й, а заглавието бе девизът: „Храната – това съм аз.” Разбира се, ако тръгна да изброявам всичко, ще ми отнеме много време, та затова прочетох списъка няколко пъти и сега ще разкажа каква беше 2015 в моя живот.\n2015 беше значима. Видя доста големи мечти, които промениха крайната си цел, както и други, по-малки, които задъхано бързаха, а някои все още бързат, да преминат прага на въображението и да стъпят в действителността. 2015 беше годината на осъществената публикация в „Пощенска кутия за приказки”, точката на отказа на едно издателство и продължаващия период на очарователна неизвестност, касаеща настоящите 23 напечатани страници, свързани от крехка черна спирала, която понякога се измъква на места.\n2015 беше година на търпението. Търпението, което извървява своите граници, и стига до раздялата, но винаги след като е познала прозрението. Дни на „зачеркнати” приятели и позакъсняло преоткриване на доста отдавнашни другари. Мигове на нови познанства, стремеж към среща с просълзени погледи и сърце, преливащо от възхищение. 2015 беше година на сълзи. Парещи душевни бомби на разочарование, негодувание, непримиримост; сладко сгряващи въгленчета на обич и горчиви сълзи на безвъзвратна тъга. 2015 беше година на промяна – принизяване на собствения облик в очите на другите – мнение, което вече може би е ударило дъното и е поело обратния път към повърхността; изграждане на различно възприятие към пейките, изобразителното изкуство и театъра, но най-вече промяна от непрогледния мрак към рязко завладялата го напълно светлина. Пламък, който ежедневно поражда въпроса: „Но как? Имало е за теб живот и преди мен?!”\n2015 сега стои в антрето на дома ми, поседнала небрежно върху високото шкафче за обувки. Нахлупила е моята зимна черна филцова шапка, наметнала е някой от моите шалове и си клати краката. Весело й е, постоянно е усмихната. „Защото ти не ме остави по пътя” – така отговаря. Каня я в хола, но все ми отказва. „Ще си стоя тук, като зачалка, и щом дойде моментът, ще ти върна обратно нещата, и ще оставя вратата отворена – за 2016, с която ще си стиснем ръцете в мига между 23:59:59 и 00:00:00. И аз на 2014 останах длъжна с една секунда. Сега ще я върна на нейната внучка. Обаче ти сега отивай да си надпишеш билетите. Искам да знам, че те са си мои! Само и единствено мои!”\nИ аз какво да правя…\nПубликувано в Mond(e)ay и отбелязано с 2015, България, Злият принц, Пловдив, Смолян, Стара Загора, билети, година, живот, изкуство, нова година, равносметка, театър на 28.12.2015 от petrielab.\nMond(e)ay: „Прекрасно: но – що е отечество?“\nМного от публицистичните текстове на Гео Милев звучат сякаш са написани вчера. Отново е днес, онова – ,,Днес изкуство и култура са самата борба за възможността да съществува изкуство и култура.“ ,,Унинието е всеобщо, мъртвилото е безплодно, порабощението на духовете е безизходно и всички погледи очакват спасение. Спасение, което би било чудо. Изход из безизходността на окончателното помъртвяване.“ „Българският народ днес“ не се различава особено от преди деветдесет години. Очевадната разлика е може би само една – Гео Милев вече е череп №17.\nДа се бориш за родината, да отидеш на фронта и ако имаш късмета – да дадеш живота си в битка в замяна на победата. Ето ги идеалите на Ботев и копнежите на Яворов – мерило за мъжество и родолюбие, което неминуемо е оставяло отпечатък у младежите, родени между XIX и XX век. В „На прощаване“ има два възможни изхода от боя – ,,паднал съм с куршум пронизан“ или „жив и здрав стигна до село“. Уви, няма заръка за този, който ще се окаже в една междинна ситуация, сдобил се с недъг, подобен на този на Яворов, но изправен пред нещо по-страшно – колебанията не на обществото, а своите собствени. Неслучайно Гео Милев има толкова общо с двамата поети и ненапразно е определян като „трета еманация на българския расов гений“ след тях.\nГениална във всяка своя строфа е и поемата ,,Септември“. Нощта е толкова жадна за зрелище, че ,,ражда из мъртва утроба вековната злоба на роба“, за да подготви необходимата обстановка. ,,Нощта се разсипа във блясъци по върховете“ и върна на народа собствения му заряд. Но преди кулминацията пак тя – нощта ,,падна тъй ниско“, неспособна да гледа ужаса, за чието сътворение е помогнала. Мракът бива прогонен от клади и кървави вади – вулканът на народното недоволство е изригнал, запращайки в небесата сияещото кълбо на своята душевност. Ала то не пребъдва. Тътенът е по-мощен и заедно с нощта изнася последните акорди на смазаната, пребитата до смърт надежда. Вулканът изчезва и остава онова „там горе“ – само, извисено Отечество.\nНо защо в този ураган на ужаса се появява въпросът: ,,Прекрасно: но – що е отечество?“ Дали е същата сила, която подкопава устоите на идеята и накара Вазов да възкликне: ,,Бедни Македонски, защо не умря при Гредетин?“ Болката от покосената ,,воля за светъл живот“ и нейното преобразяване в ,,ужас без слава“ ли е подтикнало Гео Милев да изрече този въпрос, който глухо ни следва десетилетия след смъртта му? Едва ли. Не славата е важна тук, а идеалът; още повече отговорът на въпроса ,,Струва ли си този идеал?“\nКакто тогава, така и сега в подножието на върха, наречен Отечество, има ,,хиляди-маса-НАРОД“, които се нуждаят от помощ, защото са духовно и физически нападани от властта. Ако си ,,родолюбец“, както пише Гео в една от статиите си, ти ще стоиш при народа. Колко типично за една личност с чувствутелна натура, в която състрадателността преобладава над егоизма. За да може човек да стигне ,,там горе“, при отечеството, той или трябва да бъде като героя на Смирненски от ,,Приказка за стълбата“ или всичко в подножието да бъде наред. Направил своя избор, лирическият герой в ,,Септември“ отправя въпроса си като резултат от едно любопитство, което той самият се е отказал да преследва. Въпросът остава без отговор, но други ще имат възможността да отправят решителен взор към висините.\nДнес не Смъртта ,,улавя и стиска / зад всяка стена / по едно ужасено сърце“. Огромното разочарование от действителността умишлено убива надеждата и слага в ръцете на държавниците безчувствени сърца, с които те хранят собствените си амбиции. Единствено единици от време на време се сещат за отечеството.\nОтечество – това е: тихата среднощна нега в морето от кошмарите на дейвтвителността; непоклатимата фигура, която винаги предлага безрезервна подкрепа; понятието, което устоява на преходността на времето; мълчаливият наблюдател на своите стотици хиляди деца, повечето от които тръгнали по кривия път. Държавата е невъзможна без хора, тя е нетрайно, зависимо от много хора понятие. С Отечеството не е така – то винаги ще остава, просъществувайки на земята или в духовете на небето. Отечеството е най-силният признак за самоличност, човек без отечество не е човек, а отрицателна свръхестествена форма, непознала най-първичната, най-святата обич. Защото има сираци, има деца без родители, но те имат нещо, което нито някой себеподобен, нито Смъртта може да им отнеме – Отечеството.\nМожеше този въпрос въобще да го няма, да остане само истината ,,Отечеството е в опасност!“ Именно тази заплаха подклажда борбата независимо дали през септември, в Първата световна или в Балканската война. Това е идеализмът – дори да не мoже да се обясни ,,Прекрасно: но – що е отечество?“, важното е съзнанието, че си струва защитата на върховната ценност. Ами какъв е народът, желан от всяко отечество? Хора със сърца, които си помагат взаимно и заедно работят за едно по-светло бъдеще, за да може поне някой след нас да даде точното определение.\nНе че отечеството трябва да се обяснява. То тупти във вените, изговаря се в родната реч, вижда се в собственото знаме, отразено в насълзени очи. И е истинско единствено когато се възприема колективно и чистосърдечно, като по детински!\nПубликувано в Mond(e)ay, REAL на 30.11.2015 от petrielab.\nMond(e)ay: Хубаво ли е да си различен?\nИзкуството заема много по-важно място в живота на хората, отколкото те самите мислят. В дни, в които Ислямска държава напада музеи и разрушава тяхното съдържимо, добре би било да се замислим, че немалка част от експонатите са там именно поради вдъхновението, упоритостта и умението на някой човек, посветил живота си на изкуството. Някой като например Владимир Димитров-Майстора, без когото едва ли някога ежедневието на българския земеделец би било представено с тази могъща опоетизирана красота, или пък като създателя на маската на Терес. Нито самочувствието на нацията, нито на световната цивилизация би било толкова високо без хората на изкуството, защото е много трудно въображението и изобретателността да бъдат примамени извън ума. Нужна е отдаденост и постоянство, за чиято проява се изисква смелост и търпение, които не всеки притежава. А изключенията, които като че от нищото са се сдобили с тези качества, биват бързо забравяни след смъртта си по простата причина, че това е била и тяхната цел – да вложат всичко, което имат, в своето произведение – било то време, душа, чувства, за да остане накрая от живота им удебелената, написана с главни букви, дума ИЗКУСТВО без помен от сянка зад себе си.\nНо нека проследим тези личности далеч преди смъртта, по време на прехода им от „човек“ към „човек на изкуството“. В началото все още неоткрилите себе си творци са като всички останали, но в един момент обстоятелствата и натрупаното познание се срещат така, че се случва нещо подобно на резултата от пускането на запалена кибритена клечка във варел, пълен с бензин. Разликата при това вътрешно горене е, че то продължава до последния удар на сърцето и съответства на определението „смисъл на живота“, макар някои хора на изкуството все още да не са го признали, бидейки верни на максимата „Вода газим и стоим жадни“ от пиесата „Нирвана“ на Константин Илиев. Признали или не, вътрешно горящите не могат да бъдат различени в началото – те нямат видими особености като човекът амфибия на Беляев, имат същия цвят на кожата, същата сексуална ориентация, същата народност като обкръжаващото ги мнозинство. Горенето е вътрешно – скрито, но осезаемо. Не се отделя въглероден оксид и топлина, а само енергия – заряд, ако щете.\nХората на изкуството могат да се усетят от негорящите незабавно. Има разлика в излъчването, в идеалите, в мисленето. За тези хора дори най-малкият жест може да се превърне в основата на здрав принцип, те живеят, за да творят, и са в непрестанно търсене на отговори и вдъхновение. Неуморността им ги прави привлекателни за околните и по този начин хората на изкуството събират огромна публика за идеите, в които вярват – желаещи да получат искрица от творческия огън. Има обаче и други, които странят от пламъка и дори поставят похлупак отгоре му в отчаяни опити да сложат край на неповторимостта. Много често те са и създателите на прибързани правила, чието заобикаляне или неспазване единствено би отместило пречката за пълноценен огън. Разбира се, в подобни ситуации хората са принудени да се изправят срещу парадоксалния избор – Аз или обществото, призванието или репутацията? Нагледно противниците им са две силни ръце, здраво стискащи душата, маскирана като бял гълъб. Изскубне ли се птичката, и перата посивяват – красотата се губи, но огънят вътре продължава. Ала колко е труден изборът само. Като се прибави и задължително свръхчувствителната природа на всеки посветил себе си на изкуството…Ето я другата страна на монетата на това различие, засягащо духовната половина на човек. Всъщност решението, което би превърнало недостатъка в предимство, е да се установи каквато и да е, дори най-малката хармония между творческия Аз и обществените правила, една необходима адаптация, която не би повлияла истинската професия на хората на изкуството – да живеят, да чувстват и да пресъздават избрани момент в стремеж към реакция.\nХубаво е да си различен, когато това се касае до необичайна сфера на интереси и развитие, а още по-хубаво е околните да се отнасят с проявяваното от отсрещния творец уважение, защото тогава изкуството постига истинската си цел – да бъде посланик на „горящите“ с останалите!\nПубликувано в Mond(e)ay на 23.11.2015 от petrielab.\nweDNESday: Заралийската „Албена“\nАлбена…Езикът се гали от сонорните съгласни, препъва се от едно „б“ за устойчивост, продължава през „е“-то и се връща към загадъчността на свободното „а“. Спорен драматичен женски образ – така я определя едноименният конкурс за художествена проза. „Грешна беше тая жена, ама беше хубава!“ остава да възкликва Йовков и до днес чрез зрителите на превърнатия в пиеса разказ.\nЛято е. Смрачава се. Железните врати с табелката „Забранено влизането на външни лица“ още стоят затворени. Отражението на развълнуваните, обхванати от сценична треска, пробягващи през сцената актьори се изкривява в огледалните прозорци на Регионалния исторически музей в Стара Загора. Малко по-късно се отправям към първи ред и с почуда откривам, че има хора зад декора. Сцената е покрито с черно пространство на нивото на зрителите на предните места. Няколко чувала са струпани вляво, нещо голямо е затворено в центъра. „В Лапидариума няма да могат да направят дървото“ – предупреди ме Диана Кирилова, към която отново изказвам благодарност за поканата и гостоприемството.\nТеатърът е старозагорският драматичен „Гео Милев“. Режисьор е Ивалин Димитров. В ролята на Албена бе Светла Рангелова. В други случаи се изпълнява от Тихомира Темелкова, известна вам от „Без докачение, моля…“, но никога и от двете, както погрешно мислех в началото. Куцар оживява чрез Ивелин Керанов, а господарят му, Нягул, се играе от отлично познатия Ви Делян Илиев. Димитър Митев преследва Албена в ролята на Сенебирски. Поради наскоро оздравял счупен крак кметът, Георги Райчев, бе с кецове. Нягулица е Мария Пенчева, баба Мита – Елена Азалова, дядо Власю – Димитър Карамалаков, хаджи Андрея – Стефан Делев, Гаврил – Жоро Райчев, Гаврилица – Миленка Сотирова, заекващият даскал Тодор – Цветомир Черкезов, а нетърпеливият да си смели Гунчо Митин – Илчо Димитров. Другоселците са представени от Стефан Борисов и Тодор Тодоров, а Мариница – от Мария Енева или Светла Тодорова в зависимост от обстоятелствата.\nКоминът на Нягуловата мелница започва да пуши, а чорбаджията ходи наляво-надясно и постоянно търка ръцете си с кърпа. Междувременно кметът се напива в компанията на Сенебирски, а Нягулица и Албена се редуват да носят на любимия си гърненца с топли гозби. Режисурата набира скорост, за да се разгърне изцяло в действията на Куцар и…после трите върха на любовния триъгълник попадат в една равнина. На зрителя остава само да се отдаде на чувствата или ако е на първи ред, да се остави да бъде погълнат от погледа на разкъсвания от терзания Нягул. Музиката на „Исихия“ допълва случващото се с фолклорни напевни ритми, задълбаващи в кладенеца на загадката.\nНай-добре е изобщо да не четете разказа или пиесата, преди да сте си тръгнали от залата или Лапидариума. Достатъчно Ви е да знаете единствено, че в основата на действието стои същото нещо, което присъства и в „Око под наем“, но тук то е проблем, пречупен през шаблона на патриархалната общност, въпрос, който залага на карта честта и честността. Разбира се, двата спектакъла се различават по жанр, но съм убедена, че Албена ще остане дълбоко врязана във Вашите спомени.\n„Албена“ ще се играе в зала 1 на Родопски драматичен театър „Николай Хайтов“ в Смолян на 16.10.2015 (петък) от 19 часа. Отидете!\nТихомира Темелкова в ролята на Албена е на плаката и на брошурата за едноименното представление. 13-ти юли беше\nПубликувано в ТЕАТЪР, weDNESday и отбелязано с "Албена", България, Георги Райчев, Димитър Карамалаков, Димитър Митев, Драматичен театър "Гео Милев", Жоро Райчев, Ивалин Димитров, Ивелин Керанов, Йордан Йовков, Миленка Сотирова, Светла Рангелова, Стара Загора, Тихомира Темелкова, делян илиев, култура, пиеса, представление, театър на 14.10.2015 от petrielab.


Веселин Дургов, що трасиш маче си там?! » Интервюто задава въпроси | Interviewto » Page 2\nТрябва да намериш начин да ги мотивираш, с каквото и да е. От „Сега като стигнем хижата, отваряме шоколада или коняка“ или пък „Ако минеш това, другият път ти правя 20 процента отстъпка“ (смее се).\nВ случай на някакъв инцидент – алергична реакция, изкълчен глезен и т.н., какво се прави?\nАко си нависоко, трябва да смъкнеш пострадалия и в групата трябва да има поне още един силен човек, който да ти помогне. Иначе трябва да звъннеш на ПСС, а те да ти кажат: „Що трасиш маче си там?!” (смее се)\n„Майка си ли търсиш там?!“ (смее се). Това са банскалии. Наложи ни се да им се обадим, те ни питат къде сме, ние отговаряме и те: „Е, ще трасиш маче си там?!“\nПовече за Capmfire може да научи на сайта им. И докато избирате маршрута за вашето приключение, Веселин подготвя следващия си проект – селище от къщички, изградени от естествени материали – дърво, глина, тръстика, индустриален коноп и слама. Но за това – друг път в Интервюто.


Заглавие: Скиталци Нед 17 Юли 2011, 02:01\nИзминаха два от трите велики цикъла, всеки от които трае приблизително двадесет и пед хиляди години. Семействата се сплотиха в племена. Племената прераснаха в нации. Нациите в империи. Зароди се науката, а с нея и жаждата за повече знание и власт. Хората отново бяха господари на заобикалящата ги илюзия и също като братята им преди тях бяха поели по техния път. Моделът остана същия с изключение на няколко несъществени вариации.\n- Aliena vitia in oculis habemus, а tergo nostra sunt. – изрецетира по памет докторът. - На латински е. Означава ...\n- Много добре! – изненада се Финикс. - Нямах представа, че знаеш латински. Не е посочено в медицинското ти досие. Жена ми направи този надпис преди години, когато почнах работа тук. Искаше той да ми напомня да не се отклонявам от правия път. Както и да е. Това, което си написала е много любопитно. Ти ли си го измисли?\n- Интересно. Малко са хората, които могат да помнят сънищата си в такива детайли. Обикновено са им необходими години практика за да го постигнат, докато при теб явно се е получило спонтанно. Това е първият ти подобен случай за двете години, през които си била тук. Наистина интересно! – възкликна Финикс, като скръсти ръце и се облегна удобно назад. - Разкажи ми повече за този твой глас, Натали.\n- Беше като мелодия. – отвърна Натали, като допря ръката си на стъклото. - Най-прекрасната мелодия, която сте чували някога. Мелодията се превърщаше в картини, а аз бях в центъра им. Не съществуват думи, с които да ви опиша какво видях и усетих. Знам само, че беше величествено. Грандиозно.\n- Това няма как да стане миличка, поне не засега. – засмя се докторът. - Първо комисията трябва да прегледа състоянието ти и да одобри евентуалното ти освобождаване. За бягство не може и да става дума. На остров сме. А и не мисля, че можеш да преплуваш седемте километра до брега. Всеки опит би бил равен на самоубийство.\n- Тя иска да знаете, че ви обича безгранично, и че винаги e неотлъчно до вас. Също каза, че сте по-красив, когато сте обръснат. Склонна съм да се съглася с това. – засмя се Натали. - Сега бих искала да се върна в стаята си, ако е възможно. – каза тя и се запъти към вратата.\n- Натали, почакай малко! – докторът се стрелна рязко от стола и се припъна в един от краката на бюрото си. Накуцвайки, той се приближи към нея. Погледна я право в очите. - Как е възможно да знаеш всичко това? „Me transmitte surs...” – две сълзи се стекоха по бузите на Финикс, но въпреки това той се усмихваше. - „Beam me up, Scotty.” От любимият й филм. Няма как да го знаеш, така че кажи ми какво става тук.\n- Искам да я наглеждате през петнадесет минути в продължение на двадесет и четири часа. Изглеждаше ми доста нестабилна. Опасявам се, че може да направи някоя глупост. Дайте й допълнително успокоителни със вечерната доза.\n- Ще лагеруваме тук. – каза задъхан Рамаади. - Имаме нужда от почивка. Ако продължим да се движим в тъмното, лесно ще се изгубим.\n- Аз си мислех, че вече сме се загубили. – засмя се Кристина и седна на един камък запъхтяна. - Изгубихме компаса и картата при реката. Също и раницата с водата и сателитният телефон. Да не говорим за бандитите, които най-вероятно са по петите ни. – хвана се за главата тя.\n- Ще се справим, Крис. – окуражи я Джон, потупвайки я по гърба. - Няма да посмеят да припарят до твоя десен крак. – изхили се той.\n- Трябва да ти кажа, че съм впечатлен. Никога не съм виждал момиче да поваля толкова едър мъж с един удар. – добави Рамаади със широка усмивка, след което метна раница си на земята. - Вътре има вода. Запазих малко, така че пийте, имате нужда.\n- Направих каквото трябваше. – прекъсна го младия индиец. - Ти направи също за малката ми сестра. Спаси й живота. Никога няма да забравя това, Джон. Никога.\n- Добре е. Възтанови се. Изпратих я в Австралия при вуйчо. Там обстановката е все още спокойна. Ще бъде в безопастност. – Рамаади погледна нагоре и видя задаващи се черни облаци. - Все пак днес имаме късмет. – каза той. Ще вали.\n- Единият трябва да стои буден и да слухти. – каза младокът. - Ще се сменяме на три часа. Аз взимам пътвите три, а ти се опитай да дремнеш.\nФиникс кимна с глава и се опъна върху мъха. Рамаади извади малко магнитче от джоба си. Взе две листа от близкото растение – едно голямо, другото дребно. След което напълни голямото с вода, постави малкото листо в него. Накрая сложи магнитчето отгоре им. Листото, върху което стоеше магнитчето, се завъртя няколко пъти и замръзна в едно положение – отчете точно посоката на магнитните полюси. „ Отклонили сме се.” – помисли си той и пресметна на ум за колко километра отклонение ставаше дума.\nТри часа по-късно пороят все така се сипеше. Джон застъпи следващата смяна. Прозявайки се еидя листата с магнитчето на Рамади. Бутна с пръст малкото листенце, което се завъртя и отново спря на същото място. - „Компас... Хитро момче.” - Ако докторът беше член на специалните части, щеше да знае, че правенето на компас е едно от основните умения, което всеки един командос трябва да притежава.\n- Здравейте, казвам се Сидха. Не исках да ви плаша. – каза то. - Кой от вас се казва Джон?\n- Не. - поклати глава момчето. - Татко иска да ви види. Каза, че тук ще намеря човек, който се казва Джон. Каза да го доведа при него.\n- Не много. – отвърна Сидха. - Около хиляда крачки в тази посока. – обърна се и посочи с пръст.\nРамаади се доближи до ухото на Джон и му прошепна, че това може да бъде капан. Момчето можеше да служи за примамка. Лукавостта на раксините не знаеше граници.\n- Споменахте жена със златни коси. Вярвам, че тази жена е една моя бивша пациентка отпреди няколко години. Казваше се Натали.\n- Името й не е Натали, но все пак си се досетил правилно. Знаех, че ще се досетиш, както и тя знаеше. Все пак тази жена е една от тези, които наричаме „Дейтири Ейре” - даряващи светлина. Взорът и мъдростта им са безконечени.\nНяколко часа по-късно Рамаади се пробуди. Прозя се и се изправи, протягайки блаженно ръцете си. Всички около него все още спяха. Реши да излезе да поеме няколко глътки свеж въздух, също така да огледа околността на дневна светлина. Още в момента, в който подаде нос навън, блаженното изражение на лицето му се изпари. Неговото място беше заел недоумяващият поглед от ококорените му очи.\nЯрката светлина го заслепи, което го накара да прикрие очите си с ръце. Последва гърмеж. Облак от гъст, сивкав прахоляк погълна фигурата му. Земята се разтресе под натиска на падащата лавина от отломки на високите сгради. Те се чупеха една след друга , като сламки на силен вятър и политаха надолу, превръщайки се в прах, след като се разбиеха в планината под тях. Градът, който допреди миг се носеше спокойно по облаците, сега падаше на парчета към земята. Стотина метра над него стоеше светещото кълбо. Епицентарът. Времеразтеглена молекулярна имплозия. Това беше научния термин. Катастрофална верижна реакция, която разрушава молекулярните връзки. В това си състояние, податомните частици губят изключително голяма част от енергията си, в същия момент придобивайки огромна маса, което ги кара да рухват сами в себе си. Отделящата се топлина, може да достигне няколко милиона градуса, но тъй като самия процес трае изключително кратко, се налага той да бъде удължен. Разрушителният ефект се увеличава прогресивно с периода от изминалото време на протичащата реакция. Колкото по-дълго, толкова по-разрушително. Тази беше настроена за ден. Атлантидите създадоха това оръжие, но се страхуваха да го използват. Поне до този момент, докато не претърпяха огромни загуби от Лем’юриа и не усетиха, че губят захвата си над последните останали ресурси.\nОказа се, че изненадата няма да е само за младока. Кристина сръга Финикс с лакът, а той й отвърна с ехидно подхилкване, защото и двамата знаеха какво ще види недоверчивия твърдоглавец. Злорадите им усмивки траяха едва до момента, в който те излязаха навън. Предполагаха, че ще е нещо различно от последната нощ, но си нямаха и ни най-малка представа за това, което ги очакваше. Прем и Сидха ги последваха през отвора. Наредиха се рамо до рамо, вперили погледите си в различни посоки, стояха мълчаливо и поглъщаха с очи великолепната гледка, на която бяха свидетели.\nКолибата седеше насред кръг от огромни, десет метрови камъни, които издаваха лек жужащ звук. Почти наподобяваше звън накамбана, но в доста по-нисък тон. Каменният кръг беше разположен в центъра на по-голяма кръжност от терасни градини, чийто секции започваха на няколко крачки от самите камъни и се простираха на стотици метри в диаметър. Бяха така направени, че наблюдателят от центара можеше да види дори и най-крайния ред. Отвъд тях не се виждаше нищо друго освен кристално чистия, син небосклон. Прикрити огледала отразяваха слънчевата светлина по такъв начин, че над всяка секция грееше светещ ореол в произволен цвят от нейния спектър, а ореолите на свой ред формираха със сияниата си сложни геометрични фигури. Те съставяха шарка, минаваща по продължението на цялата градина. Фонтанът от пъстри багри, бликащ от неизброимите растителни видове накара дъха на петимата да секне. Бяха пристигнали на мястото, за което говореше Прем. Пред тях лежеше дълга павирана алея, която пресичаше през окръжността от едната страна. В дъното на алеята се виждаха очертанията на голяма сграда, чиято повърхност от време на време проблясваше под жарките лъчи на слънчевия диск.\nНе след дълго, около тях започнаха да изплуват призрачните фигури на някогашните обитатели на това място. Разкарваха се между колибата и камъните. Телата им бяха прозрачни и мъгляви, поне докато се движеха. Единствено лицата на тези, които стояха на едно място можеха да се видят в подробности. Красиви и млади хора, повечето от които синеоки, облечени в бели тоги, направени от някакъв вид блестяща материя. Ставаха все повече и повече, сякаш изплуваха от нищото със всяка изминала секунда.\n- Дядо, къде сме? Какво е това място? – попита индиеца, пребледнял като платно.\n- Това са градините на храма, а иначе се намираме на върха на най-стария от летящите градове. Това е древната столица на Лем’юриа, или поне така е изглеждала някога. Арегхнотол – първият такъв град по рода си.\n- А тези... хора... какви са?! Призраци?\n- Почнаха да ме лазят тръпки. – рече Рамаади и взе да разтрива раменете си. – Дано тези „призраци” не са агресивни.\n- Успокой се, нищо не могат да ти сторят. Няма как да знаят за нашето присъствие. Все едно ти да си риба на дъното на океана и да знаеш, че отвъд повърхността на водата, която никога не си могъл да напуснеш, има и друг живот. - усмихна се дядото. - Невъзможно е.\n- Дано да си прав! Аз все пак ще съм нащрек, никога не можеш да бъдеш сиг... – в същия момент се размина с едно изключително красиво привидение от женски пол с млечно бяла кожа и дълга кестенява коса. Рамаади я проследи с жаден поглед. – Я виж ти! Невероятно!\n- Поне си затвори устата, да не глътнеш някоя муха. – присмя му се Кристина.\nТръгнаха напред, следвайки Прем. Вървяха бавно по пъстроцветния павиран път, по продължението на който имаше редица от кристални пръти, които фосфорицираха с мека виолетова светлина. Вероятно служеха за нощно осветление. Отблизо жужаха също като камъните до колибата.\n- Вижте това! – каза се Джон и посочи с пръст.\nПетимата стояха пред ходилата на огромна статуя на някакво странно същество със шест ръце, осеяно в шипове от глава до пети. Ръцете на съществото бяха празни, но по всичко личеше, че някога е държало нещо в тях. Зад статуята се издигаха стълбите водещи към вътрешността на храма\n- Пазачът на Шиндра! – прошепна Прем и сведе глава, като наведе с ръка и малкия Сидха. После измърмори някаква молитва под носа си.\nЗаглавие: Re: Скиталци Нед 17 Юли 2011, 11:09\nМного е интересно! Пусни продължение!\nПишеш много хубаво и увлекателно и историята ме грабна.\nЗаглавие: Re: Скиталци Пет 22 Юли 2011, 15:03\nРадвам се, че ти харесва. Продължението ще го постна веднага, като го завърша.\nЗаглавие: Re: Скиталци


Търсенето намери 3123 резултата за\n04 апр 2014 15:30\nТема: Top Eleven Football Manager-Фен тема\nRe: Top Eleven Football Manager-Фен тема\nНякой да има от 3-то , 4-то или 5-то Ниво? Аз имам отбор на второ ниво / от понеделник 3-то ниво / "Партизанин" се казва. Тия дали вярно ще дадат по една фланелка на победителите този сезон !?? За сега съм 1-ви в моята група :) Ще дадат. Кой знае защо си мисля , че това ще са виртуални ек...\n01 апр 2014 19:17\nkiko3 написа: Тия дали вярно ще дадат по една фланелка на победителите този сезон !??\nЗа сега съм 1-ви в моята група\n01 апр 2014 18:34\nИ аз играя. От 2010 г. съм регистриран. 39-ти левъл мениджър съм и играя в Лига Ниво 35. Мисля, че в момента няма по-висока лига в играта.\n25 мар 2014 15:29\nТема: Ботев Пд - Черно море 15.00 1-1 FT\nRe: Ботев Пд - Черно море 15.00 Сряда 26.03\nМача е троен, както всички останали мачове в плейофа. Всички отбори с изключение на Лудогорец са толкова слаби,че всеки може да победи всеки.\n0-1, гол от дузпа\n20 ное 2010 20:20\nТема: Монтана : Черно Море (Купа На България)\nRe: Монтана : Черно Море (Купа На България)\nПрав си, но я се замисли как с Юруков и Жоро ядохме "мазната опашка" четири пъти в Монтана. Сега нещата са съвсем други. Май изгонването на Юруков е било съвсем правилно. А аз лично смятам, че даже беше малко позакъсняло. Както и да е - Едно голямо БРАВО на моряците! Е явно сме на различн...\n20 ное 2010 17:15\nЧестита победа на всички "моряци"!\nПри мен остава само горчилката от отстраняването на Данчо Юруков...като се замисля каква халфова линия щяхме да имаме с него, Жоро Илиев и Ратников...\n01 авг 2010 14:49\nТема: Безплатни плакати на Черно море :)\nRe: Безплатни плакати на Черно море :)\nДнес някой минавал ли е през "Тича"? Дали има още плакати? То пък днес е неделя, едва ли...\nТака...аз се оттеглям поне временно...и не говоря за модераторския пост, а за форума като цяло. След толкова време, прекарано тук, мисля че се нуждая от това. Признавам, че тръпката ми към форума се стопи в последно време, за разлика от преди когато си беше направо част от ежедневието ми. Не мисля д...


SanDisk - Extreme Pro 128 GB USB Stick - USB памети\nЛАПТОПИ & ТАБЛЕТИ > ПЕРИФЕРИЯ - АКСЕСОАРИ > USB памети > Extreme Pro 128 GB USB Stick\nExtreme Pro 128 GB USB Stick\n/ЛАПТОПИ & ТАБЛЕТИ/ПЕРИФЕРИЯ - АКСЕСОАРИ /USB памети\nС вместимост 128GB, иновативен дизайн, високи скорости на четене/запис и богат софтуер!\nSanDisk Extreme Pro 128 GB USB Stick\nКаталожен номер: 2648490\nSanDisk Extreme PRO USB 3.1 е един изключително бърз и лесен начин за трансфер на данни между устройства и създаване на backup на файлове. С вместимост 128GB и скорости на четене, които достигат 420MB/s, ще виждаш файловете си на мига, а с безплатния софтуер за криптиране 128-bit SecureAccess можеш да прехвърляш безопасно личните си данни и поверителна информация. Съвместим с USB 3.0 и USB 2.0, SanDisk Pro Extreme 128GB може да се свърже към всеки компютър, а тъй като е Plug n’ Play, ще можеш да прехвърляш и управляваш файловете си, без сложни процедури и инсталации.\nПрехвърли един 4K филм за по-малко от 15 секунди!\nНевероятно високите скорости на четене и запис на SanDisk Pro Extreme, 420MB/s и 380MB/s съответно, ти позволяват да прехвърлиш един 4Κ филм за по-малко от 15 секунди или 1000 снимки за по-малко от 25 секунди (при размер на файла 4ΜΒ).\nSanDisk Extreme PRO ти предоставя производителността, възможностите и надеждността на един SSD с размерите на USB флашка, съвместима с портове USB 3.1/USB 3.0/USB 2.0.\nУстойчиво алуминиево покритие\nРазполага с елегантно и устойчиво, алуминиево покритие за защита от повреди при всекидневно използване и по-голяма издръжливост във времето. SanDisk Extreme PRO USB 3.1 ти позволява да носиш в джоба си 128GB данни!\nВместимост 128 GB\nИнтерфейс на свързване USB 3.1\nМаксимална скорост на запис 380 MB/Sec


Трябва ли да се прекъсне бременността, какво е извънматочна бременност?\nОсновен » Здраве » Трябва ли да се прекъсне бременността, какво е извънматочна бременност?\nНовината за бременност за някои хора всъщност е страшно нещо, защото те трябва да прекъснат утробата за здравето на майката. Една от тях е извънматочна бременност и това е как безопасно да се прекъсне извънматочна бременност.\nСъобщава се от Жените помагат на женитеОсновното нещо, което трябва да знаете при здрава бременност, е, че след като яйцеклетката е оплодена от сперма, тя ще влезе през фалопиевата тръба и ще се прикрепи към маточната лигавица, така че да може да расте в матката.\nВъпреки това, при извънматочна бременност, оплодената яйцеклетка се прикрепя към място, различно от матката, като фалопиевата тръба (наричана още тръбна бременност, най -често срещаният вид извънматочна бременност) или яйчник.\nВъпреки че това състояние е рядкост, със сигурност е спешна ситуация. Фалопиевите тръби могат да се скъсат, ако са твърде дълги.\nПо -лошото е, че ако се спука, това може да причини вътрешно кървене и инфекция. Тъй като оплодената яйцеклетка не расте успешно извън матката, естествено тази извънматочна бременност не може да бъде продължена.\nИзвънматочната бременност е известна още като извънматочна бременност. Разбира се, това е животозастрашаващо състояние и често се случва през първите няколко седмици от бременността.\nКато цяло не е лесно да се поддържа бебето в това състояние на бременност.\nИзвънматочната бременност обикновено започва като нормална бременност с обичайните симптоми на бременността.\nУлтразвукът може да открие извънматочна бременност след 6 седмици, но признаците, на които трябва да внимавате, ако имате бременност като тази.\nЕто някои признаци и симптоми, които ще възникнат, стартирайки обяснение от страницата: Healthline:\nВагинално кървене и зацапване.\nНяма менструално гадене.\nАко получите някои от тези симптоми, трябва незабавно да потърсите медицинска помощ. Но имайте предвид, че това може да бъде и симптом на кисти на яйчниците или други състояния.\nОбикновено, за да се избегнат усложнения поради извънматочна бременност, лекарите препоръчват аборт.\nТези усложнения могат да бъдат причинени от скъсване на фалопиевата тръба, причиняващо тежко кървене, шок и дори смърт.\nПрочетете също: Митове за бременността, на които все още се вярва, проверете фактите!\nКак да прекъснем извънматочна бременност\nЛечението на извънматочна бременност е инжектиране на метотрексат, което е за прекратяване на бременността, за да се спре растежа на оплодената яйцеклетка (това не уврежда фалопиевата тръба).\nТова може да бъде и с лапароскопска хирургия, която може да доведе до отстраняване на белези във фалопиевите тръби или в тръбите.\nТрябва да знаете, че има два начина за прекратяване на извънматочна бременност, а именно лапаротомия (отворена операция) или лапароскопия (минимално инвазивна). Най -голямата разлика между двете е дължината на разреза.\nАко използвате лапаротомия или отворена операция, това означава, че лекарят ще направи вертикален разрез в linea alba, направен за достигане до коремната кухина.\nВъпреки това, за разлика от лапароскопския метод, лекарят ще направи няколко малки разреза за поставяне на различни хирургически инструменти.\nКато цяло много хора предпочитат лапароскопския метод. Това е така, защото в много проучвания е доказано, че намалява загубата на кръв и срастванията, а също така ускорява възстановяването.\nСамата лапаротомия всъщност се препоръчва само за спешни случаи, като разкъсване на извънматочна бременност или обилно кървене.\nТози метод може да се направи и за тези от вас, които имат лоши здравословни условия или не позволяват лапароскопския метод.\nЕдин пример е, когато пациент е претърпял операция на таза и се смята, че има дебели сраствания.\nСлед като коремната кухина се отвори, ще се търси извънматочна бременност и фалопиевата тръба се отстранява от околните структури. След това хирургът може да извърши салпингостомия или салпингектомия.\nМетодът на салпингостомия, лекарят ще отстрани само ембриона. Въпреки това, като извърши салпингектомия, лекарят ще отстрани част или цялата фалопиева тръба.


Златна Коледа - Коледен кът - Красиви по Коледа - Edna.bg\nБлагородни метали оставят сиянието си върху празничното лице.\nЗлато, сребро, бронз и мед се разтапят върху клепачи, озаряват тена и носят усещане за специален момент.\nЛуксозни текстури глезят сетивата, за да напомнят,че блестящата визия започва от зоната на макияжа.\n24 карата блясък е събран в коледните грим колекции на водещите визажисти, които отливат в красиви грим палитри цялото великолепие на скъпоценния метал.\nПразничната колекция Eclats Du Soir на Chanel идва с благородни златно-бронзови отблясъци, съчетани с иконичния за марката цвят – Rouge Noir.\nНезависимо дали става въпрос за топлите мигове, прекарани със семейството или парти моменти с приятели, ексклузивният квартет сенки за очи Harmonie du Soir ще остави върху клепачите ви и прозрачен блясък и плътен цвят.\nРелефен печат с двойно C върху текстурата запечатва модна препратка с най-известната щампа на чанта.\nКоледната грим колекция Dior Grand Bal пресъздава усещането на баловете от XVII век. Звезда на бала тази година е палитрата Grand Bal, побрала дует перлени сенки за очи в платинено и златно, допълнени от два цвята гланц за устни в магичен козметичен клъч.\nЗлатната пудра на прах - Poudre Оr обсипва скулите, раменете и шията с деликатен елегантен прах и нотка на съблазън. Тънката златна нишка минава и през миглите,сенките за очи, блясъка за устните и стига до върха на пръстите.\nМинералните сенки от коледната колекция на Clarins - Eye Quartet Mineral се разтапят върху клепачите, за да оставят матов, сатенен или метален резултат, подсилен от лимитирана копринена палитра-пудра за лице - Odyssey Face Palette с пигменти, които улавят и отразяват светлината. В бонус кожата получава защита от замърсяването и свободните радикали с растителни екстракти.\nAурата на висшата мода, драматизмът на будоара и блясъкът на подготовката за празниците са отразени в колекцията Glamour Daze на M·A·C. Вниманието се спира на палитра за лице Extra Dimension Skinfinish за очарователно сияние на лицето, пищните сенки за очи Еxtra Dimension Eye Shadow и лаковете за нокти Nail Lacquer в сребристо металически отблясъци.\nВпечатляваща е и новата серия Luxe на AVON, която включва фон дьо тен с матов завършек и екстракт от бели сапфири за сияйна кожа, червило с копринен комплекс, палитрата за очи от 5 актуални цвята и спирала с екстракт от орхидея и наситено черен диамантен прах.\nНемските експерти в декоративната козметика Artdeco представят луксозната златна колекция Dita von Teese Golden Vintage Collection - специално предложение от кралицата на бурлеската за предстоящите празници. Спиралата бестселър Lash Designer е специално преоблечена в нов златен дизайн.\nЧервилото-лак съчетава в едно брилянтен блясък на гланц за устни и интензивност на цвета, характерна за червило. Великолепието на цялата колекция ще ви очарова, а лимитираните издания на мини лаковете в сребърно и златно и изкуствените мигли, обсипани с кристали ще приковат погледите върху вас, за да ви превърнат в кралица на вечерта.\nЗлатната течност на Orofluido оставя косата копринена и лесна за разресване, благодарение на арганово, кипарисово и ленено масло - високоценени средства за разкрасяване още от времето на Клеопатра.\nСпециално за Коледа към невероятната линия се присъединява и първата в света безамонячна перманентна боя за коса - Orofluido Colour Elixir с три натурални масла – арган, лен и земен бадем и релаксиращ аромат с нотки на амбър, сандалово дърво и бергамот.


Черна гора донесе черен ден за балканската доктрина на Кремъл – Иво Инджев / Ivo Indzhev\n06.06.2017 от Иво Инджев\nЗлобата, с която Кремъл посрещна суверенното, упражнено право на Черна гора да се присъедини към най-мощния отбранителен съюз в света – НАТО, повдига въпроса Защо (с главна буква).\nНаистина, защо от Москва приеха толкова болезнено едно толкова незначително, трудно забележимо на световната карта териториално разширяване на Алианса, което добавя към него държава с население от мащаба на двумилионен руски град?\nЗащо на официална огромна Русия, която претендира да е “велика сила”, е нужно да заплашва толкова пренебрежимо малка величина в международните отношения и световната икономика с “равно по сила противодействие”. Противодействие, което според декларацията на руското външно министерство било валидно в дипломацията, както и във физиката?\nВ родината на болшевизма болшинството винаги е било от водещо значение. Там обичат да боравят с категориите на “по-голямато”. Такава беше и военната тактика на съветските стратези: да трупат смазващо числено превъзходство в хора и техника, за да постигнат успех на бойното поле. А пък територията на страната, макар и 64 на сто от нея да е ненаселена поради вечната замръзналост на почвата, е основният източник за националната гордост на народа, определян като руски (в неговото разнообразие от повече от сто етноса).\nТози път обаче не количествените измерения определят руската реакция, която военните биха нарекли “асиметрична” спрямо “заплахата”. Болката на руското самодържие в епохата на Владимир Путин I е от ранената гордост на Русия на символично ниво. На фона на лозунга “Крим наш”, който превърна агресията и присъединяването на една също така пренебрижимо малка чужда територия в руски анклав, и в основен извор на радост от могъществото на Русия спрямо по-слабия съсед, вековното завоевание на Русия на Балканите, какватo беше покровителстваната от Русия Черна гора, е контрапункт на обратния полюс. Видя се, че Русия не само не е привлекателна за собствените й вековни сателити, но дори някои от тях са готови да скъсат историческата верига. Верига, която ги свързва с “освободителката” и “защитницата” Русия в името на собственото им европейско настoяще и бъдеще.\nСол в тази рана беше решението на Черна гора да се присъедини през 2014 г. към западните санкции срещу списъка от руски велможи, забогатели от близостта си с Кремъл, подкрепящи окупацията на Крим. Това отприщи присъединителния процес в преговирите с НАТО.\nРусия, отчаяно нуждаеща се от международно легитимиране на вероломната кримска анексия, осъществена чрез предсказуемия резултат от рекорден в историята на света по неговото светкавично организиране (под руски дула) референдум, получи тежък морален удар. От боксьорче, което смяташе за спечелено завинаги в своя отбор на международния тепих по исторически причини.\nИменно “историческите причини” са основното оръжие на руското влияние в няколко балкански държави. Сред тях Черна гора изглеждаше „по-бетонирана” като руска крепост от която и да било друга държав(иц)а в региона.\nДа припомня, че Русия никога не е подпомагала българските въстания – Априлското например, граф Игнатиев дори не споменава в мемоарите си по друг начин, освен с неговите последици, довели всъщност до повода за Руско-турската война след координирания отзвук на европейските Велики сили от онова време.\nНещо повече, Русия дори е смазвала опитите на бунтовници, като капитан Мамарчев през 1829 г., да вдигат на бунт българите срещу Турция. Но за черногорските въстаници и сръбската война срещу Турция от 1876 г. не е жалила средства и сили.\nАко граф Игнатиев, пълномощникът на руския император на водените с Турция преговори в Одрин за подялбата на влиянието между двете евразийски империи след войната им от 1878 г., се бори за нечии териториални и прочее права, предвидени в предварителния Санстефански договор, то това, без съмнение, е Черна гора. Тя изпреварва в неговите предпочитания дори любимата му Сърбия, която Русия спасява от военен разгром с ултиматума към Турция да спре бойните действия в навечерието на неминуемото сръбско поражение на 19 октомври 1876 г.\nРазбира се, “сантиментите” на Игнатиев и компания са предизвикани от съзнанието, че от придобивките на балканските народи след откъсването им от Османската империя, дивиденти ще черпи Русия. Специално за бъдеща България Игнатиев откровено пише, че тя трябва да има морски излаз, за да служи за руска база. А не заради някаква въображаема българска независимост и развитие, което се отнася и до Черна гора.\nНа базата на този исторически капитал, в Москва не могат да повярват, че черногорските “неблагодарници” не желаят повече да обслужват руските интереси въпреки натякванията за дължимите на Русия вечни благодарности. На практика, по този начин рухва цялата конструкция, върху която се крепи доктрината на руските претенции за влияние, ако не и контрол, върху най-знаковата за пълзящата русификация страна от региона.\nВ контекста на македонските и сръбските очаквания за приемане в ЕС (а и в НАТО някой ден), актът на Черна гора вещае, на принципа на доминото и заразителния пример, “разгром” на остатъчния руски престиж в задния двор на Европа. Където Москва се опитва да се разпорежда за правата на историческиите си връзки и претенции за попечителство.\nОсобено трагикомични са кремълските вопли с нотки на безсилие в заканата срещу Черна гора за някаква реципрочност. Как точно Москва ще постигне реципрочност срещу “враждебния” ход на тази държавица? Сама или ще търси международен съюз (заради реципрочността на мярката) с Китай – любимият дракон, използван като плашило в руското геостратегическо ръмжене срещу Запада? Или може би Русия, Китай, Иран и Сирия ще се обединят в обща платформа срещу Черна гора?!\nЗа смях станаха в неадекваността си, но не за друго, а защото нищо сериозно не могат да предложат като алтернатива на европейските народи, които бягат презглава от руската опека. Всички все в една посока бягат – не към някакъв неутралитет, а към съюз със Запада.\nТочно като населението на бившите съветски колонии на континента, което отдавна е посочило с краката си разумната, логичната, предпочитаната от нормалните човеци човешка посока на развитие за себе си и за своите държави.\nБългария се утвърждава като крепост на подмазвачеството към Русия на фона на руския провал в Македония и Черна гора\n25 мнения за “Черна гора донесе черен ден за балканската доктрина на Кремъл”\nЧерна гора е евентуален излаз на Сърбия към Адриатическо море. Русия може да иска да пробие по тази линия. Затваряйки Сърбия откъм море, Западът затваря и Русия.\nНякога, след 1908 година, България е Австро-Унгария са действали заедно – ние независимост, а Австро-Унгария Босна. така Сърбия е била затворена откъм морето. Ако не беше затворена, тя щеше да има по-малък стимул да слиза в Македония.\nЯсно е защо Рассията мрънкя за Черна гора. Първо и основно, така й се изплъзва поредното “топло море” за морска база. Второ и не малозначително, Рашата вече няма къде да си свре агентурата. Ще трябва да вика Юлиян Семьонов на ново да й пише сценарий за Щирлиц. Смотаната Бълхария за плацдарм става, обаче дотолкова европейски я компрометираха, че по-добре “Троянският кон” да го тургнат другаде. Не иде да е в Скопско, щото македонските коньеве във вид на паметник там са изобилни и направо не се знае кой кон кой е. В Сръбско да разположат “Троянски кон” е все едно да си го заврат в задника. Никога не знаеш кога србете ще се изпонапият, кога ще си скинат ризата и кога ще тръгнат да колят съседите. Абе, яд си е отвсякъде…\nНадеждата умира последна….\nИ това е вопълът на умиращата надежда, че един ден палачинката в Черна гора може да се обърне така, че Русия да има военноморска база на адриатическото крайбрежие. Край, няма вече ненатовско късче земя в Адриатика…(още един случай в който Путин рие – на главата му пада).\nМястото на една държава на картата определя не географията, а културата. (проф.Николае Йорга)\nРуската мечка никога няма да се откаже да отмъщава.И ВИНАГИ ЗА НАЗИДАНИЕ.Широката руска душа се нуждае от мъст.Няма друг народ освен Българския който така искренно да обича и боготвори Русия след рускотурската война от 1878г.За Москва,която не вярва на сълзи, няма понятия изкрнност и любов.РУСИЯ изисква сляпо подчинение. Нейната мярка се нарича камшик.БЛАГОСЛОВЕН ДА БЪДЕ И ЩЕ БЪДЕ ВСЕКИ КОЙТО СЕ УТАРВЕ ОТ НЕЯ.\nрускта душичка пак се бута да ни напомни, че е най-мракобесната под небето.\nБоже, Боже? В кой век живеем? 18ти?19? Какви геостратегически игри? Какви 5 лева? Нормалния свят трябва да се обедини с всички заплашени слаби народи и да ги защити от държави с мислене на отминалите векове. А всички партии спасили страните си от русия трябва да се обединят с истинските партии които са доказали с дела че се борят против русия. За България партията доказала на дела че се бори против русия е НОВА РЕПУБЛИКА.\nАко Петоколонните лизачи все пак докарат Путин догодина, предлагам от “Годподари на ефира” да му подарят един Златен скункс – за най-абсурдна и нелогична външна политика, за най-нехуманна вътрешна политика, и за най-тъпо управление на икономиката…\nОтново блестящ Иво Инджев!\nСъжалявам, ще досадя с познати неща, но този коментар е към децата от средните класове, ако сред тях има четящи тук:\nТова, което ще ви кажат в часовете по история за Търновската конституция е, че при нейното обсъждане Консервативната партия настоява, че “българският народ все още не е обществено съзрял, за да получи пълното право да управлява страната”. И “една либерална конституция при неизградени политически навици може да доведе българската държава до анархия и неуправляемост.”\nТова, което няма да ви кажат е, че Търновската конституция преди всичко е била проблем за руската дипломация; за Русия българска конституция ‘по западен модел’ е била заплаха. И ако първоначално конституцията е в някаква степен положително мислена от Русия – като начин да въведе ред в България, а и да се изложи на показ нейния прогрес, то след възстановяването на конституцията от княз Батенберг през 1883 г., руската дипломация (Аксаков, Катков) ожалва този факт с високи децибели. Политическото устройство, от което България се нуждае, по Катков, е “обществена, но цивилизована форма ПОД КОНТРОЛА НА РУСИЯ (курсив мой), и в съглашение с други държави като ‘най-естествена форма’ на управление в българската ситуация”.\nВъзстановяването на Търновската конституция е видяно от руските дипломати като укрепване на австрийското влияние т.е. провал на руската дипломация. Аксаков дава за пример смелите действия на Игнатиев в Сан-Стефано по ‘захващането’ на българската държава.\nТук илюстрацията е една гравюра на “Le Monde illustré” No 1095, 23 Mars, 1878, p. 188\nВ руските магазини в Тексас има безплатен вестник на руски, който се казва Наш Техас. руската сволоч смята че всичко е нейно, ако можеше таз човешка измет би погълнала вселената.\nЯсно е, че става дума за излаз на Адриатика, който ще се затвори трайно. При това положение натиска върху България ще се засили като удобен плацдарм за поредния поход към Босфора. Крим беше първата стъпка към великата цел на руските скотове. Жалко, че Ердоган не може да загрее накъде отиват нещата. Той самият е част от хибридните планове за дестабилизиране на Турция и последваща атака. С Ердоган начело Турция наистина може да изпадне в хаос и да бъде изгонена от НАТО. Ако това стане тя ще се превърне в лесна плячка на Русия. Сега това звучи като фантастика, но мого други събития доскоро изглеждаха направо невероятни и все пак се случиха. Кой можеше да очаква, че с една кибер атака руснаците ще обърнат изборите в Щатите?\nЧервените Черногорски Къчове, ритани от Русия, показват поне две-три неща.\nЩом се къчиш на НАТО, не може да си друго, освен Враг на свободата и демокрацията.\nЩом се гнявиш така, не може да си никакъв приятел на “православие”, на “славянство” и другите измишльотини. Ти си Единствено техен враг. Ти искаш те да не се развиват Самостоятелно и Свободно, а да си ги погълнал в Червата си, при вечно-влажна топлина, по възможност без изхвърляне навън.\nЩом пръскаш Червени плюнки, ти си единствено върховно ядосан, че не ти минава Поредния Кремълско-Чекистки номер, да направиш онази ПОЛОСА от страни на Балканите, от Македония, Црна Гора, Сърбия, до Босна, чрез която после да опиташ да Изринеш и останалите извън НАТО – включително България.\nБраво на ИВО за добрия коментар! Поздрав!\nПравилно е отбелязано за Николай Игнатиев. Той е бил през цялото си време на посланик в Цариград по-скоро бивш генерал и бивш посланик в Пекин. Но не е бил “граф”. Игнатиев е посланик в Османско от 1864 г. до лятото на 1877 г. През това военно лято той е издърпан в Петербург, заради недоволство на руското правителтство от недостатъчно Големия за руснаците успех във войната, за което е обвинен. Едва към зимата на 1877 г., в Петербург, той е направен “граф”. И като граф идва от Русия в Одрин, после Сан Стефано.\nУважаеми Quest ,\nВ края на коментара си от юни 6, 2017, 18:15 , Вие задавате въпроса:\n„Кой можеше да очаква, че с една кибер атака руснаците ще обърнат изборите в Щатите?”, с който внушавате ПРЕДОПРЕДЕЛЕНИЯ отговор- т.е., че Русия е избрала президента на САЩ, т.е. всемогъщият Путин е избрал Тръмп.\nСамо, че аз имам още по-прост въпрос.\nТова, че Тръмп е начинаещ и извънсистемен политик е видно.\nТова, че Тръмп като прохождащ Президент направи някои гафове-също.\nТова, че е нестандартен, предстои да видим за добро ли е, или не.\nАко не е за добро на САЩ, бъдете сигурен, импиичмънта не му мърда. Прочетете конституцията на САЩ и ще видите, че най могъщият президент ,съвсем не може да прави каквото му скимне.В САЩ има МЕХАНИЗМИ за гарантиране спазването на Конституцията и законите, а не както у нас и в Русия да са само на книга- както казват шопите „врАта у пОле”.\nЗадаването на въпроси, съдържащи отговора, ми намирисва на нещо друго.\nИмайте малко търпение, да изчакате резултатите от разследващата комисия. Там те не са, както у нас, за парлама или за прикриване на престъпления- доказателство е т.н. „Уотъргейт”.\nОт доклада ще се разбере има ли „дял” Русия. А колко е той, ще се разбере след 50г./според закона/, ако доклада бъде засекретен.\nИ на мен ще ми бъде любопитно, но всички писания по света и у нас по темата ми приличат/шесто чувство/ по скоро на „активно мероприятие”- волно от едни или неволно от други.\nТа простичкият ми въпрос е : „ Кой си разконспирира агентите? Дори най –незначителните?”\nА какво остава за топ-агента-Президента на САЩ! /Може би ще опонирате с Радев, но какво да му разконспирират, като той не е законспириран!/\nКато гърмян заек, бях 99% сигурен, че това е „активно мероприятие” ,още като пиха шампанско в „Думата на Русия”.\nВъпроса ми е риторичен и по- скоро към всички пишещи и ЧЕТЯЩИ по темата. Та простият въпрос е : „ Кой си разконспирира агентите? Дори най –незначителните?”\nА ОТГОВОРА очаквам от доклада на сенатската комисия. И ще бъде 100% верен- какъвто и да е той!\nКоментарът е железен! Четиво за вдяващи, де ги обаче, петоколонци и полезни идиоти.\nСега, няколко снимки за”историческото” посещение на баце днес при Макрон. Гледайки фотосите виждащ как един до друг могат да “съвместяват” Гений и Карикатура. Безупречен външен вид, облекло за манекен макар, че нито костюмът, нито обувките са кат подарените на франсоа фийон-има-няма за по 10-тина хилки, тези на Макрон са от порядъка на около 400 евраци, а наш баце… Небръснат, все едно е бил път до Париж с международен влак, скъсани копчета на единият ръкав, сако дето виси, неизгладени панталони и нелъснати чепици и едно 30-40 кила свръхнормата.\nПа добре, че е удържал ЕМ да не потегли на секундата за България. “Отложил” е идването за август.\n“Каза ми, че още утре може да дойде. Но аз му предложих да е през август – все пак море, слънце, ваканция.”\nНикъде не съм писал, че Тръм е агент на Кремъл. Може и такъв да се окаже, това ще стане ясно с времето.\nТова, което е сигурно е, че Русия е хакнала емейлите на демократите. За това са категорични съответните американски служби.\nСъщо така е ясно, че компроматната информация от емейлите предоставена от руснаците на Уикилийкс, която беше публикувана от Уики точно в критичния момент доведе до това, че привърженици на демократите в щатите където резултатите бяха на кантар се отказаха да гласуват и така Тръмп спечели. Доказателството – ами самият Тръм официално им благодари след изборите, че са си останали в къщи и не са гласували за “мошеничката” Хилари.\nЗащо Русия подкрепи Тръмп? Ами защото за тях той най-малко е по-малката злина. Хилари щеше да запази и твърдия курс и санкциите и т.н. Тръмп дори и да не е марионетка на Москва е това, което в Щатите му викат loose cannon т.е. изцепник, който ще обърка всичко в Щатите и чужбина. И точно това става – правен хаос в Америка, никакви реформи, торпилиране на НАТО и Парижкото споразумение, доразпалване на войната в близкия Изток. Путин може само да черпи, дори и Тръмпи Бой да не му е агент.\nДраги GEORGI NIKOLOV:\nБлагодаря за интересния текст и снимката на Двамата.\nЗа Макрон даже има вече Американски коментари, че може да е “френският Роналд Рейгън”. Подобни за него се появиха днес в Австралия и други земи от Този свят.\nПожелавам само на Емануел да достигне и се подравни по Роналд!\nСкъпи ЖОРЖ, и от мен шапо за снимките и коментара! Рядко това място е виждало подобна орангутанска картина!\nДраги AWACS, Благодарство за добрите пожелания. И за мен ВЕЛИКИЯТ РОНАЛД РЕЙГЪН е образецът към който трябва да се стреми всеки политик-демократ, няма значение етикета-ляв, десен, центрист от евроатлантическото пространство. Когато започна предизборната си кампания за президент, ноември м.г. малцина бяха, в т,ч. и моята прескромна особа които се “осмеляваха” на глас да го “признаят” за гений. Днес числото им нараства стремително. Вкл. и сред най-големите му опоненти-Саркози, Меланшон и др. Дори, убеден съм, че вътрешно, отчаяно борещата се за депутатски имунитет, който само ще отложи явяването й пред следствието- има за какво, нашамаринка го е признала. Независимо, че в последното си интервю преди вторият тур по ТФ1 не намери и една добра дума за него.\nНито един погрещен значителен ход във външната, а какви събития се случиха в рамките само на 3 седмици откак встъпи в длъжност, нито във вътрешната политика където стартира без да чака резултата от парламентарните избори на 11 и 18 юни, тежки, отдавна назрели, болезнени реформи. За мен е особено важна тази за морализация на политиката. Равнение по англосаксонският и скандинавският модел. Ама Франция била, латинска, южна страна и тук хората гледали с по-друго око на корупцията. Да, ама НЕ! Навсякъде Гражданите са петимни за справедливост, за изпълване със съвременно съдържание на лозунга на Великата Френска Революция:\nДухът на първият, най-големият Европеец Наполен Бонапарт е по-жив от всякога.\nНадявам се, че Емануел Макрон няма да ни разочарова. Напротив!\nПисал съм го на друго място и преди, но и сега, тук ще го повторя.\nКъса ми се сърцето, когато стане дума за нашта Беломорска Тракия. И все пак, всяко зло са добро. Като знаете какво е влиянието на Русия у нас до момента и колко са й нърсотиите, които ни е сторила, не ми се мисли какво щеше да бъде, ако бяхме останали с излаз на Бяло море.\nПП. Само погледнете какво прави в Сирия за една кирлива база, която един ден сама ще изостави, когато изпука петродоларите.\nПо повод някои наши Общи представи, не конкретно заради употребеното в текста от ИВО-:) :\nПреговорите в Одрин, османско-руски, не са точно за подялба на влияние между двете империи след войната.\nПреговорите в Одрин са опит за Примирие във войната и за Спиране на Русия по-далеч и по-рано от Цариград. Те са по настояване от турска страна и чрез подкрепяне от Великобритания, тъй като е станало Подчертано ясно, че ЦЕЛТА на руската война включва Цариград. Русия приема Одринските преговори за примирие само да се ПРЕСТОРИ, че преговаря и спира войната, докато войските й продължават на югоизток.\nОдринските преговори идват след превземането от руските войски на прохода при Саранци, край Горна Малина, после София и особено Пловдив, след което голяма тяхна групировка се съсредоточава и потегля към Одрин – основния град “по пътя” към Цариград. Докато траят Одринските преговори, Русия не изпълнява османско-британското искане да спре войските си, и те продължават към Цариград. Поради това, Великобритания довежда няколко свои военни кораби в Босфора. И като ги дочуват, руснаците спират при Сан Стефано. ЗАТОВА следващите преговори са в Сан Стефано. Ако бяха спрели руските войски по-рано, щеше да се говори за Одрински мир, а не Санстефански мир.\nСъщо така, преговорите в Одрин не са точно преговори на Игнатиев и Сърбия не е любимка единствено НА ИГНАТИЕВ. Ако е така, излиза, че сред руското правителство може да има противници (кои?) на Сърбия, та дори и самият цар, а пък и ПРИЯТЕЛИ (кои?) на Бълггария.\nВСИЧКО това се прави от РУСКОТО ПРАВИТЕЛСТВО. Игнатиев е негов посланик в Цариград или емисар за преговори. Той е САМО дипломатическа пионка-ТРАНСМИСИЯ.\nПо подобен начин – в чести публикаци вече – не е точно да бъде Заковаван единствено и изрично изразът “Игнатиева България”. Това означава, че може да има различен руски правителствен проект за България – ТАКЪВ ПРОЕКТ НЯМА. Няма “Александрова България” или пък “Аксакова България”, нито “Горчакова България”, които да са ОБРАТНОТО на друг руски проект, на “игнатиевия”.\nИма “РУСКА България” – проект на РУСКОТО ПРАВИТЕЛСТВО. Това е “Санстефанска България”. Той представлява ОТДАВНА ПРЕМИСЛЕНА руска военна окупация с 8 (осем) дивизии. Те следва да бъдат издържани от българите, стационирани БЕЗ срок на ограничение, БЕЗ международно наблюдение, да са разположение покрай егейския бряг, по Тунджа и Марица, с военни бази по Черно море за снабдяване и идване на нови войски и т.н. Т.е., тези войски в България са готови за нови авантюри на югоизток. Но те, или пак Руското Правителство, по НИКАКЪВ НАЧИН не желаят Независима България и като такава самостоятелна, обединена. Руската правителство Желае “българска” страна с уж цялостна територия, но реално руска отвъддунавска губерния.\nБлагодарско и от мен, ЖОРЖ! Снимките са като /не дотам/ скрита картинка от десена “открийте десетте разлики”. Едно копче наистина някога, някъде се е скъсало… Въпреки, че копчето е най-малкият му кусур на говедото!\nСТАМБО, не така – както и да погледнеш, от висотата на банкянската камбанария орангутанът си е интелигентно животно!\nПриключих с внимателния прочит на повече от 800 страници от записките на Игнатиев за онези събития и твърдя, че основната част на преговорите е уточняването условията на подялбата на разпадащата се част от Османската империя. Иначе за преговорите може да се кажат още много неща – както и за онова, което е било скрита цел зад тях.\nСпоменах тази гравюра, ето я: http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k6486557r/f4.item\nКоментарът Ви е една възможна интерпретация на събитията. Но не бива да се забравя още нещо. Ако течът на информация е неизбежен (знаело се е, че leak-ове от разследване на Тръмп ще започнат да стигат до медиите) поведението на руснаците става напълно рационално. С тези на пръв поглед нелогични показни действия се създават много фалшиви следи, които затрудняват следването на истинската червена нишка. Тръмп е бизнесмен и още от годините преди да се включи в политиката се говори, че е доста посредствен такъв. Един бизнесмен (дори и много добър) е много по-лесен за вкарване в зависимост чрез бизнес мрежи от професионален политик, за който тези механизми са по-трудно приложими.\nЗа привържениците на глобализма Тръмп е вреден и сам по-себе си, с изолационистките си политики и моделът не света, който предлага. Но това, вече е бизнес гледна точка, която е извън темата на блога.


Коментари - Кирил Сакскобургготски е сред 50-те най-желани ергени във Великобритания | Лайф.dir.bg\nСимеон да беше научил децата си на български език, нито един от наследниците му не говори български. Поне внуците да научат български, иначе големи претенции има Симеончо.\nНа този всеки ден му правят реклама какъв меден ерген е. Явно се търси богата съпруга, само че в България милионерките са черни мафиотски вдовици. Ако не го бърка, да заповяда.\nНа този всеки ден му правят реклама какъв меден ерген е. Явно се търси богата съпруга, само че в България милионери те саа черни мафиот ски вдовици. Ако не го бърка, да заповяда.\nРадвам се, че има много приятели като Хю Грант и други звезди, защото в България няма приятели.\nА дали му трябват приятели в България? Какво мислиш? Едва ли страда много от тази "липса".\nНякой от жените тук може ли да ме светне - чисто физически - харесвате ли такива екземпляри? На мен ми се вижда доста смотан ама може жените да го харесват и съм любопитен.\nАз съм жена, но не виждам нищо привлекатено в този мъж, нито е сексуална нито е чаровен- може да е много умен например или богат?!\nКато жена мога да ти кажа, че става. От снимката по бански се вижда, че има перфектно подържано тяло. В смокинг изглежда супер елегантно. Няма нищо смотано в този мъж.\nИзобщо не вдявам коя точно дума в тази “новина” отговаря на истината : 1. разведен “ерген” на 55 г. с три деца !?! 2.И коя точно чак толкова го желае “наш”Кирчо ??? 3. и като е наш княз , чий го дири в Лондон? 4. и накрая кой го интересува изобщо този нищоправещ господин ?\nКолко много прилича на задрямалия си флегматичен баща\nНашите комунета-болшевики си обичат Сталин, Брежнев....\nна тоя родата му създаде и е неразделна част от болшевиките\nА бе, какъв ерген е (нерегистриран)\nтози дърт парясник ?!\nза теб ли е желан, бе (нерегистриран)\nТоя не го ли уволниха от Брадър Лемънс?\nЕлегантен,образован, клас....съвсем нормално. Нищо общо с назобените, татуирани и брадясали селтици , които когато не са в 33 , работят на някой строеж или магистрален ремонт. Само като гледам коментарите ми става ясно за кой софаджии и келнери става въпрос.\nМного елегантен мъж. Изглежда перфектно за годините си. Разбира се, че ще е желан.\nЕхм, бил е желан ерген. Сега някоя ако иска, ще си хване нещо по-младо, дето ще я ... с часове.\nкъв княз е тоя, на коя държава баща му е цар?\nТози грозен козел - кой го иска?\nДядка! Ако и той е толкова крадлив като баща си?!\n+ + + (нерегистриран)\nТакъв е !!! Откраднал е на татко си красотата ! Вервай ми !\nА дано да си намери булка топмоделка.\nНяма такова нещо като български благородници. Турците са ги избили. Кобургите са германци австрийци или каквато там миерда. Но да не ми се праскат българи. Българска кръв няма в тях!\nне всичките саизбили турците (нерегистриран)\nима едни в италия и още са български благородници по род,ама за тоя скопен нерез е верно че е немски педраст\nНе е немец (нерегистриран)\nКирчо е чист евреин с кръв от рода Кохари. Затова синовете на крадлив дедо клечат все в Лондонското Сити в еврейските банки. Гарван, гарвану око не вади!\nЗначителна част от хората в малките градчета от Предбалкана - Елена, Трявна, Габрово имат кръвна връзка с българската аристокрация. Иначе освен в Италия, имаше и един запазен български благороднически род в Словения. За съжаление не е ясно дали синът на последния български цар Фружин е оставил наследници и какво се е случило с тях. И на въпросния Фружин майка му е била от франките, а едната баба еврейка, та по-кротко за това колко има право да се титулува" княз" Кирил. Щом баща му бил цар на България, значи той е княз и точка.\nДа се жени за някоя братовчедка да не разваля традицията на кръвосмешението\nпо добре за калинка (нерегистриран)\nвсе пак за сестра си е най точното запазване на короната,примери във кралските дивотии колкото искаш\nнякой може ли да си спомни (нерегистриран)\nза едни вагони при бягството на дядо му фердинант,и защо сега тоя е в топ 50 не желаните ергени\nКое му е желаното на този ръб освен парите...\nЯвно на запад има доста бабофили и дедофили,щом този е толкова желан...\nнай желания богат ерген със баща цар на ндсв и обрал си имотите откраднати от българите някога от дядо му\nКокалест, брадат козел. Гърчав и побелял. И какво пък българско има у него.... Нищо.\nбе друго си е бирен корем и плетени вълнени чорапи ...\nНе знам какво разбираш от мъже, но тоя ако нямаше пари и измислено потекло, нямаше коя да го плюне.... И - за какви бирени кореми дрънкаш, не може ли нещата да не са все в крайностите?\nа оня дъртия с имотите и той ли\nнашето царско наследство дали щеше да е желан


декорация | разВихрено\nPosts tagged "декорация"\nот VIHRA на юли 3, 2018 • Няма коментари\nКакто вече ви споделих, аз съм пристрастена към всякакви тефтери, красиви тетрадки, дневници, органайзери… Особено към органайзери. Те са един от малкото начини моята разпиляност, наричана любезно от приятелите ми „артистична”, да бъде организирана. Миналата седмица ви разказах за плана на навиците, известен по света като „хабит тракър”. И както видяхте, за да го направя,...\nНов ден – нова чанта\nот VIHRA на юли 29, 2011 • 2 коментара\nИли как да набодем пръстите си и да останем доволни след това… Чантите са моята страст. Всъщност – чантите и обувките. И шаловете. Да не споменавам ръкавиците,книгите, плочките талавера, виолетовият и тюркоазеният цвят във всичките им нюанси, мушкатото, шоколада, тирамисуто и всички останали сладкиши по...\nот VIHRA на окт. 22, 2009 • 8 коментара\nЕвтино и скъпо Не знам у вас как е, но в моя дом винаги са липсвали две неща – шкафове и купи. Не че нямам, но все не ми достигат. Вероятно е така, защото освен салати, украсени великденски яйца, ядки, плодове, лук, картофи и моркови, слагам в тях и макари за шиене, ножици, различни прежди,...


Мъж — като л***о на дъжд | Just Smile ;)\nМъж — като л***о на дъжд\nThis entry was posted on май 5, 2012, in Без категория. Bookmark the permalink.\tВашият коментар\nКонцертна зала 1 към Националния дворец на културата. Предстои концерт. Концерт в навечерието на Гергоьовден. Хиляди хора са се събрали да честват деня на храбростта и празника на Армията. Аз си седя мирно и кротко на едно столче в средата на ред, разположен на партера. Оглеждам хората, основно семейства, които идват всяка година и уважават Армията като институция, мъжете на честта и подвизите им. Минават ветерани, млади семейства, войници, хора на средна възраст. Аз продължавам да се озъртам. Включих интернета на телефона и започнах да цъкам, имаше още няколко минути до започването на концерта. Влизаха и още нови гости. В средната редица на залата към мен се запъти една двойка – мъж и жена. Почти стигнаха до моя ред. Мъжът оглеждаше местата, които бяха свободни. Поздрави с поглед различни познати хора в залата. Стигнаха до два реда пред мен и той й посочи едно място, след което каза:\n„Еее, това е, ти седни тук. Аз ще отида отзад“\nСочеше два реда по-нагоре. Нямаше 2 места за тях едновременно. Той й посочи по-близкото място до сцената, вече се приготвяше да седне на другото място. Жената обаче, искаше да седят заедно. Бяха семейство, навярно. Навярно минаваха 40г. Стана ми мило, може би имаха хубав брак. Личеше си, че обръщат внимание един на друг. Секунди по-късно на по-задната редица няколко човека им позволиха да седнат заедно, като се изместят с няколко места по-навътре. Жената благодари вяло и се настани. Мъжът, обаче, намирайки се в тази полкова обстановка, заради маниери, възпитание или военен етикет, се изправи. Благодари им не само с тяло, но извади плътен глас, от който струеше добронамереност:\nКаза го от сърце. Кой знае какво беше видял? Беше приятно изненадан и очуден от реакцията на хората на реда. Убедена бях, че не го очакваше. И въпреки това, реагира мъжкарски, с финес и дипломация. Седейки няколко реда по-нагоре, ги гледах и се зачудих. Залата в НДК побираше 5000 човека – няколко десетки бяха представители от правителството, голяма част бяха ветерани, имаше също така войници, по-голяма част от хората бяха мъже с ранг в армията и бяха придружавани от семействата си. Мъжкарска му работа, храброст струеше от всеки аплауз и всяко сближаване на ръцете на тези хора в залата. Това ли бяха мъжете на България? Няколко хиляди, броейки ги на едната си ръка? А извън залата? Къде бяха другите мъжкари? Има ли такива? А кой ги е възпитавал тях? Казват ли благодаря от сърце? А умеят ли да чувстват и да живеят с финес и възпитание, което не се учи в училище или в университета?\nПитам ви и вас… Къде са мъжкарите? И кой ги е възпитал? За какво? И как?\nЗа всички останали, които не са мъжкари, а по-скоро отговарят на заглавието на статията – желая много ЗДРАВЕ! Не се сърдете за всички ще има 🙂\n« Малко щастие в късмета\n24 години в хартия и документи »