Som Socialistes pel SÍ – Socialistes pel SÍ\nD’on venim els Socialistes pel SÍ?\nEls socialistes hem defensat històricament el dret a decidir dels catalans i les catalanes. Ja en el pacte d’abril de 1977 entre les diferents corrents del PSC i la federació catalana del PSOE reconeixia explícitament el dret d’autodeterminació dels diferents pobles d’Espanya.\nSom gent d’esquerres i, com a tals, el dret d’autodeterminació forma part del nostre ADN i estem disposats a exercir-ho.\nAmb l’inici de la democràcia i la implantació de l’autonomia, teníem l’oportunitat d’interpretar el pacte constitucional de forma extensiva i anar avançant, progressivament, cap a un Estat plurinacional i de caràcter federal.\nL’Estatut de Maragall va ser, en certa manera, l’enèsim intent de trobar un encaix a Espanya. La proposta maragalliana, lluny de ser acceptada, constatà l’hostilitat dels grans partits espanyols envers les demandes catalanes i acabà amb la inacceptable retallada del Tribunal Constitucional, després de ser refrendat per la majoria de la ciutadania catalana.\nAgafem el testimoni del President Maragall que ja va dir, al seu moment, que si l’Estat imposava a Catalunya un marc legal no refrendat per la ciutadania, estàvem legitimats per tornar a votar i decidir entre totes i tots quin havia de ser el nostre futur. Després de tants anys, aquest moment ha arribat.\nEl moment actual dels Socialistes pel SÍ\nAls catalans i a les catalanes ens regeix, actualment, un Estatut d’autonomia que no hem votat. Interpretem, doncs, que les relacions entre Catalunya i Espanya es troben en una situació d’il·legitimitat. En aquest context, més d’un 70% dels ciutadans estan d’acord en què cal donar veu al poble de Catalunya a través d’un Referèndum, perquè entre tots i totes decidim lliurement el nostre futur polític.\nDavant de la impossibilitat de pactar aquest Referèndum amb el Govern del PP i amb els grans partits espanyols, donem ple suport al Govern de Catalunya en la convocatòria del pròxim 1 d’octubre.\nSocialistes pel SÍ volem un Referèndum de país\nEls socialistes sobiranistes treballem perquè aquest Referèndum sigui el de tothom. Volem un REFERÈNDUM DE PAÍS on tant els partidaris com els detractors de la independència es puguin pronunciar en llibertat.\nFem una crida a la democràcia participativa a tots els catalans i catalanes, i molt especialment, a aquells que com nosaltres es consideren d’esquerres i no provenen del món nacionalista ni independentista clàssic.\nAls socialistes sobiranistes no ens mouen ni les pàtries ni les banderes, i per això pensem que el que tenim al davant és l’oportunitat de bastir una República avançada democràticament i socialment justa. És per això que recomanem el vot per al SÍ.\nEL PROPER 1 D’OCTUBRE, TOTS I TOTES A LES URNES!


Exotics | Hospital Veterinari Molins\nL’Hospital Veterinari Molins disposa de Servei d’atenció als animals exòtics de 8:15 del matí a 19:30 de la tarda. Cal demanar hora al telèfon 93 668 57 53, especificant que es tracta d’una animal exòtic. Si el vostre cas és una urgència us podeu personar a l’hospital directament.\nAtenem mamífers, rèptils, aus,amfibis i peixos, tant per urgències com per visites rutinàries, vacunacions en aquells animal que ho requereixin i desparasitacions tant preventives com terapèutiques.\nDisposem de laboratori propi per realitzar analítiques sanguínies generals. També podem realitzar analítiques específiques: PCR’s de malalties, sexatges, hormones...\nLa presència d’altres especialitats veterinàries que col·laboren amb el nostre departament ( Neurologia, cardiorespiratori, oftalmologia, dermatologia, ortopèdia, diagnòstic per la imatge, i medicina interna) facilita molt la tasca, podent oferir a les diferents mascotes el millor ventall de serveis possible.\nHospitalització i urgències 24 hores al dia 365 dies l’any.\nEls pacients exòtics que ho requereixen són ingressats i hospitalitzats en un espai adequat a aquest tipus de mascotes. La sala d’hospitalització d’exòtics permet la monitorització, medicació i control dels pacients les 24 hores del dia.\nEls animals exòtics inclouen moltes espècies diferents. A vegades són complicades de manipular i explorar de manera que les tècniques de diagnòstic per la imatge ens poden ajudar moltíssim a aclarir que li està passant a la vostra mascota.\nPot ser que per poder realitzar les proves haguem de sedar els animals, ja sigui per la seva mida o pel seu caràcter.\nPodem realitzar radiografies, ecografies (abdominal i toràcica), endoscòpies, fluoroscòpies i Tomografies.\nECOGRAFIA: aprofita les ones sonores d’alta freqüència per observar òrgans i estructures. Es poden realitzar estudis vasculars (Doppler) gràcies al moviment de fluids\nRAJOS X : usen la radiació magnètica per produir imatges. La imatge es registra en una pel·lícula o placa anomenada radiografia.\nFLUOROSCÒPIA: Tècnica d’ imatge usada en medicina per obtenir imatges en temps real de les estructures internes dels pacients.\nENDOSCÒPIA: És un procediment mèdic que utilitza un sistema òptic que introduït a través d’un orifici natural, una incisió quirúrgica o una lesió permet la visualització d’un òrgan o cavitat corporal.\nTOMOGRAFIA COMPUTADA: Utilitza un equip de rajos X especial per crear imatges transversals del cos. Ens proporciona una construcció tridimensional de l’òrgan estudiat així com de las imatges en els diferents plans de l’espai\nEls animals exòtics inclouen moltes espècies diferents. A vegades són complicades de manipular, i requereixen un material i procediments concrets per cada una d’elles.\nA l’Hospital Veterinari Molins disposem del material necessari per poder dur a terme les intervencions quirúrgiques tant rutinàries com més especifiques d’aquests animals tan peculiars.\nSom conscients de la preocupació que pot sorgir quan es decideix que una mascota ha de passar per una intervenció quirúrgica i la conseqüent anestèsia, es per això que els animals estan controlats per un veterinari,el qual té l’ajuda de monitors específics d’anestèsia, que informen en tot moment de les constants de l’animal.


Dimecres 18, Setembre\nDimecres 25, Setembre\nDimecres 16, Octubre\nDimecres 30, Octubre\nAltres Hip hop R&B\nSergio Lopez, nascut a Granollers (Barcelona) 31 octubre 1983. A la primerenca edat de 12 anys es va interessar pel món del dj però no va ser fins als 14 anys que experimenta amb 1 plats. Als 16 anys adquireix els seus primers plats i aquí comença tot, hores i hores a la seva habitació i punxant en festes entre amics. Els 20 anys té l’oportunitat d’entrar en el món del bboying fins arribar a esdeveniments de renom com Evolution Ibèrica, Evolution Europa, Bboy Unit, Eurobattle, Battle of the Year spain i Just Debout Espanya. Entre tot això als 21 treballant com llums a la discoteca de Granollers As de Copes té la gran oportunitat de debutar com a Dj de club a la sessió de tarda dels diumenges de hip hop, a partir d’aquest dia es va fixar com a resident. Algun any mes tard té l’oportunitat d’entrar en clubs de Barcelona com Over del Born, però no és fins a 2007 que té la seva primera residència a Guru, mític bar musical del centre a prop de les Rambles de Barcelona. El 2008 arriba la gran oportunitat de treballar en un gran club com era Catwalk Barcelona a la Sky Room. A partir d’aquí debuta a clubs com Opium en la seva primera etapa en la festa dels Dijous, Ribelinos, Shoko, Sala Bikini, Roxy, Jamboree, Sutton Club, Bling Bling, Opera 127, CDLC, Eclipsi (Hotel W), Otto Zutz i altres locals de Barcelona fins l’últim a entrar Pacha Barcelona. Actualment és el resident dels Dimarts a Opium Barcelona a la Festa Downtown, dimecres Jamboree Dance Club ia la terrassa de Pacha Barcelona els divendres i dissabte. Experiències fora de Barcelona estiu de 2011 Resident de la Discoteca Empire en Puerto Banus Marbella i com a convidat diverses vegades a Sevilla a les discoteques Bandalai i Montpensier festa Only Funky El seu estil musical definit seria el Hip hop i el Rnb, però amb els anys es obert a altres estils musicals dins de l’electrònica. La seva especialitat sempre va ser el Hip hop, però no té problemes a l’hora d’obrir es i fer una sessió open format dins d’una elecció de temes amb certa classe i sense arribar a la música comercial.\nEls dimecres estan d’enhorabona, a partir del proper dimecres 15 d’agost comença una nova festa a Tarantos Club, I LOVE 89S a mans de Joe Cabana, dj de l’escena barcelonina i eivissenca amb residències a Sauvage del Born i al comandament de la formació serial Killerz i Bulma Beat, un melòmana empedreïda amb residències al Cupcake de sala Apolo, Ultrapop i BLVD que ens delectaran amb els hits de les dècades dels vuitanta i noranta i amb els millors èxits de Electrro-Pop-Rock-Acid-house -Dance, revivint així la “belle epoque” de la cultura Pop.\nDecoració dels vuitanta, visuals, regals fluor, inflables temàtics.\nEsdeveniment patrocinat per @beefeater\nEntrada free al mur de l’esdeveniment fins a les 02:30


Setmana tràgica: Nou accident mortal amb una víctima a les carreteres tarragonines\nPersonal del SEM treballant en un accident de trànsit, en una imatge d'arxiu | @semgencat\nSegon accident mortal en poques hores a Tarragona: Mor una conductora a la TV-3454 a Deltebre\nÉs la segona víctima mortal en menys de 24 hores després d'un sinistre a la C-31b aquest dilluns\nper Redacció 16/03/2021 16:23h | Actualitzat a 2021-03-16 18:05h\nNova víctima mortal a les carreteres tarragonines. El Servei Català de Trànsit ha informat que a primera hora de la tarda d'aquest dimarts, 16 de març, s’ha registrat un accident mortal a la carretera TV-3454 a l’altura del terme municipal de Deltebre, al Baix Ebre. Els Mossos d’Esquadra han rebut l’avís a un quart de tres de la tarda.\nPer causes que encara s’estan investigant, s’ha produït una sortida de via d’un turisme i el vehicle ha bolcat. A conseqüència de l’accident, la conductora i única ocupant del cotxe ha mort. La víctima és J. B. T., veïna de Deltebre de 37 anys.\nSegon accident mortal en menys de 24 hores a les carreteres tarragonines\nÉs el segon accident mortal a les carreteres de la demarcació aquesta setmana, després que aquest dilluns una motorista va morir després de patir una sortida de via a la carretera C-31b entre Salou i Tarragona. Els fets van tenir lloc cap a dos quarts de set de la tarda, i la víctima és una dona de 41 anys i veïna de Salou.\nExpectació i intriga: Què fa l'helicòpter que sobrevola Reus aquest migdia?\nÚltima hora: Gran fuita d'aigua a TGN que afecta veïns després d'un greu error\naccident defunció Sistema d'Emergències Mèdiques Baix Ebre


Jordi Munell reclama la compareixença del director del CNI per explicar la relació amb l’imam de Ripoll - Ajuntament de Ripoll\nJordi Munell reclama la compareixença del director del CNI per explicar la relació amb l’imam de Ripoll\nL’alcalde de Ripoll, Jordi Munell i el coordinador de diputats i senadors del PDeCAT, Jordi Xuclà, han comparegut aquest dilluns al Congrés per demanar una vegada més la compareixença del director del CNI a la comissió de secrets oficials. Sis mesos després dels atemptats terroristes de Barcelona i Cambrils, encara no s’ha fet efectiva la compareixença que van demanar el mes de novembre passat un cop es va conèixer el vincle de l’imam de Ripoll i el CNI.\nJordi Xuclà ha explicat que el passat 14 de desembre va tenir lloc l’última reunió de la comissió de secrets oficials, “on la presidenta va assenyalar que la primera setmana de febrer es faria una nova reunió per fer efectiva la compareixença; estem a 19 de febrer i ni rastre de la compareixença o reunió de la comissió”. En aquest sentit, el diputat ha escrit una carta adreçada a la presidenta del Congrés per demanar la convocatòria de la comissió.\nTambé ha destacat que “seria bo que el Congrés escoltés la realitat”, i ha revelat que a finals d’agost “va ser complicat mantenir la cohesió social a Ripoll després de conèixer-se la vinculació de l’imam amb els atemptats”.\nL’alcalde de Ripoll, Jordi Munell ha denunciat “la falta d’informació” per part del Govern i el director del CNI. “No sabem ni tan sols si l’imam estava a sou del CNI”, subratlla. “S’han complert sis mesos i seguim sense respostes”, ha reiterat. En aquest sentit, Munell ha reclamat “més transparència” perquè la ciutadania “pugui completar el cicle de dol”.\nL’alcalde de Ripoll considera que l’“ocultació” d’una informació tan greu, “genera inseguretat i incertesa”, i ha afegit que “ens sentim traïts i enganyats com a societat”.\nCMS_12018-02-20T08:16:17+00:0020 febrer 2018|Actualitat Ajuntament|


Els Encontres a Beniarbeig 2020 repassaran el vincle entre la Guerra Civil i la nostra literatura - IECMA\nPublicat per Escritor el 23 desembre, 2019\nLa setmana passada es va presentar a la Biblioteca de Beniarbeig la setena edició dels Encontres a Beniarbeig, un projecte de divulgació literària i històrica que s’ha consolidat dins l’agenda cultural de la comarca com a cicle de conferències de referència. El programa d’enguany, tot coincidint amb el 80 aniversari de la Guerra Civil espanyola, es focalitzarà en l’empremta del conflicte dins les nostres lletres.\nPel que fa al contingut de la setena edició, Tomàs Llopis –escriptor i membre de la comissió dels Encontres– va resumir un programa encapçalat pels prestigiós escriptor català Vicenç Villatoro, el qual impartirà la primera ponència del cicle el dijous 16 de gener de 2020 amb el títol ‘Abans de la guerra, una fractura en el temps’.\nDijous 27 de febrer, la Doctora en Comunicació Audiovisual Aina Monferrer presentarà la conferència ‘La Guerra Civil de 1936-1939 a través de les ulleres de Vicent Andrés Estellés’.\nEl mateix Tomàs Llopis impartirà el dijous dia 12 de març la ponència ‘Enric Valor: La guerra en primera persona de Frederic Genovard i altres testimonis’, una comunicació i alhora un homenatge a l’autor de Castalla i a la seua trilogia de novel·les centrades en tal etapa històrica.\nD’altra banda, un dels clàssics dels Encontres, el catedràtic Joan Francesc Mira, s’encarregarà de tancar el cicle el dijous 2 d’abril amb la ponència ‘La guerra després de la guerra’, una comunicació on l’il·lustre professor abordarà el període de postguerra i el testimoni de resistència dels maquis dins les comarques interiors del nord del País Valencià.\nLes conferències tindran lloc a la Biblioteca de Beniarbeig a les 19:30 hores –excepte la darrera xarrada d’abril, que serà les 20.00 hores– i estaran a càrrec de figures de primera línia dins l’àmbit de la literatura.


Bons propòsits per al 2015 a Lloret de Mar\nHome Blog Bons propòsits per al 2015 a Lloret de Mar\nJa hem entrat al nou any amb energies renovades i amb moltes sorpreses per a aquest any que acaba de començar. Si vosaltres també teniu ganes de fer coses i provar noves experiències seguiu llegint, us farem unes quantes propostes molt interessants.\nSegur que fer més esport és un dels propòsits d’aquest 2015. Podeu provar a fer activitats a l’aire lliure a Lloret de Mar: practicar senderisme en plena naturalesa, caminar pel camí de ronda contemplant el Mediterrani, provar una ruta de BTT entre el mar i la muntanya... propostes saludables per gaudir en un entorn al bell mig de la Costa Brava!\nSi el vostre propòsit és més cultural i voleu conèixer més el territori feu una escapada a Lloret de Mar per descobrir espais com: els Jardins de Santa Clotilde amb fantàstiques vistes sobre el mar; el Cementiri modernista de Lloret on trobareu petits tresors escultòrics de grans artistes de l’època; l’Esglèsia de Sant Romà, una autèntica joia arquitectònica... petits tresors amagats que us permetran conèixer el passat i present de la nostra vila.\nI si el que voleu és gaudir de la vida més que mai aprofiteu per descobrir l’autèntica cuina mediterrània en algun dels nostres fantàstics restaurants, passegeu pel nostre centre comercial on hi trobareu més de 1.000 establiments i quan es faci la nit a Lloret balleu fins no poder més.\nTot això i molt més ho podreu trobar a Lloret de Mar aquest 2015! Consulteu el web de Lloret Turisme on descobrireu tot el que podeu fer. Us hi esperem!


Ensenyant 84 de 1.394 Propietats - PAG 7/117\nTraster - Barañain (Barañain Centro) , Superfície Construïda 6m2.\n20.000 € - 35 %\nReferència 18.231486 G\nplaça-gar - Sarriguren , Superfície Construïda 32m2.\nVenda 13.400 €\nplaça-gar - Pamplona-Iruña (San Juan) .\nplaça-gar - Burlada-Burlata (Burlada) , Superfície Construïda 11m2.\nTraster - Barañain (Barañain Centro) , Superfície Construïda 5m2.\nplaça-gar - Barañain (Barañain Lago) , Superfície Construïda 12m2, Ascensor.\nReferència 18.531007 G\nplaça-gar - Pamplona-Iruña (Iturrama) , Superfície Construïda 30m2, Ascensor.\nplaça-gar - Pamplona-Iruña (San Juan) , Superfície Construïda 12m2.\nplaça-gar - Zizur Mayor-Zizur Nagusia (Zizur mayor) , Superfície Construïda 12m2.


Gegantó Galtetes | Cultura Popular\nConstruït el 2006 per la\nGermandat de Trabucaires, Geganters i Grallers de Sant Andreu del Palomar\nEn Galtetes és una figura que neix de l’amor entre els gegants Coloms de Sant Andreu de Palomar. Representa un ocellet petit i porta la indumentària pròpia d’un nadó, amb roba de color blau molt suau i un pitet amb el seu nom. També duu un ninot perquè es pugui entretenir.\nLa iniciativa de construir en Galtetes sorgeix de la Germandat de Trabucaires, Geganters i Grallers de Sant Andreu de Palomar, que volia una figura que poguessin portar els nens i nenes més petits de la colla, que encara no podien carregar ni l’Avi d’Orient. Amb la nova figura, la Germandat pot comptar amb geganters portadors a partir de tres anys.\nLa història del gegantó comença l’any 2005, quan la seva mare va pondre un ou que es va poder veure en les sortides dels gegants Coloms durant nou mesos. Finalment, el 10 de juny de 2006 en va sortir en Galtetes, l’únic fill de la parella, i d’aleshores ençà és ben corrent de veure’ls tots tres junts.\nEl gegantó Galtetes surt a passejar i dansar cada any a final de novembre, per la festa major de Sant Andreu, de la qual és protagonista juntament amb les altres figures del barri. També, quan s'escau, participa en cercaviles i trobades de gegants, tant a Barcelona com a fora.


CUCADELLUM.ORG: L’Estat paga el doble per un alumne de l’escola pública que per un de la concertada\nL’Estat paga el doble per un alumne de l’escola pública que per un de la concertada\nEls defensors de l’escola concertada demanen al govern de la Generalitat que recordi el cost que suposa cada estudiant per l’administració per acabar amb els atacs que reben per part d’alguns partits polítics\nL’escola concertada ha demanat al Govern que posi els números sobre la taula i que es reveli quin és el cost real de la plaça escolar. Aquesta petició té la voluntat de combatre els atacs que l’escola concertada rep d’alguns partits polítics que exigeixen que els recursos públics només es destinin a l’escola pública. Aquesta exigència d’alguns sectors polítics obligaria a acabar amb els concerts educatius.\nLa realitat és que un alumne de l’escola concertada li costa a l’Administració menys de la meitat que un de la pública. Segons l’informe Dades i xifres del Curs Escola 2014-2015, el cost total per alumne en els centres públics de mitjana és de 6.940 euros, un cost que l’administració finança en la seva totalitat. Tanmateix, en el cas dels centres concertats, l’Estat aporta menys de la meitat d’aquesta xifra, quedant-se per sota dels 2.900 euros.\nL’Agrupació Escolar Catalana (AEC), que concentra els centres concertats laics, va enviar un comunicat en el qual animaven a les forces polítiques del país “a impulsar i fer públic l’estudi del cost de la plaça escolar perquè sigui evident l’estalvi que suposa a l’Administració pública la insuficiència del concert educatiu”. Segons el president d’AEC, Oriol Blancher, “estem farts d’estar sota sospita, cansats de sentir que ‘robem’ diners públics quan, realment, és al revés, ja que, segons la llei d’Educació Catalana (LEC), tenim un problema de finançament insuficient que ens obliga a demanar als pares l’aportació d’una quota perquè els nostres centres siguin viables”.\nPer tant, la polèmica sobre la necessitat o no de mantenir les escoles concertades, que ja ve de lluny, és més una qüestió ideològica que no pas econòmica. Ja que des d’un punt de vista econòmic, la concertada és el model més rendible per l’erari públic, ja que només ha de pagar la meitat del cost de l’alumne. A més, s’ha de tenir en compte que nou de cada deu pares espanyols consideren que l’Estat ha de “finançar a les famílies l’opció de què els seus fills estudiïn en una escola concertada”, segons s’explica a l’estudi Demandes Educatives dels Pares a Espanya.\nDes dels sectors defensors de la concertada es justifica la seva existència des d’un punt de vista de la llibertat i la pluralitat.\nA més, aquests centres amb copagament reben de l’administració una part de les despeses generals del centre, sense arribar a completar-los, així com el salari del personal docent mitjançant el sistema de pagament delegat (si bé tant la ràtio professor/alumne com el salari del professorat són inferiors als de la pública). Per aquest motiu, els centres es veuen obligats a sol·licitar aportacions voluntàries o a organitzar altres activitats que contribueixin a sufragar el total de despeses de l’escola. Aleshores, si es demanen aportacions voluntàries als pares, és perquè amb el mòdul de concert no es cobreixen totes les depeses que tenen els centres educatius.\nDit d’una altra manera, si les escoles concertades passessin a ser públiques, a l’Estat li sortiria molt cara la jugada, ja que s’hauria de fer càrrec d’unes despeses que a dia d’avui no cobreix. Si aquestes escoles fossin públiques, els costos serien molt més grans.


Lloret recapta més de 10.000 euros per la Marató i s’espera que la xifra encara creixi més | Nova Ràdio Lloret\nConcert de Nadal del Casal Municipal de la Gent Gran\nLloret de Mar ha aportat més de 10.000 euros a la Marató de TV3 i Catalunya Ràdio. És una xifra provisional, ja que encara hi ha diversos actes solidaris al llarg d’aquesta setmana, i de moment ja ha més que doblat la quantitat de l’any passat, que era de poc més de 4.000 euros.\nAl llarg del cap de setmana s’han fet moltes activitats variades: el Mercat de Nadal organitzat per l’AFA de l’escola Pompeu Fabra, la xocolatada popular de la farmàcia Imma Espinet, la pujada al Montgròs del Centre Excursionista, una passejada de l’agrupació Connectant amb la Natura, i el concert de Nadal i la ballada de country del Casal Municipal de la Gent Gran. A més, els restaurants Natsumi han aportat tots els ingressos del diumenge a la causa, mentre que encara falta sumar el 10% de la recaptació de tot el cap de setmana a La Campana.\nMercat de Nadal de l’AFA del Pompeu Fabra\nEl primer tinent d’alcalde, Albert Robert, fa una valoració molt positiva de totes les aportacions.\nI les activitats segueixen. Avui mateix, l’associació de Treballadors de l’Hospital comarcal de la Selva organitza una campanya de donació de sang. L’acció té un doble objectiu: col·laborar amb el Banc de Sang i, també, participar amb la Marató de TV3, a la qual es farà una aportació econòmica de 2 euros per cada donació feta. Els interessats en participar en aquesta iniciativa solidària ho poden fer avui, a la sala d’actes de l’hospital, fins a les quatre de la tarda.\nDe cara a dimecres, qui aportarà el seu granet de sorra és el col·legi Immaculada Concepció. Ho farà, igual que l’any passat, amb un pessebre vivent. Una de les professores del centre, Esther Sugrañes, explica que els assistents hi veuran tots els elements d’un pessebre. Qui vulgui veure el pessebre vivent, haurà de fer el donatiu que vulgui per a la Marató de TV3. A l’activitat hi participen uns 800 alumnes de tots els cursos. El pessebre vivent de la Immaculada Concepció, titulat El camí de Nadal, es podrà veure entre dos quarts de quatre i dos quarts de cinc de la tarda d’aquest dimecres.\nI divendres, 21 de desembre, hi haurà activitats de conscienciació i una rifa solidària a l’Institut Rocagrossa. L’acte comptarà amb la col·laboració dels comerços de Lloret.\nRecordem que la Marató d’aquest any va destinada a la recerca contra el càncer i a nivell general també ha batut rècord. Ahir va tancar el marcador amb més de 10.700.000 euros. El rècord, fins ara, era la Marató del 2012, també contra el càncer, que va tancar la jornada amb 10 milions. Tot i així, la xifra sempre acaba creixent més, perquè encara es poden fer donatius durant els propers mesos.\nArticle anteriorLloret de Mar demanarà al Govern espanyol que aturi la venda d’armes a l’Àrabia Saudita\nArticle següentLes Kellys Unión Cataluña donen suport a Manuela Vargas amb una concentració


Aquest dijous 5 de desembre, a les 19 hores, el Centre Cultural La Nau de la Universitat de València ha acollit la presentació del llibre ‘Supernovas. Una historia feminista de la ciencia ficción audiovisual’, d'Elisa McCausland i Diego Salgado. L'acte, que inclogué un col·loqui amb els autors, va tindre lloc a la sala Gonzalo Montiel, amb entrada lliure fins a completar-ne l’aforament.\nHi intervingueren Álvaro Pons, director de l'Aula de Còmic de la Universitat de València, i els autors de l'obra, Elisa McCausland, periodista, crítica i investigadora, i el crític de cinema Diego Salgado, tots dos especialitzats en la cultura popular.\nL'assaig pren el nom de les supernoves, estels en explosió que alliberen una gran quantitat d'energia i que són tan lluminoses com tota una galàxia, de manera que els seus efectes es poden veure a llocs de l'esfera celeste on abans ningú no havia detectat res. Aquestes explosions estel·lars funcionen ací com a metàfora del moviment feminista, que ha aconseguit els darrers anys un gran protagonisme i ha esdevingut una força extraordinàriament potent, àmplia i capaç de llançar llum sobre la realitat, així com d'il·luminar noves realitats.\nCom anticipa el subtítol, ‘Supernovas’ és una història feminista de la ciència-ficció audiovisual des dels seus orígens fins a l'actualitat, i fa una revisió des d'aquesta perspectiva de mitjans i gèneres com el cinema, el còmic, la televisió, els videojocs o la il·lustració a tot el món. Es tracta d'un projecte que sorgeix de la necessitat de visibilitzar i posar en valor autores, tendències i sensibilitats que, dins d'aquests camps, han estat majoritàriament silenciades al llarg de la història, mostrant-nos el potencial del gènere per subvertir la realitat.


Ana Hernández i Chari Márquez al Joan Cortiella de Castellar, el camp que les va veure néixer esportivament. || A. San Andrés\nLes castellarenques Ana Hernández i Chari Márquez han arribat a l’elit del futbol femení i jugaran a l’Inter de Milà i al CE Seagull\nSón les cinc de la tarda i els termòmetres voregen els 40 graus al Joan Cortiella, però a Ana Hernández i Chari Márquez sembla que no els afecti la temperatura i es mouen amb total llibertat pel camp que les ha vist néixer. Amb només vint anys, totes dues juguen a l’elit del futbol: l’Ana ha fitxat pel filial de l’Inter de Milà i la Chari jugarà al CE Seagull a Segona Divisió.\nEs diu últimament que els èxits del primer equip femení del FC Barcelona ha provocat un boom en el futbol femení, un aspecte, però, que no ha fet més que incrementar la línia ascendent de les últimes temporades en un esport que encara ha de créixer molt per poder normalitzar la categoria en tots els aspectes.\nLa recerca per trobar nous ingressos de la maquinària del futbol modern, amb l’aparició de les cases d’apostes i la incursió de patrocinis potents en les grans lligues, ha aconseguit fer un gran salt qualitatiu a l’elit, amb l’arribada de diners extra a clubs i federacions. Malauradament, a la base encara se segueixen patint molts dels problemes i defectes d’anys enrere: falta d’efectius, infraestructures adients, qualitat formativa i pes dins dels clubs.\nHistòricament, el futbol femení no ha interessat els clubs locals i només ara, gràcies a l’arribada de subvencions i a la possibilitat d’obtenir més ingressos amb les jugadores, fa que tots s’hi vulguin apuntar. Eren l’últim mico d’aquest esport, però ara se les comença a cuidar per motius econòmics, tot i que no sempre es reverteixen les ajudes directament. Una mentalitat que hauria de canviar per fer efectiva una màxima igualtat real i garantir el progrés de la categoria femenina.\nL’Ana, davantera, i la Chari, mig centre, han patit tot això d’ençà que van començar, amb quatre anys: “Vam jugar a la UE Castellar amb els equips dels nens fins als 12 anys. Ens va anar força bé perquè el nivell era superior en el masculí que en el femení i ens va servir per aprendre més”, explica l’Ana, que aquesta setmana s’ha incorporat a la disciplina de l’Inter de Milà, després de cinc temporades jugant a l’RCD Espanyol, on ha arribat a debutar al primer equip en la màxima categoria i ha estat una peça clau en l’atac del filial a Segona.\n“Abans, que una nena jugués a futbol no estava ben vist i et deien que eres un nen, quan realment és tot igual i no hi ha diferències”, explica Márquez, mentre afegeix que “ara segueix passant però menys”.\n“Avui se li dona més valor al futbol femení i ha pujat el nivell. Abans et trobaves entrenadors sense cap idea ni experiència en el món del futbol”, explica la mig centre, que creu que “mai s’arribarà a equiparar el futbol femení amb el masculí en res, ni en salaris ni en qualitat, ja que no s’hi destinen els mateixos recursos”. Hernández creu que “en homes hi ha molts més diners i aquest ‘boom’ del femení potser durarà uns anys més. S’ha de treballar per poder equiparar els dos gèneres”.\nTotes dues van destacar a casa fins a fer el salt, quan van separar els seus camins. L’Ana va consolidar-se a l’Espanyol i la Chari al Levante Las Planas, on ha estat fins aquesta temporada. La nerazzurri afirma que “l’oferta va arribar-me després del descens del primer equip i vaig valorar l’experiència que pot ser jugar a Itàlia”, mentre que la Chari va acceptar l’oferta del CE Seagull badaloní, un club completament femení que militarà a Segona.\n“És difícil viure d’això. No tenim gaires perspectives de poder-ho fer. El futbol sempre és un complement en què tindran el nostre compromís, però no podem descuidar els nostres estudis”, coincideixen ambdues. L’Ana està preparant les oposicions per al cos dels Mossos d’Esquadra, mentre que la Chari estudia un grau superior d’administració i finances.\n“Viure del futbol femení no et dona per retirar-te. Podem viure fins als trenta, però després t’has d’espavilar”, tornen a coincidir. Compaginar esport i estudis tampoc és fàcil, ja que juguen a escala nacional i han de viatjar constantment. Tot i això, l’Ana confessa que “el futbol ho és tot per a mi. És entrar al camp i oblidar-me de tot”, i la Chari ho referma afegint que “fas el que t’agrada i és una manera de desfogar-te del dia”.\n“El futbol és el que ens agrada des que som petites, i intentarem arribar el més amunt possible”, admeten i animen totes les nenes a provar-ho. “No creiem que l’esport tingui gènere, l’ho hauria de tenir. Els esports són per a persones, no per a gèneres”, conclouen.\nMartí Bertran, rècord europeu en 1.000 metres llisos sub16 i sub18\nDescobrint els entorns de Castellar amb el CEC


Antonio Gómez Rufo | Berlanga Film Museum (BFM)\nBerlanga: Apuntes sobre un personaje\nEl personatge menys berlanguià que es pugui imaginar és Luis García Berlanga. Es va passar cinquanta anys miserabilizando a la societat espanyola i intentant miserabilizarse a si mateix i al final va aconseguir el primer, però no va poder vèncer-se a si mateix. I és que els mites, en definitiva, només són venerats trossos de vidre d’una copa mal apurada.\nAmb el temps, els espanyols hem fet d’ell una llegenda perquè, a força de conjugar aparença i genialitat, Berlanga va tenir l’habilitat d’escamotejar la seva veritable personalitat als focus i a les bambolines de la popularitat. Milers d’entrevistes, d’aparicions en televisió i de presències quotidianes van aconseguir construir una “idea general” d’ell com a personatge: un ésser caracteritzat per un suport cinematogràfic incomparable i per una manera personal de ser entranyable, accessible, brillant i afectiu. L’autor de “Plácido”, “El verdugo”, “La escopeta nacional” i “La vaquilla” era un geni del cinema, sens dubte; i l’ésser humà que es protegia després del geni era un home cortès, de bon caràcter, sempre disposat al somriure i desitjós de mostrar i reivindicar les seves aficions pels inferns del fetitxisme, l’erotisme i quants ismes fossin necessaris per escandalitzar la societat burgesa de la qual formava part. Un concepte de personatge que ell mateix es va encarregar de solidificar fins a fer versemblant.\nI, malgrat tot, Berlanga va ser molt més que com es coneix d’ell. Si es va tancar a si mateix en un triangle limitador (la soledat, l’egoisme i la covardia com a suports del crepuscle d’una vida en la bellesa del capvespre), no es diu en canvi dels seus dots per a la manipulació, de les seves aptituds com artífex , de la seva cinisme i de la seva capacitat per a la improvisació. Desitjava la soledat, però es va resignar a ser un fuguista intel·lectual, sense horitzons; presumia d’egoisme en una societat que li agradava massa per no disseccionar dia a dia mitjançant la depredació voraç de tota mena d’informació; i reivindicava la seva covardia per no haver-se atrevit a conquerir la solitud i a militar en el Partit Egoista, que va fundar Tucker allà pels anys 20 als Estats Units, si inexistent delegació espanyola.\nAspirant a solitari, a egoista ia covard, la realitat d’aquest mite (que va ser considerat el major geni espanyol del segle XX en una enquesta cultural) és que no va saber viure aïllat, que no va poder abstreure d’una curiositat adolescent i que el seu mal humor era tan explosiu com efímer. Va arribar a la categoria de vell rondinaire, però després no es recordava amb qui estava enfadat ni per què; comptava les monedes com un ninot faller de l’oncle Gilito, però a continuació malbaratava una fortuna en uns llibres que no sabia si ja tenia, en una quantitat de menjar innecessària o en una peça de vestir que no precisava; i quan es va decidir a perseguir dialècticament la seva particular Eldorado de la jubilació, li va resultar impossible no embarcar-se en aventures i projectes que l’obligaven al continu viatge i un enrenou que li repel·lia. I sabia somriure, abraçar i mostrar-se encantador fins a les situacions de les que intentava fugir. Quin bon polític es va perdre Espanya si la fortuna no ens hagués premiat amb tan incomparable director de cinema.\nDe totes maneres, sóc de l’opinió que els mites existeixen perquè els mitifiquemos, i que ningú té dret a penetrar els racons de les llegendes ni a doblegar les cantonades de qualsevol personatge per treure a la llum que fa d’humà hi ha en ells. Com deia Unamuno, en cada home hi ha el que és, el que ell creu que és i el que els altres creuen que és. Si els altres creien que Berlanga era d’una determinada manera de ser, i així ens agradava, no hi ha raó per aventurar-se a fer psicologia barata del personatge i mostrar el que Berlanga creia sobre si mateix ni, molt menys, el Berlanga que realment va ser . Deixem al mite créixer; deslumbremos en aquesta creença la nostra admiració; i, si cal, sentim-nos còmodes en l’oripell de la llegenda, que a Espanya les glòries escassegen i, a saber per què, tenim sempre la temptació de pensar que no n’hi ha per tant.\nBerlanga no va ser un home d’odis; tampoc de grans amors. La vida li va ensenyar a conformar-se amb signar els seus manifestos en miralls de cel·luloide. Les seves passions van ser curtes i la seva memòria afilada fins molt tard, i quan ja no recordava les ofenses que li havien fet, si se’ls rememoraven, se sentia ferit; i si se’ls refregaven, matava amb la mirada dels seus ulls mediterranis.\nSempre mirant des del fons d’aquelles pupil·les blaves, marítimes i rialleres que guardaven, si se les coneixia bé, les armes d’un seductor frustrat i d’un home que mai va somiar.\nPerquè els somnis de Luis, com els seus malsons, es van quedar al cinema perquè el temps fora testimoni d’una època en què la veritat dels éssers humans importava menys que l’aparença del que els altres creien veure en ells.\nSegurament hi ha una faceta de Berlanga que pocs coneixen: la seva passió pel ciclisme. “Són veritables titans. Amb pluja, amb fred, amb calor … Són sorprenents, els esportistes més admirables “. Aquestes paraules les repetia com una lletania cada vegada que sèiem davant del televisor per seguir una etapa del Giro, del Tour de França, de la Volta a Espanya … I aquest ritual era diari. Per això ens costava tant acabar a temps el guió que estàvem escrivint per a la seva següent pel·lícula. El ciclisme era una cita obligada; cada etapa, un parèntesi en la feina que ens interrompia l’elaboració de seqüències. Però, per a tots dos, era un joiós parèntesi.\nNo recordo a ningú amb més passió pel ciclisme, almenys en el meu entorn d’amics. Ell mateix ho va practicar en la seva joventut, a València, i tenia a gala confessar que sempre arribava l’últim. Però per ventura el més important no és pedalar, patir, donar de si tot el que es porta dins encara que no sigui suficient per guanyar? El ciclisme és un dels escassos esports en què, tractant-se d’un esforç individual, no és possible l’èxit sense un equip que es buidi amb una desmesurada generositat perquè els petons i les flors se’ls emporti un company.\nAlmenys és així en el ciclisme modern, m’explicava. Una altra cosa era el que succeïa en l’època de Bahamontes, quan un de sol es bastava per coronar ports o creuar la meta a força de ronyons i cames. Però avui el ciclisme és una ciència, una combinació matemàtica d’estratègia i logística, i l’equip és fonamental: a Berlanga li hauria agradat arribar l’últim per tal que un company seu fos el líder. O, fins i tot, encara que no ho aconseguís.\nÉs l’aspecte menys conegut, segurament, de la personalitat del genial Berlanga. Com ho és la seva devoció per un ciclista de nom Gelabert que jo mai vaig conèixer, o no recordo, però per un motiu o altre sempre era citat en aquelles sobretaules en què el treball de guionista quedava aparcat fins a l’arribada del gran grup a la meta. En veu baixa ho comentava: “Gelabert era cèlebre perquè en una ascensió a …”, o “en aquella etapa Gelabert va sortir tan ràpid que …”. Si algun dia em sobra una estona, buscaré un llibre on es narren les gestes de Gelabert, per veure què hi havia en ell que tant fascinava Berlanga.\nRecordo que quan estàvem planificant el guió de la qual seria la seva última pel·lícula, “París-Tombuctú”, vam decidir que el viatge del protagonista (Michel Piccoli) entre les dues ciutats ho hauria de fer amb bicicleta, alguna cosa il · lògic, si es pensa, amb els mitjans de transport d’avui dia. Però era el seu homenatge al ciclisme. Igual que vam decidir que en l’última seqüència fos la bicicleta una metàfora de la vida, de la feina que hem de fer cada un en la nostra professió: el símbol del medi que ens permet guanyar-nos la vida i amb el qual hem de comportar com un instrument tan imprescindible com el llapis per el fuster, el compàs per l’arquitecte, la safata per al cambrer o l’enginy per a l’escriptor.\nEn aquella última seqüència de “París-Tombuctú” la bicicleta queda abandonada enmig d’una carretera. I llavors, des del contra-pla, com si sorgís des del pati de butaques, apareix un home que veu la bicicleta abandonada, la mira i remira i, finalment, es puja a ella i segueix el seu camí. Va ser la manera de Berlanga de dir, de dir-nos a tots, que ell ja abandonava la bicicleta (el treball, el cinema, les pel·lícules …) i que a partir de llavors ens tocava a nosaltres, els que vèiem la pel·lícula des del pati de butaques, a tots nosaltres, pujar a la bicicleta i seguir donant pedals, seguir construint la vida, seguir treballant. Als seus vuitanta anys, ja havia fet tot el que havia pogut. Ens donava el relleu als altres, ens lliurava el millor d’ell, la seva bicicleta.\nRecordo un altre debat que vam mantenir durant alguns dies amb motiu de l’escriptura del guió de la qual seria la seva última pel·lícula. Durant els preparatius del guió, en el que es diu “el tractament”, teníem la intenció de fer un gest de complicitat a cadascuna de les seves pel·lícules anteriors, a “Bienvenido, Mister Marshall”, a “El botxí”, a “Plácido”, a “Calabuch”, a “la escopeta nacional”, a “la vaquilla”, a “Tots a la presó” …, així fins a fer alguna referència còmplice als seus disset pel·lícules. Va ser un desig que a poc a poc vam anar descartant perquè vam comprendre que era un exercici de vanitat innecessari i, a més, que en cap cas podíem permetre’ns retardar o interrompre el desenvolupament de la pel·lícula per incloure, de manera forçada, aquests “gestos de complicitat”. Així és que, al final, van quedar molt poques referències al seu cinema anterior, encara que alguna va haver. Però el que va ser impossible evitar ser introduir una seqüència sobre el ciclisme (ja s’ha dit que, al costat del erotisme, les sabates femenins de taló, la poesia i Pierre Moliner, era una de les seves aficions, dels seus fascinacions) i es va construir una seqüència en la qual, com es recordarà, es ret homenatge a un ciclista (se suposa que es tractava d’Bahamontes), encarnant-hi a tots els ciclistes que tantes hores de plaer ens havien proporcionat durant l’elaboració d’aquest guió i dels anteriors , “Blasco Ibáñez”, “ots a la presó” …\nAra, cada vegada que em sento davant la televisió per veure ciclisme, recordo a Luis García Berlanga i m’embarga una tristesa que només es dissipa quan penso que ja no està Gelabert al gran grup. Perquè, en definitiva, es deia Gelabert ?, s’escriu així el seu nom? ¿O aquell mític Antoni Gelabert Amengual era també una metàfora d’aquests titans que ignoren la neu, la boira, el sol abrasador i les ràfegues de vent a ratxes per seguir sent els esportistes més admirables de tots?\nBerlanga ha estat un dels punts de referència intel·lectual de la meva vida. El meu pare, Tierno Galván i ell em van ensenyar gairebé tot el que sé, és a dir, gairebé tot el que sóc. Per això em costa tant, encara, escriure sobre ell, perquè alguna cosa en mi em diu que ho van a llegir i no els agradarà, no va a estar a l’altura. I encara que m’esforço a ser objectiu, de vegades destaco els seus aspectes menys admirables per buscar una imparcialitat impossible. El que amaga, naturalment, aquest afecte i reconeixement que m’acompanyarà sempre.\nTan merescut com impossible de limitar.\nAntonio Gómez Rufo, mayo 2012


Taller d'autoprotecció, suport vital bàsic i DEA - Ajuntament de Subirats\n02 ag. 2018 Taller d’autoprotecció, suport vital bàsic i DEA\nPublicat: 02 ag. 2018, 09:41h a JOVENTUT, NOTÍCIES\tper\tRedacció\nEl Servei de Joventut de l’Ajuntament organitza un taller d’autoprotecció, suport vital bàsic i ús del DEA.\nAmb aquest taller es vol animar i conscienciar a la ciutadania de la importància de disposar de tècniques bàsiques que tots i totes podem realitzar per a fer una primera atenció en cas d’urgència.\nRecentment s’ha estat demostrant la importància de que qualsevol persona estigui preparada, en tant a que disposi dels elements sobre que és el que s’ha de fer o si més no, el que no s’ha de fer davant d’una situació d’auxili abans que arribi l’assistència sanitària.\nEl taller es realitzarà el dissabte 22 de setembre a l’Ateneu de Lavern de 10:00 a 14:00 h. Cal fer inscripció prèvia en aquest enllaç http://ito.mx/L7OK o bé trucant/deixant un missatge a 628 264 481. La data límit és el dia 14 de setembre. Es podrà sol·licitar certificat d’assistència.


PLL – Traspaleta compacta de conductor acompanyant\nLa UniCarriers PLL és la transpaleta de conductor acompanyant perfecta per a espais reduïts, diferents portadors de càrrega i per a les més variades condicions.\nLa PLL és ideal per a operacions d abastiment de botigues, apilat, preparació de comandes ocasional i transport interior de curta distància, per exemple en magatzems, supermercats i àrees de producció.\nLa PLL s’equipa de sèrie amb rodetes a les forquilles i poden manipular molts tipus de palets en pràcticament qualsevol condició, des de temperatures ambient a ambients de magatzem fred (fins -35 ° C).\nL’estreta PLL sorteja pendents i rampes amb facilitat i té un radi de gir extremadament ajustat. Si s’equipa amb la funció opcional “Tiller-Up” amb el timó en posició vertical, la PLL pot utilitzar-se en llocs d’espai més reduït.


Un Toc de Rock: Ub Toc de Rock 11-71\nUb Toc de Rock 11-71\nA la fi dels anys seixanta la música s'endureix i sorgeix el hard rock. A Espanya el heavy metal va prendre carta d'identitat i encara avui en dia segueix tenint molts seguidors. A Un Toc de Rock comptarem amb Barón Rojo, els màxims exponents del gènere, però així mateix tindrem a Obús, Lupe Villar i escoltarem a Ramoncín, Medina Azahara i Miguel Oñate. També sonaran Sau, Menaix a Truà, Sole Giménez, Fito Luri i els M-Clan. Amb tots ells farem aquest recorregut pels últims 100 anys de La Història de la Música que poso en marxa dues vegades cada setmana des de totes les emissores per les que surto a les ones o via internet, si et descarregues el programa del blog, el facebook de Montse Aliaga o les webs de les emissores que ho permeten. Sóc Mario Prades i obro la barraqueta\nObús – Vamos muy bien 1984\nPosaré en marxa Un Toc de Rock amb potent heavy metal espanyol i us porto a Obús amb una de les seves cançons-himne, es tracta de “Vamos muy bien” que possiblement sigui el tema més conegut de la seva llarga carrera discogràfica. Es va incloure en el seu tercer àlbum “El que más” que es va publicar l’any 1984 i es va gravar en els Estudis Mediterráneo d'Eivissa, sota producció de Mark Dodson, enginyer de la banda Judes Priest i van comptar amb la col·laboració d'Adrian Smith, guitarrista d'Iron Maiden, que va escriure per a ells el tema "Alguien". Aquest LP va representar la consolidació d'Obús i el seu reconeixement a nivell nacional, obrint així mateix les portes del mercat sud-americà i van actuar fins i tot a a Veneçuela. Els arranjaments dels temes del disc van estar a càrrec de Tino Casal i Obús que en aquest disc, estaven integrats encara per la banda original Fructuoso Sánchez com a cantant i que era conegut com Fortu, Juan Luis Serrano (baix i cors), Paco Laguna (guitarra i cors) i Fernando Sánchez (bateria i cors), encara que per Obus han passat un munt de músics al llarg dels anys, entre ells Fernando Montesinos, Peter Oteo, Nacho García, Pepe Bao, Carlos Mirat, Manolo Caño i algun altre. Obús sorgeixen a Madrid, seguint l'estela de Barón Rojo, a principis dels 80 i van guanyar el Festival de Rock Vila de Madrid al 1981 i aquest any graven "Prepárate" que va ser el seu debut discogràfic. Al 1986 i arran del disc “Dejarse la piel”, el seu cinquè treball, s'incorpora Fernando Sancho (teclats). Un any més tard surt el seu àlbum en directe “En directo 21-2-1987”, gravat al Pavelló d'Esports de Madrid el 21 de febrer de 1987 que ha estat considerat com el seu últim gran moment de glòria ja que a partir d'aquí el grup comença un declivi amb molts alts i baixos. De fet van trigar tres anys a tornar a gravar un disc “Otra vez en la ruta” (1990) que tot i ser molt digne, no els va tornar la perduda popularitat i decideixen separar-se momentàniament. Llavors Fortu va crear Saratoga, una bona banda a la qual hem escoltat en el programa no fa masses setmanes. Per la seva banda Juan Luis i Fernando posen en marxa un projecte propi, una banda anomenada Venganza. L’any 1996 Obús tornen a posar-se en ruta, però hem de reconèixer que el heavy metal havia perdut el poder de convocatòria que va tenir, però per sort, sempre ha tingut seguidors acèrrims, per això no desapareix com a gènere i Obús s'han mantingut en actiu publicant 8 àlbums més, tot i que dos són recopilatoris, 1 en directe i l'últim, editat el 2015 "Siente el Rock and Roll" son 4 cançons noves i la resta vells temes regravats de nou. Per cert, Fortu va participar en un d’aquest realits que es fan per la televisió, crec que “Supervivientes”, però no tinc clar quin va ser.\nBarón Rojo – Los rockeros van al infierno 1982\nLa banda líder del heavy espanyol han estat Barón Rojo, als quals escoltarem ara amb aquesta cançó que és així mateix una de les més importants de la seva carrera, publicada a l'album “Volumen Brutal”, el seu segon treball, així mateix un dels seus millors discos i que es va publicar el 22 de febrer del 1982. En aquest àlbum trobem a la millor formació que ha tingut mai Barón Rojo, els germans Carlos i Armando de Castro (guitarres i veus), José Luis Campuzano "Sherpa" (baix i veus) i el uruguaià Hermes Calabria (bateria) que durant un temps va ser el delegat a Madrid de la casa Paister de plats per bateria. el tema "Los rockeros van al infierno" va tornar a incloure’s en el seu àlbum en directe “Barón al rojo vivo” publicat al 1984 i en el seu primer recopilatori “Larga vida al Barón” del 1995, va ser una composició de José Luis Campuzano amb lletra de la seva dona Carolina Cortés, la millor lletrista del rock espanyol de tots els temps. El disc es va gravar a Anglaterra, en els estudis Kingsway, propietat d'Ian Gillan que quan els va escoltar tocar va flipar cantitat i després de fer que gravessin una versió de l'àlbum en anglès per al mercat algosajón que jo tinc i en perfecte estat, funcionant molt bé a nivell vendes, sobretot gràcies al single “Resistiré”, els va convidar a ser teloners en la gira que Deep Purple va realitzar per Anglaterra, és clar que els van canviar el nom i passarien a ser Red Baron. Per cert, en l'enregistrament col·laboren Mel Collins (saxo) i Colin Towns (teclats), en un parell de temes, no en aquest que compartim ara. Barón Rojo es creà després del desmembrament de Coz on estaven els germans De Castro, José Luis Campuzano havia estat baixista de Los Módulos. Barón Rojo van debutar l’any 1981 amb "Larga vida al Rock'n Roll". L'àlbum "En un lugar de la marcha" (1985) és l'últim disc que van gravar els quatre músics que fa dos o tres d’anys van tornar a fer una gira junts, però sembla que la cosa no va tindre continuidad i ara junt als germans de Castro trobem a Rafa Díaz i Ángel Arias. La veritat és que les coses estaven molt malament entre ells, alló era la crónica d'una mort anunciada. Jo recordo un concert en el qual vaig col·laborar, al Palau d'Esports de Barcelona, el cartell eren Barón Rojo, Goliath i Santa. Arribaren Hermes i Sherpa d'una banda i els De Castro per un altra. Hotels diferents, camerins diferents, vols diferents, no estaben mai junts, Sherpa (a la foto amb Mario Prades) i Hermes a un lloc i els de Castro en un altre costat, l'únic que van fer juntets va ser tocar, però jo diria que ni es van saludar. Inclus a l'hora de seleccionar les cançons era a parts iguales, caben vuit, dons dos de cadascun d'ells. La cosa no podia seguir i va acabar amb el trencament. Barón Rojo va seguir, però no era el mateix. Aquesta va ser la millor formació de Barón Rojo i com deien a una de les seves primeres cançons “Larga vida al rock and roll”.\nMedina Azahara – Busca tu fé 2016\nUn dels majors exponents de l'actual rock andalús segueixen sent Medina Azahara als quals per cert, vam veure en la Madrid Fashion Week, posant banda musical a la desfilada de la dissenyadora Juana Martín i tocant en directe, com han de fer els bons músics. Avui a Un Toc de Rock escoltarem aquest tema amb un text que ens parla de enfrontaments per causa de la religió i que us he extret de l'últim treball discogràfic de Medina Azahara, titulat genèricament “Paraíso Perdido” que es va posar a la venda el 19 de novembre del passat 2016 i ha estat produït per Manuel Ángel Mart. S'ha gravat i barrejat en els MartEstudios i els Estudios Panamà Records. El grup està integrat per Manuel Martínez (cantant), Francisco Ventura (guitarres), Manuel Ibáñez (teclats), Juanjo Cobacho (baix) i Nacho Santiago (bateria), comptant amb la col·laboració del saxofonista David Lerman, Carlos Prieto "Moha" al violí i Diego Palau a la flauta i whistler que han participat en algun dels temes de l'àlbum. Hereus de l'esperit del rock andalús creat per Smash i sublimat per Triana, ambdues bandes de Sevilla, Medina Azahara que són de Còrdova i segueixen en actiu, són un dels millors grups de rock andalús de la història, es va formar l'any 1979 i va ser creat per Manuel Martínez (veu), Pablo Rabadán (teclats), Manuel S. Molina (baix), José A. Molina (bateria) i Miguel Galán (guitarra). Des de llavors s'han anat produint canvis en la formació. Manuel Martínez és l'únic que roman a Medina Azahara de la formació original. En total ha tret 19 àlbums d’estudi, 3 en directe, 5 DVD’s i 4 recopilatoris de grans èxits. Val a dir que Paco Ventura ha tret dos CD’s en solitari i el cantant Manuel Martínez un l’any 1998.\nRamoncín – Ángel de cuero 1981\nUn altre dels grans rockers espanyols és Ramoncín, malgrat els dolgui a tots aquells que el critiquen, fins i tot han arribat a confeccionar falques de promoció d'una emissora de ràdio espanyola en les què l'ataquen. Però en l'època de la moguda i el ressorgiment del rock fet en castellà, ell va ser una de les figures més importants i va tenir un poder de convocatòria en els seus concerts que van ser l'enveja de molts dels seus col·legues de profesió i jo sempre he estat convençut que això i el fet d'haver passat a una multinacional del disc, van ser les causes d'aquesta mena d'odi que va sorgir contra Ramoncín. D'aquesta cançó Ramón va explicar en els crèdits d'un CD doble recopilatori “Ángel de cuero 20 años de canciones”, publicat l'any 2000 i amb quatre cançons noves, aquesta no ho era: “Cuando Fernando Murías, tristemente desaparecido, y yo, en un pequeño cuarto de mi casa, estábamos calzando la música a un texto escrito previamente, creíamos que la letra de esta canción era realmente dura. Hoy, después de todos estos años, estoy seguro de que solo era el principio del final de la inocencia”. Originalment el tema es va incloure en el tercer àlbum de Ramoncín “Arañando la ciudad” que va publicar al 1981 i va ser reeditat en versió CD i remasteritzat l'any 2001, si no em falla la memòria. Ramón va ser membre de la junta directiva de la Societat General d'Autors i Editors, el SGAE i sent un fervent lluitador contra la pirateria, però després va dimitir per discrepàncies amb Teddy Baustista i la seva cohort. El 25 de maig del 2015 va ser acusat d'apropiació indeguda per la Fiscalia Anticorrupció en una peça separada del cas SGAE, per la qual cosa es va sol·licitar per a ell una pena de presó, però el 12 de gener de 2016 Ramoncín va ser declarat innocent per l'Audiència Nacional. Llastimosament molts d’aquells que s'havien encarregat de difondre a so de bombo i platerets l'acusació, no van haver de assabentar-se de l'absolució ja que ni ho van esmentar. Ramoncín també va ser un opositor d'Operación Triunfo, criticant durament el fet que el programa es dedicava a crear cantants d'orquestres, com jo també he dit sempre, però posteriorment va passar a formar part del jurat. La veritat és que jo conec a Ramón i sempre l'he apreciat i respectat molt, crec que està molt lluny de la imatge punk de "Rei del Pollastre Fregit" dels seus inicis i que és un home molt preocupat pel seu entorn i les coses que passen. Un dia en una entrevista vam parlar dels seus començaments i em va explicar que havia treballat com a venedor en una botiga de mobles i va haver de demostrar-li a una clienta la solidesa d'un armari, però això és una altra història. Per cert, deu haver fet un pacte amb el dimoni per que per ell sembla que no pasin els anys. José Ramón Julio Márquez Martínez va néixer a Madrid el 24 de novembre de 1955.\nLupe Villar & XII AMC – No puc deixar d’estimar-te 2008\nEscoltarem ara un altre vegada, recordeu que va sonar a Un Toc de Rock fa un parell de setmanes, a la que va ser guitarra del mític grup de rock en català Sangtraït, Lupe Villar que quan el grup es va separar, el 20 de desembre del 2001, després d'un concert de comiat a la sala Razzmatazz de Barcelona, va començar els seus projectes individuals i ara l'escoltarem de nou. Aquesta gran balada heavy mereixia sonar al programa ja que és fracament bona i us l'he extret de l'àlbum “Kcor d rock” que va publicar Picap l'any 2008 i a més de Lupe a la guitarra, trobem a la banda XII AMC que està integrada per Raul Cabedo (bateria), Ferran Cardona (baix), Francisco Àngel i Jordi Foraster (guitarres) i Sergio Márquez (cantant), però han col·laborat en l'enregistrament del disc Dragonslayer, Ramon Ramos que crec és precisament el cantant en aquest tema, Víctor Estevez, Juanjo Bosk, Jeannette Porter, Jordi Armengol i els seus companys a Sangtraït Papa Juls que s'ha encarregat de l'adaptació de les lletres i Martín Rodriguez a la bateria. Vull aclarir que tot i haver tret aquest disc en solitari, Lupe segueix sent guitarrista, no s'ha convertit en cantant, tot i que a Sangtraït i en moltes ocasions feia les segones veus i fins i tot va cantar una nadala en el disc "Tocats de Nadal", editat per Picap i com a solista de la banda i ara segueix la mateixa línia.\nLupe Villar la que va ser guitarra de Sangtraït, ara per el seu compte\nMiguel Oñate – Mientras 2007\nDos dels millors grups dels setanta van ser Burning i Asfalto, doncs Miguel Oñate va ser durant un temps cantant d’Asfalto i ara l’escoltarem en solitari. En aquesta cançó el cantant i compositor Miguel Oñate ens parla dels problemes del mon i la desidia del eser humà. Es un cant defensant el tracte humà entre la gent, cada dia més difícil de trobar. Jo voldria destacar aquest tros que diu “La paloma de la paz cuando hay guerra nunca está y cuando quiere ir ya es muy tarde” que en poques paraules diu molta veritat. Cantant i compositor de rock urbà a mig cami del cantautor, Miguel Oñate va néixer a Madrid l’any 1955. En arribar 1976 i mentre treballa com a administratiu en un banc, va entrà a formar part de Trafalgar, una banda que no va tenir massa repercussió. El guitarrista Salvador Domínguez li va demanar que se incorpores a Banzai, substituïn a Manzano que els havie deixat per crear el seu propi grup, però ell no va acceptar-ho i finalmente s’en va anar amb Asfalto, un rock més urbà i menys heavy. Amb ells grava "Más que una intención" que es va publicar a través del segell Snif Records. En aquest disc es va incloure una composició seva "La paz es verde", que seria el segon single i que el Partit dels Verds va voler fer servir en una de les seves campanyas electorals, amb la negativa de Miguel Oñate a polititzar una cançó seva. Encara va gravar un segon disc "Cronophobia" i va deixar als Asfalto. La veritat és que sempre ha estat un home molt preocupat pel seu entorn i l’any 2007 treu el seu primer disc en solitari "Muy personal", en ell trobàvem la cançó que escoltem ara a Un Toc de Rock i que té una lletra molt interessant i com comproveu, plena de càrrega ecologista. Per cert, Miguel Oñate va gravar fa cosa de tres o quatre anys un disc acústic.\nM-Clan – Llamando a la tierra 1999\nHi ha cançons que s'identifiquen amb un artista fins al punt de fer-nos oblidar, en moltes ocasions que es tracta d'una versió i arribem a relegar a l'oblit al seu intèrpret original. És el cas, entre altres, de "La Puerta de Alcalá" que no és d'Ana Belén ni de Víctor Manuel, és de Suburbano, una altra d'Ana Belén és "L'home del piano" i l'autor va ser Billy Joel o "Pedro Navaja" que no és de la Orquestra Plateria, és de Rubén Blades. Tot i que molts són els que afirmen que aquest tema que escoltem ara a Un Toc de Rock és dels M-Clan, la veritat és que es tracta d'una versió del "Serenade from the stars" del grup nord-americà Steve Miller Band, això si, els murcians M-Clan fan una versió genial i per això sonen ara al programa d’avui. Es va incloure en el segon disc dels M-Clan “Usar y tirar”, publicat l'any 1999 i del que us l’he extret, també la trobem en el següent, un acústic en directe titulat “Sin enchufe” que van publicar el 25 de gener de l’any 2001. Després de la grabación d’aquest álbum, un dels fundadors de la banda, el guitarra Santiago Campillo va fotre el camp i van haver-hi problemas legals per els drets del nom. En aquesta grabación M-Clan eren Carlos Tarque (cantant), Ricardo Ruipérez (guitarra i cors), Santiago Campillo (guitarres), Juan Antonio Otero (bateria) i Pascual Saura (baix), però van tindre un grapat de col·laboracions. Es va gravar en els Estudis El Álamo de Madrid. Del grup original actualment ja només queden Carlos Tarque i Ricardo Ruipérez (tots dos a la foto), i a l’actual formació també i trovem a Iván González al baix i Coki Jiménez que s'encarrega de la bateria. Però pel grup han pasant músics com Santiago Campillo (guitarra), que formava part de M-Clan desde els sus inicis fins a l’any 2001 i que despres s’en va anar a Los Rebeldes, Juan Antonio Otero (batería), Pascual Saura (baix) i Alejandro Climent (teclats), junt a Carlos Raya (guitarra) i Íñigo Uribe. Per cert, us ho he dit en diverses ocasions, però ara ho repetiré, una associació d'aquestes de no-fumadors a possat a parir als M-Clan perque a la portada d’un dels seus discos “Para no ver el final”, Carlos Tarque i Ricardo Ruipérez estan fumant... Pecat mortal! Poca feina es el que tenen alguns i també molta intolerancia.\nSole Giménez i Carlos Goñi – Mi mapa del mundo 2017\nUs vaig prometre fa un parell de setmanes que tornariem a escoltar alguna cançó d’aquest disc i ara us portó aquesta. Sole Giménez, la que va ser cantant de Presuntos Implicados ha tret un nou treball discogràfic en solitari, encara que dir això no és realment cert ja que es tracta d'un àlbum amb un bon munt de duets, tots ells masculins i amb un títol significatiu “Los hombres sensibles” que es va posar a la venda el passat 12 de maig amb producció de la pròpia Sole Gimenez i Vicente Sabater, la direcció musical i arranjaments han estat a càrrec d'Iván Melón. Segons les seves pròpies paraules Sole pretén amb aquest disc i les cançons que conté, moltes d'elles composades pels seus companys de duet, reivindicar la part sensible, emotiva i tendra que també tenen els homes. Ha comptat amb les col·laboracions de Víctor Manuel, Dani Martin, Malomans, Pedro Guerra, Antonio Carmona, Teo Cardalda de Cómplices, Carlos Goñi precisament en aquest tema que compartim avui a Un Toc de Rock, Mikel Erentxun, David DeMaría, David San José, Edgar Oceransky i Chabuco. Algunes de les cançons ha estat composades expressament per a ella, com “Que yo ya lo dije” de Dani Martin, o “Mi mapa del mundo” de Carlos Goñi, líder de Revolver, i que es la que escoltem ara. Per cert, en tres de les cançons de l'àlbum, canta ella sola. Sole manté en aquest disc la línia intimista i plena de swing a la qual ens té acostumats des que es va llançar en solitari i que tan bons resultats li ha estat donant, encara que la veritat és que discogràficament es prodiga poc, tan sols set discos des que va començar pel seu compte l'any 2004. Soledad Giménez Muñoz va néixer a París un 27 de febrer del 1963. Als cinc anys la seva família torna a Yecla, a Múrcia. Al 1979 va formar part del grup Arabí que feien folk i en el qual també està el seu germà Juan Luis. L'any 1983 s'incorpora a Presuntos Implicados que estan gravat les seves primeres cançons a València. Allí va començar una brillant carrera.\nSau – Laia 1996\nAra a Un Toc de Rock, us porto als Sau que feia temps no escoltavem, com us he dit en moltes ocasions, la millor banda de pop en català de la història i per això us he seleccionat aquest tema "Laia" que he extret del seu àlbum “Bàsic”, editat l'any 1996 i que es va gravar durant la seva gira per teatres realitzada l'any 1995, el tema també s'ha inclòs en el doble CD “Un grapat de cançons per si mai et fan falta 1986-1990”, editat l’any 2003. Sau es van crear al 1986 i després de treure una maqueta publicarien el seu primer disc “No puc deixar de fumar” al 1988, iniciant una brillant carrera amb dues parades sabàtiques d'un any, una al 93 i una altra al 97, durant les quals Carles Sabater es va dedicar als seus treballs com a actor i Pep Sala a projectes en solitari al costat de La Banda del Bar. L'any 1998 Sau tornen a posar-se en marxa i després de publicar “Amb la lluna a l'esquena”, realitza una gira de presentació per Catalunya que va durar un any. Al 1999 Sau decideixen emprendre una nova gira per celebrar els seus 12 anys treballant junts i en perfecta harmonia, Pep es dedicava a compondre la música i les lletres acostumaven a ser de Carles, encara que en alguna ocasió també van col·laborar els dos músics, de fet Pep a més de tocar la guitarra així mateix cantava en algunes cançons. La gira començava a Vilafranca del Penedès el 12 de febrer del 1999, però acabat el concert i quan es trobaven en els camerins, Carles va patir un desmai i moriria poc després a causa d'una parada cardiorespiratòria. Aquell luctuós fet significa la fi de Sau ja que Pep Sala, honrat amb si mateix, va decidir que faltant el 50 per cent del grup no tenia cap sentit prosseguir amb el projecte i va reprendre la seva carrera en solitari. Tots dos eren bons amics meus, Pep encara ho és, i la veritat és que sempre els vaig apreciar molt, des que ens vam conèixer quan tot just començaven el seu camí musical i he de dir que ells mai es van sentir divinitzats per l'èxit aconseguit. El seu primer Disc d'Or el van aconseguir per les vendes d'un disc doble "El més gran dels pecadors", editat per EMI l'any 1991 i m'estic referint a Disc d'Or a nivell nacional, no només a Catalunya i recalco això ja que les vendes per a Espanya són molt superiors que només per a casa nostra.\nFito Luri – Habitació 21 2017\nEl reusenc Fito Luri, home agraït, va haver de ser hospitalitzat a causa d'un càncer a l'Hospital Sant Joan de Reus i allà pel que sembla va veure a la Parca molt de prop, quan va aconseguir recuperar-se d'aquell confinament obligatori a l'habitació 21 del polèmic hospital i tal com s'havia promès, va buscar a la infermera que el va cuidar. Per a ella va escriure aquesta cançó demostrant el seu agraïment per les bones atencions rebudes. La cançó que compta amb Guillem Anguera a l'acordió diatònic, s'ha inclòs en el seu àlbum “Planetes Càlids”, publicat el 3 de febrer d'aquest any pel segell Kasba Music, és el primer disc amb una discogràfica, fins al moment tots els seus treballs han estat autoeditats i el disc es va presentar amb un concert realitzat al Teatre Bartrina de Reus. Per cert, aquest nou àlbum s'ha finançat mitjançant el mètode del croufunding, el micromecenatge. Fito Luri va formar part en els noranta del grup Cafè París als quals, per cert, hem escoltat recentment a Un Toc de Rock amb el tema "Mil paraules" i també va tocar amb La Padrina. Fito Luri va néixer a Tarragona, l'1 de març de l'any 1971 i va publicar el primer dels seus cinc discos en solitari "Aromes" al 2002.\nMenaix a Truà – Ni hi ha ningú com tu 2008\nArriba el moment de tancar Un Toc de Rock per avui i ho farem escoltant una bona banda catalana. L'any 2000 i amb la fi del nou segle, tres bons músics de les nostres terres s'uneixen en un projecte conjunt que van anomenar Manaix a Truà. Són Toni Xuclà, Juanjo Muñoz de Gossos i Chris Juanico de Ja t'ho diré. Aquest tema que us he seleccionat per al programa d'avui l'he extret d'àlbum "Com el vent" tercer disc de Menaix a Truà i que van publicar l'any 2008. Van debutar discogràficament amb un CD gravat en directe al teatre de Bescanó el 19 de desembre de 1999 i que és va titular "Menaix a truà" i que sortiria a la venda l'any 2000. La cursa amb el grup es compagina amb els seus projectes personals o amb els seus respectius grups, mentre que Toni Xuclà té una molt bona carrera en solitari i al programa ja hem escoltat temes seus. En total i com Menaix a Truà han publicat cinc CD's. Per cert, van protagonitzar amb la seva cançó "Enmig de la mar" la campanya “Refresca't a TV3”, de la televisió autonómica catalana, a l'estiu de l’any 2000.\nLa frase d'avui és del genial compositor Ludwig van Beethoven (1770-1827) que va manifestar:\n"Només la pedra foguera de l'esperit humà pot\narrencar foc de la música”\nPer avui acaba Un Toc de Rock, però us quedareu en companyia de les emissores per les que m’escolteu dues vegades cada setmana o via internet, si us el descarregueu del blog, el facebook de Montse Aliaga o les webs de totes les emissores que ho permeten. Ara tancaré la barraqueta, sóc Mario Prades i tornaré en el proper programa.\nPublicado por Mario Prades en 12:25\nEtiquetas: Barón Rojo, Fito Luri, Lupe Villar, M-Clan, Medina Azahara, Menaix a Truà, Miguel Oñate, Obús, Ramoncín, Sau, Solé Giménez\nUn Toc de Rock 11-74\nUn Toc de Rock 11-73\nUn Toc de Rock 11-72\nUn Toc de Rock 11-70\nUn Toc de Rock 11-69\nUn Toc de Rock 11-68\nUn Toc de Rock 11-67\nUn Toc de Rock 11-66


La policia parla de Colom | Cathalonia\n« Recuperem la història de Catalunya!\nEls 4 pals catalans a la catedral de Praga »\nLa policia parla de Colom\nSembla que després de molts esforços, alguna cosa relativa a la temàtica colombina es comença a bellugar. Diuen que la veritat sempre s’obre espai i en aquest cas així ho volem creure. És per aquest motiu que el Cercle Català d’Història us convida a la presentació que es farà a la Biblioteca Pública Arús, el dijous 2 de maig a les 19:00h del llibre d’en Jesús Delgado, “Cristóbal Colón: su origen y vida investigados con técnicas policiales del siglo XXI“. Un llibre que aborda una nova perspectiva, la de la recerca policial. Jesús Delgado, pèrit policial aporta les darreres tècniques de l’estudi pericial i caligràfic per descobrir-nos el perfil psicològic de l’Almirall i els seus orígens, i ens confirma quins documents acceptats com a autògrafs per la “oficialitat” són falsos. És aquesta una nova via de recerca que en els propers anys, ha de donar resultats molt positius.\n“Cristòfol Colom, el genovès, el català, el gallec, el portuguès, l’israelita ….\nQuè se sap de Cristòfor Colom?. Coneixem la història però, què podem esbrinar d’ell per mitjans dels seus documents autògrafs? Cada any, apareixen noves dades que fins i tot els historiadors posen en dubte. Davant aquesta situació, 519 anys després del Descobriment i utilitzant les tècniques de la policia científica de l segle XXI, Jesús Delgado ha obert una investigació per determinar l’origen de Colom, la seva veritable identitat i els motius pels quals va ser ocultada. Seguint el protocol policial s’analitzen les dades històriques, metges, familiars, d’amics i l’escriptura dels documents de l’Almirall. Els resultats aporten conclusions inèdites fins ara. Sens dubte un llibre apassionant que no deixarà indiferent a ningú.”\nTambé hi participarà en aquesta presentació, l’Eva Sans, cap de recerca del Cercle Català d’Història, i que ha col·laborat en aquest llibre amb un article dedicat a la troballa realitzada per ella mateixa, a la Biblioteca de Catalunya sobre l’escut falsificat de la família noble COLOM de Barcelona.\nSegons Eva Sans: La falsificació sempre ha estat present per a esborrar la memòria i la informació no desitjable dels documents, sobretot els oficials… Esborrar pistes, desidentificar, falsejar, tot per construïr noves realitats que serveixen per benefici d’alguns propis.En aquests moments tornem a tenir de nou a les pàgines de la premsa nacional i internacional el tema de la catalanitat de l’almirall Cristòfor Colom.\nSempre defenso que cal ser més rigurosos alhora de fer recerca, que cal mirar a fons, revisar, analitzar i ser crític amb tota la documentació, que cal mirar allà on no s’ha mirat, i fixar-se molt en els detalls que passen moltes vegades desapercebut cercant en el fons dels arxius i biblioteques que són els llocs de custòdia dels documents que queden i són ells, els testimonis documentals dels fets passats. I que sobretot, no s’ha de caure en el parany de convertir en premissa universal que tot document que tenim davant sigui autentic.\nUs recomanem veieu en vídeo, l’entrevista de Catalunya Ràdio en que Marc Garriga parla de grafologia amb Jesús Delgado, grafòleg forense policial i autor del llibre “Cristóbal Colón. Su origen y vida investigados con técnicas policiales del siglo XXI“.\nEsteu fent una fantàstica feina. Se’ls hi hauria de caure la cara de vergonya a tots aquests que peti qui peti, mantenen una història oficial nomès per un miserable sou enviat des de Madrid.\nper Toni23 Abril 27, 2013 at 12:53 pm


feUSOC LLEURE: de gener 2021\nConèixer el nostre conveni i les nostres condicions laborals ens pot ajudar a evitar abusos i a reclamar els nostres drets. Per això fem una segona part de les preguntes més freqüents al lleure.\nSi encara no has vist la primer part, dona un cop d'ull al següent enllaç: clica aquí!\nPuc demanar un permís per acompanyar la meva parella durant una operació?\nSi sou parella de fet o matrimoni tens un permís retribuït de fins a tres dies (5 si t'has de traslladar més de 220 km), que pots gaudir dins del termini màxim de quatre dies des del dia de la intervenció. En canvi, si la relació no està formalitzada legalment hauries de demanar un permís no retribuït.\nHe d'anar a una visita mèdica en horari laboral. He de recuperar aquestes hores? Me les descomptaran?\nTens un permís retribuït per anar al metge o per acompanyar a un familiar de primer grau. Amb la notificació prèvia a l'empresa i sempre que no et passis de 30 hores l'any (o la part proporcional a la teva jornada), tens dret a assistir a la visita mèdica sense que t'ho descomptin del sou i sense que ho hagis de recuperar un altre dia.\nFaig jornada parcial i em caso, tinc menys dies de permís?\nNo! Tens 15 dies de permís per matrimoni o inici de vida en comú independentment de la teva jornada, sempre que el fet causant es produeixi quan el teu contracte estigui en actiu.\nA més podràs gaudir d'aquest permís dins el termini de 9 mesos a comptar des del dia del fet, acordant la data de gaudiment amb l’empresa o entitat!\nVull marxar de l'empresa. Com ho faig?\nHas d'enviar per escrit el teu cessament a la teva empresa o entitat amb una antelació mínima de 15 dies (30 si formes part del grup de personal de gestió i 60 si ocupes algun càrrec directiu).\nSi no ho pots comunicar amb aquesta antelació, l'empresa pot descomptar-te de la liquidació l'import del salari d'un dia per cada dia de retard en el preavís.\nSegur que hi ha milers de preguntes més. Potser alguna cosa no ha quedat prou clara.\nSi encara queden dubtes escriviu-nos un mail a lleure@usoc.cat\nEtiquetes de comentaris: conveni, drets, educació, educadores, educadors, lleure, monitores, monitors, permisos, salut, vetlladores, vetlladors\nSi, efectivament han tornat a suspendre totes les extraescolars i tot el que emmarca el lleure infantil i juvenil, del 7 al 24 de gener, tal i com ha publicat la Generalitat de Catalunya amb una nova resolució per actualitzar les mesures contra l'expansió de la Covid19 al territori.\nTot i que es pot entendre la situació que estem vivint, volem remarcar que aquest tipus d’activitats són un dret per a tota la infància i que l’educació no formal és un lloc d’aprenentatge significatiu com també d’un espai on es transmeten valors per un creixement personal.\nLes extraescolars com totes les activitats de lleure educatiu són segures, amb uns protocols específics i unes educadores que han demostrat des de les activitats d’estiu fins ara que han sabut adaptar tota mena d’ activitats per poder realitzar-les amb la nova normalitat.\nMolts d'aquest infants tenen a les seves families treballant amb presencialitat, ja que no disposen d'un lloc de feina on es pugui realitzar de manera telemàtica\nL’educació en el lleure no hauria d’estar restringida, és EDUCACIÓ!\nInfants, adolescents i tot el sector del lleure no podem enfonsar-nos més en un pou anomenat crisi!\nMilers de treballadores del lleure ja viviem en un món molt precari abans de la pandèmia i ara només escoltar la paraula ERTOS, tremolem, estem en una situació de vulnerabilitat!\nDes de la Federació d'Ensentament de la USOC demanem a la Generalitat que revisi amb seny les restriccions que ha fet en aquest sector, que mantingui contacte continuo amb la part social del sector i el més important, que es comenci a valorar a les treballadores del sector del lleure com a professionals de l’educació!\na de gener 15, 2021\nEtiquetes de comentaris: drets, educació, educadores, educadors, extraescolars, lleure, monitores, monitors, restriccions, talleristes


La CASS modifica els criteris de la pensió de viudetat - El Periòdic d'Andorra\nLa CASS modifica els criteris de la pensió de viudetat\nSDP acusa l’ens de «fer campanya a favor de DA» amb aquest canvi\nPublicat el Dijous, 28 de febrer de 2019 | 01:45 h\nL’ingrés a l’edifici de la CASS. | Maricel Blanch\nEl Consell d’Administració de la CASS va aprovar ahir el canvi que entra en vigor avui com a conseqüència de l’aplicació de la modificació de la llei que regula l’ens. Aquesta provocarà un canvi en les condicions per accedir a les pensions de viudetat i Progressistes-SDP va expressar ahir, a través d’un comunicat, el seu enuig pel que consideren que és «una campanya a favor de DA».\nPerquè sigui efectiu el dret de pensió, la persona difunta haurà d’haver cotitzat tant a la branca general com a la branca de jubilació. En el cas de ser difunt de menys de 30 anys, caldrà haver cotitzat 36 mesos en els últims 48 abans de la mort o bé si el difunt és major de 30 anys, que s’haurà d’haver cotitzat 60 mensualitats en els últims 72 mesos del fet causant.\n«Progressistes-SDP hem defensat, i defensem en el programa amb el que enspresentem a les eleccions generals, un augment de les pensions de viduïtat. Proposem incrementar un 10% anyal els propers 4 anys les pensions inferiors als 600 euros mensuals i el 5% les pensions entre els 600 euros i el salari mínim», va recordar SDP tot lamentant que la decisió del Consell d’Adminsitració coincidís amb el dia de l’anunci de la dimissió de Xavier Espot com a ministre d’Afers Socials.\nLa formació també critica que «el que no s’ha fet en quatre anys s’hagi de fer a cinc setmanes de les eleccions. Es tracta de poder presentar a les electores i als electors una nova mesuraadreçada a guanyar vots i a comprar voluntats».


La Seu Vella instal·larà a la muralla romana una reixa per evitar el vandalisme\nEl Consorci del conjunt monumental espera tenir redactat el projecte abans d'aquest estiu\nEl Consorci de Turó de la Seu preveu que aquest estiu pugui instal·lar una reixa metàl·lica per evitar que les persones accedeixin a la muralla romana i omplin la zona de deixalles.\nEl Consorci de Turó de la Seu Vella té previst redactar abans d'aquest estiu el projecte per instal·lar una reixa metàl·lica, que impedirà l'accés per la part baixa de la muralla romana per tal d'evitar els actes vandàlics. Aquest monument, que es troba a pocs metres de la Porta del Lleó, fa anys que es fa servir com a punt de trobada de consumidors de drogues, estança d'indigents i fins i tot s'utilitza com a abocador de tot tipus d'escombraries.\nEl president de Consorci de Turó de la Seu Vella, Joan Baigol, va comunicar que es preveu que el projecte de col·locació de la reixa estigui redactat abans de l'estiu i que posteriorment s'aprovi a la Comissió Territorial del Patrimoni Cultural a Lleida, que és qui autoritza les intervencions en monuments històrics, jardins històrics, zones arqueològiques i zones paleontològiques d'interès nacional.\nEn l'actualitat, cada dimarts membres del Consorci realitzen una ronda pel conjunt monumental de Turó de la Seu Vella i quan detecten qualsevol incidència redacten un informe per demanar que s'esmeni cada desperfecte. A més, constantment es reclama la presència d'operaris de l'empresa concessionària del servei de neteja, Ilnet, perquè procedeixi a arreglar les zones on s'acumulen les deixalles, com és el cas del tram de la muralla romana.\nEls equips d'Arqueologia de la Paeria van descobrir el 2004 durant una intervenció al recinte de la Seu Vella un primer fragment de la muralla romana que delimitava el barri fortificat de la Suda. Les restes, de 10 metres de llarg i 2,20 d'amplada, estan datats entre els segles I i II abans de Crist. Tot i que el consistori va protegir la muralla perquè el públic pogués visitar-la, no ha pogut evitar la presència de gent que es dedica a degradar la zona monumental.\nFotografia: Núria M. Torrebella


Viatge a Alaska fly and drive, Yukon i Alaska, en 21 dies | Itinerari\nDia 2: Talkeetna - Parc Nacional de Denali\nDia 4: Parc Nacional de Denali – Fairbanks - Tok\nTorneu a la carretera, i ben aviat arribareu a Fairbanks, la capital de l'interior d'Alaska. Per la majoria, no té res d'especial, però coneixem un gran viatger que n'està enamorat, d'aquesta ciutat! Ja ens ho fareu saber.\nPoc després de Fairbanks, arribareu a “North Pole”, un gran centre comercial especialitzat en productes nadalencs... I més endavant, assolireu Delta Junction, amb el seu monument a l'Alaska Highway (milla 0). L'Alaska Highway és la carretera d'uns 2000 km que va ser construïda en un temps record durant la Segona Guerra Mundial, i que uneix Alaska a la resta dels Estats Units, a través del Canadà. Agafeu l'Alaska Highway i feu la ruta fins a Tok, on us espera el vostre allotjament per un merescut descans.\nDia 5: Tok - Dawson City\nDesprés de l'esmorzar a la vostra cabana, inicieu la ruta cap al Yukon. Sortiu de Tok cap a l'est, i ben aviat tombareu per agafar la Top of the World Highway. Fins la frontera, només hi ha el poble de Chicken, i grans extensions de boscos. A Chicken suggereixo hi pareu, per veure les "restes" d'aquest curiós antic poble miner. Seguiu la ruta, ara per una bona pista, que poc a poc es va enfilant. Poques milles abans de la frontera, retrobareu l'asfalt. De cop i volta, enmig d'un paisatge de tundra de muntanya, unes barraques amb les corresponents banderes americana i canadenca: la frontera.\nUn cop dins de Canadà, torna la pista, i possiblement el tram paisatgísticament més atractiu de la ruta. Anireu baixant lentament, fins arribar al riu Yukon. El travessareu amb la barcassa que trobareu al final de la pista, i ja sereu a Dawson City. Antiga capital del Yukon, famós per la febre de l'or i els llibres de Jack London, Dawson és avui dia un encantador poble d'uns 1800 habitants, a la confluència dels rius Yukon i Klondike.\nTarda lliure per passejar per Dawson, on passareu la nit.\nDia 6: Tombstone - Demster Higway - Dawson\nFareu una trentena de quilòmetres cap al sud, per la Klondike Highway, per arribar al creuament de la Dempster Highway (galeria de fotos). Es tracta de la pista (només els dos primers quilòmetres estan asfaltats) que fa via cap al nord fins arribar a Inuvik, als Territoris del Nord-oest, passat el Cercle Polar Àrtic. La Dempster està ben mantinguda, però el clima (pluja, vent, temperatures fresques fins i tot a l'estiu) fan que sigui molt més que recomanable la conducció a velocitats moderades. En més de 300 quilòmetres no hi ha on fer benzina, o reparar una roda rebentada.\nDia 7: Dawson City - Whitehorse\nEsmorzar al vostre hotel, i sortida cap al sud per travessar el Yukon a través de la Klondike Highway. La ruta ofereix grans paisatges, i pocs llocs habitats. De fet, només trobareu Pelly Crossing i Carmacks, on us suggereixo fer una breu visita. A banda d'altres indrets, també val la pena fer parada a Five Fingers (uns ràpids del riu Yukon, amb una possible passejada des de la carretera fins el riu) i al llac Laberge (ja a prop de Whitehorse).\nWhitehorse, amb els seus 23mil habitants, és la capital del Yukon, i us semblarà una gran ciutat. El vostre hotel és al centre, suggereixo sortiu a passejar fins el riu o bé algun dels seus museus (com ara el de Beríngia).\nDia 8: Whitehorse - Skagway - Haines\nSeguiu la vostra ruta cap al sud, agafant un tram de l'anomenada Alaska Highway (que ja heu trobat anant cap a Tok). Arribareu a Carmacks, on hi ha un petit museu i la parada final del tren del Whitepass. També val la pena visitar el "desert" més petit del món (una zona de dunes) i el llac que envolta aquest poble. Des d'aquest punt, anireu entrant en l'anomenat Chilkoot Pass. ës la ruta triada per la majoria dels cercadors d'or, per anar des del port de Skagway, a Alaska, cap al Yukon. Deixant de banda l'interès històric de la ruta, aquesta destaca pels seus paisatges de muntanya i el vent que hi sol bufar.\nEn arribar al coll, trobareu la frontera dels Estats Units, i torneu a entrar a Alaska. Tant bon punt s'inicia la baixada, el paisatge canvia radicalment: boscos, pluja, boira, i verd per tot arreu. La major part de la curta baixada fins a Skagway, podreu veure a l'altra banda de la vall el tren del Whitepass.\nArribada a Skagway, un poble que sol agradar més o menys en funció del nombre de creuers que hi hagi aquell dia. Tot es concentra en un carrer, amb nombroses joieries. Hi ha un petit però interessant museu dels temps de la febre d'or. Al final del carrer hi ha el port i hi trobareu la terminal del ferri, que us durà en poc més d'una hora fins a Haines.\nDesembarqueu, i en pocs minuts sereu a Haines: res a veure amb Skagway, aquí no hi ha massa turistes. Aneu fins el vostre hotel, i temps lliure per passejar per aquest poblet (per mi, amb encant) de la costa del sud-est d'Alaska. Nit a Haines.\nDia 9: Haines\nDia sencer a Haines. Cap al migdia (horari a concretar) teniu una excursió guiada pels boscos plujosos (selva temperada) de la costa del Pacífic, al voltant del riu Chilkat. Possibilitat d'observació de fauna (àguiles marines, óssos...). Tornada cap a Haines, resta del dia per gaudir d'aquest racó de món.\nDia 10: Haines - Haines Junction\nAvui torneu cap al Yukon, a través del Chilkat Pass. Primer fareu un tram resseguint el riu, fins que inicieu la pujada. Aviat arribareu a la frontera, enmig del bosc i la boira (generalment), i entrareu al Canadà. Primer feu un tram per la Columbia Britànica, i ben aviat sereu al Yukon. El paisatge és tundra d'alta muntanya, tot sovint amb forts vents o tempestes: realment un indret peculiar, però que cautiva a molts viatgers. No hi ha cap poble fins a Haines Junction, tan sols llacs, muntanyes, tundra, boscos... i de tant en tant, algun animal creuant la carretera.\nArribada a Haines Junction, que a més de quatre cases i motels, és la seu del parc nacional del Kluane. Des de Haines Junction sou a prop de diferents senders per caminar per aquest parc.\nDia 11: Haines Junction - Tok\nEsmorzar al vostre hotel, i sortida cap al nord, avui retorneu a Alaska. Resseguiu la ruta amb les muntanyes del parc a l'esquerra, i ben aviat arribareu al llac Kluane. Us semblarà un mar, per les seves dimensions. Creuareu algunes petites comunitats, suggerim us atureu al petit museu de Burwash Landing. Poc després d'aquest poble, deixereu el llac enrera, i seguireu la ruta fins a frontera: boscos, llacs, i molta història dels pobles indígenes que han caçat i pescat en aquestes terres durant segles. Poc abans de la frontera, passat el poblet de Beaver Creek, us trobareu en una zona oberta d'aiguamolls, que un cop a Alaska, es converteix en zona protegida: el Tetlin Wildlife National Refuge. Atureu-vos al seu centre de visitants, i als diferents miradors que hi ha a ran de carretera.\nArribada a Tok, on ja hi heu estat. Torneu a passar nit a les mateixes cabanes.\nDia 12: Tok – Chitina\nSortiu cap al sud, i ben aviat veureu la serralada del Wrangell St Elies. La ruta ofereix la possibilitat de fer parades que us permetran descobrir la història local. Ja passat Glenallen, tombeu cap a Chitina. Just abans d'arribar-hi, veureu l'aerodrom. Aparqueu el cotxe, agafeu una part del vostre equipatge, i ben aviat apareixerà l'avioneta que us traslladarà fins a McCarthy. Es tractaa d'un vol d'una mitja hora, que malgrat no poder-se anomenar panoràmic, ofereix unes molt bones vistes de les muntanyes del parc nacional del Wrangell - St Elias. Aterratge a McCarthy, i trasllat amb shuttle cap a Kennicott, on passareu la nit.\nDia 13: Parc Nacional Wrangell – St Elias (McCarthy/Kennicott)\nDia 14: Chitina – Valdez\nDia 15: Valdez – Prince William Sound - Seward\nDia 16: Seward – Parc Nacional de Kenai Fjords\nDia 17: Seward - Homer\nDia 18: Homer\nDia 19: Homer - Anchorage\nDia 20: Aeroport\nDia 21: Catalunya


Portalemp oferta un lloc de treball de «Tècnic d’assessor laboral» - Portal de Xàtiva\nInicio Destacado Portalemp oferta un lloc de treball de «Tècnic d’assessor laboral»\nTambé hi ha vigents altres ofertes qualificades i no qualificades\nEl portal web d’ocupació Portalemp, de l’Ajuntament de Xàtiva, ha publicat recentment una oferta de «Tècnic assessor laboral» per al municipi de l’Olleria, amb contracte indefinit, destinada a Enginyers Tècnics, Perits i Ajudants Titulats.\nLes funcions d’aquest lloc de treball seran la tramitació d’altes i baixes en la seguretat social, la formalització de contractes de treball pròrrogues, sol·licituds de prestacions de desocupació, jubilació o invalidesa i elaboració de nòmines i liquidacions, entre d’altres. Les titulacions que es demanen per al lloc de treball són Diplomatura en Enginyeria Tècnica o en Relacions Laborals, o bé grau en Relacions Laborals.\nA més a més, des del portal també han destacat altres ofertes qualificades i no qualificades existents, com ara un magatzem de cítrics que demanda des de recol·lectors i encaixadores fins a tècnics de control de qualitat i operaris de maquinària.\nTotes les ofertes laborals es poden consultar de forma telemàtica a la pàgina web del portal.\nTècnic d’assessor laboral


Entrem actualitat - Jornada solidaria per la Salut Mental a Albet i Noya\nHome Col·laboracions Jornada solidaria per la Salut Mental a Albet i Noya\nCol·laboracions Entrem Entrem Outlet Entrem RSC Esdeveniments Notícies 21 de desembre de 2021\nDe la mà d’Albet i Noya i Entrem el passat diumenge 19 de desembre, es va organitzar una jornada solidària amb motiu de la Marató de TV3.\nEntrem va donar el tret de sortida en aquesta jornada solidària a les 11 h amb la presentació del llibre Balla Esperança Balla, editat pel grup Entrem amb motiu del seu 25è Aniversari. La presentació va anar a càrrec de Juli Silvestre, director general d’Entrem i Josep Maria Albet, que n’ha fet el pròleg. També hi va assistir en Xavier Hernàndez, autor del llibre, Anna-Lina Mattar, il·lustradora de llibre, i Ramón Nadal, en representació d’edicions Andana.\nAquest llibre és un recull de relats amb històries de vida i superació de persones amb malalties mentals, discapacitat i exclusió social.\nUn cop finalitzada la presentació, es va convidar als assistents a fer “un tomb per la Marató”. Amb un cost/donatiu de 5 € més una degustació de vi. En la ruta de poc menys d’un quilòmetre va passar per les vinyes d’Albet i Noya, el nou celler de l’Era i la nau modernista de 1925 i va comptar amb la participació de més de 30 persones.\nD’altra banda, a la casa pairal d’Albet i Noya va tenir lloc el primer pop-up de la botiga EntremModa #SenseEtiquetes, un projecte formatiu i d’inserció d’Entrem on es podran adquirir complements, roba amb valor en el qual es van recaptar prop de 700 €. En el mateix show room es podia adquirir el llibre, melmelades d’un projecte d’inserció laboral d’Entrem i un lot que incloïa una ampolla de vi gentilesa d’Albet i Noya, una melmelada i el llibre de la presentació.\nAlbet i Noya i el Grup d’Inserció Laboral Entrem van signar un conveni de col·laboració l’any 2019 i treballen estretament en diferents àmbits d’actuació com ara el manipulat d’ampolles o la neteja del centre d’enoturisme durant els caps de setmana. També, en les anyades 2019 i 2020, es van elaborar 25.000 ampolles del Curiós Solidari que van destinar les seves vendes al projecte d’alfabetització digital per a persones amb trastorn de salut mental o risc d’exclusió social. En el darrer any les recaptacions fruit d’aquesta col·laboració han estat de 2540 €.\nFinalment, per gaudir d’una jornada rodona, es va poder gaudir del servei de wine bar i actuacions musicals.\nAlbet i NoyaEntrem ModaLa Marató de TV3Per la Salut MentalPersones en acciósalut mentalvalor social