L'Ajuntament reclama a la Generalitat la gestió del menjador del Guillem de Montgrí i critica les contradiccions del consell comarcal | Torroella de Montgrí\nL'Ajuntament reclama a la Generalitat la gestió del menjador del Guillem de Montgrí i critica les contradiccions del consell comarcal\nEs manté ferm en el front comú que fan amb l’AMPA perquè l’entitat pugui mantenir la gestió directa del servei mentre no s’aprova el nou decret que regula el sector\nL'Ajuntament de Torroella de Montgrí es mostra indignat amb la indiferència del Consell Comarcal del Baix Empordà i la Generalitat perquè l'AMPA pugui continuar gestionant el menjador de l’Escola Guillem de Montgrí el proper curs, mentre Ensenyament no aprova el nou marc normatiu. Malgrat la seva predisposició, a hores d'ara encara no ha rebut resposta a l'ofici que els va enviar el 13 de juliol on l'Ajuntament s'oferia a signar un conveni interadministratiu per tal que l'AMPA pogués mantenir la gestió.\nAmb posterioritat a aquesta petició formal, es va celebrar una reunió tècnica entre els secretaris de les dues corporacions. Malgrat tot, el secretari de l'ens comarcal va informar que la situació administrativa de l'expedient de contractació de la gestió dels menjadors escolars impedia la signatura de qualsevol tipus de conveni interadministratiu, perquè la modificació del contracte ja s'havia tramitat. Això, segons l'alcalde, Josep Maria Rufí, representa una clara contradicció amb el que va expressar per escrit el president del consell a l'AMPA, assegurant que la normativa vigent impedeix continuar amb el sistema de conveni, «excepte en el cas de formalitzar un conveni entre administracions (Consell Comarca-Ajuntament)».\nAixò també va en sentit contrari a l'escrit que va enviar Ensenyament al consell comarcal el 17 de juliol, en què manifestava explícitament: «Considerem convenient que en la mesura que ho veieu possible, durant el curs 2018-2019, és a dir, mentre s'acaba l'elaboració i es publica el nou Decret de menjador, mantingueu la mateixa situació que aquests darrers anys ha permès que es prestés el servei de menjador als centres educatius de la vostra comarca».\nDavant d'aquesta «incomprensible contradicció i elusió de responsabilitats», l'alcalde va enviar divendres passat un ofici al consell comarcal demanant que informi per escrit, mitjançant un informe degudament motivat, sobre la possibilitat o no de formalitzar un conveni interadministratiu.\nAixí mateix, també va adreçar un decret al Departament d'Ensenyament, com a òrgan competent en la matèria, perquè li delegui la gestió, a través d'un conveni interadministratiu, per tal que el servei el pugui continuar prestant l'AMPA del mateix centre, amb qui l’Ajuntament manté un contacte permanent sobre aquesta qüestió.\nRufí qualifica d'inadmissible la situació i la manca de voluntat política per part del consell i de la Generalitat davant d'una problemàtica que és molt fàcil de resoldre: «La situació és encara més greu quan des de la Generalitat s'ha anunciat que les AMPA podran continuar amb el servei mentre no s'aprova el nou decret i el consell comarcal també ha dit que es viable signar un conveni interadministratiu. Amb tot, una cosa són les declaracions i altra els fets. En el cas de Torroella de Montgrí es troben un Ajuntament que vol signar un conveni i trobar una solució a la problemàtica, però van passant els dies i no concreten el pas per signar-lo. Mentre, passen els dies i augmenta la incertesa de les famílies.»\nFront comú amb l’AMPA\nL'Ajuntament de Torroella de Montgrí s'ha posicionat fermament al costat de l'AMPA en el conflicte que s'ha obert arreu del país entre la Generalitat, els consells comarcals i les AMPA arran de l’entrada en vigor de la nova Llei de contractes del sector públic. Per aquest motiu, el Ple de 6 de juliol va aprovar per unanimitat una moció en la qual es reivindica fermament la preservació de l'actual model de gestió del menjador de l'Escola Guillem de Montgrí, assumida i desenvolupada amb molt èxit, des de fa anys, per l’AMPA, en règim d’explotació directa.\nL’Ajuntament recorda que la gestió directa del menjador per part de l'AMPA del Guillem de Montgrí té molt valor no només per al centre educatiu, sinó per al territori, ja que utilitzen proveïdors locals, productes KM O i garanteix exercir un control més directe des del mateix centre educatiu, cosa que no passarà amb una gran empresa externa que pugui fer-se amb la gestió dels menjadors de mitjan comarca. La gestió de les AMPA, possibilita d'una banda, una flexibilitat per adaptar les condicions del menjador, tant pel que fa la menú com al monitoratge a les necessitats i interessos de l'alumnat i les seves famílies. De l‘altra, fa que el menjador s’integri al projecte educatiu del propi centre. Així, la gestió de les AMPA permet vetllar pels aspectes dietètics i hàbits alimentaris i també per tots els aspectes educatius relacionats amb els mateixos i amb l'esbarjo durant l'estona del menjador.


El Cadí La Seu equilibra el balanç a la Lliga Femenina — RàdioSeu 107.2 FM: notícies de La Seu d'Urgell, l'Alt Urgell i el Pirineu\nSou a: Inici / Notícies / El Cadí La Seu equilibra el balanç a la Lliga Femenina\nEl Cadí La Seu equilibra el balanç a la Lliga Femenina\nLa clara victòria a casa contra el Quesos El Pastor (74-58) situa les urgellenques en setena posició (4-4). El Sedis Hidrology també obté un valuós triomf a Igualada (79-93)\nEl Cadí La Seu es retroba amb la part tranquil·la de la classificació a la Lliga Femenina de bàsquet, gràcies a la quarta victòria de la temporada, la segona consecutiva, aquest dissabte passat. El conjunt urgellenc va superar amb solvència el Quesos El Pastor Zamarat (74-58) i ara ocupa la setena posició de la taula, amb un balanç equilibrat de 4-4.\nUn bon primer quart va marcar la resta d'un partit en què les jugadores de Joan Carles Pié van mostrar la seva millor versió. Al final dels deu primers minuts el resultat era de 24-18. Al segon quart, el Cadí va prémer l'accelerador i va afegir catorze punts més de diferència per arribar al descans amb un contundent 45-25. Aquesta tendència no es va aturar a la represa i el primer equip del Sedis va assolir una distància propera als trenta punts (65-39 a deu minuts del final) i que només es va escurçar als últims instants.\nEn l'apartat anotador van destacar Meiya Tirera i Georgina Bahi, amb 15 punts cadascuna, i Belén Arrojo, amb 13. Al capdavant de la lliga es manté imbatut l'Spar Citylift Girona, amb un balanç de 8-0.\nLa jornada també ha estat positiva per al Sedis Hidrology, que aquest diumenge ha obtingut un valuós triomf a la pista de l'Igualada Alain Afflelou (79-93).


▷ El Forat de la Vella i la Cova d'en Marc, dues excursions dins del Parc Natural dels Ports - Excursions a peu a Roquetes amb nens - Escapada amb nens\nEl Forat de la Vella i la Cova d'en Marc, dues excursions dins del Parc Natural dels Ports\nExcursions a peu a Roquetes amb nens\nUs proposem fer un petit tast de les meravelles que ens ofereix el Parc Natural dels Ports. Aquesta excursió, assequible per a tothom, us portarà a una cova espectacular i una curiosa roca foradada.\nUna excursió fins a la Cova d'en Marc i el Forat de la Vella és tan espectacular com senzilla i sense pèrdua. Ens porta a descobrir una formacions rocoses que es poden veure al Parc Natural dels Ports i que faran les delícies de petits i grans.\nForat de la Vella, Mas de Barberans. Foto: SHUTTERSTOCK.COM\nLa ruta comença a la passarel·la de fusta que creua el barranc. Aquí us endinsareu en l'anomenat racó dels Capellans, un impressionant conjunt de calcàries, fins que arribareu a la cova d'en Marc, una gran balma situada sota unes espectaculars parets verticals, en un entorn màgic, el del Parc Natural dels Ports.\nSeguint el camí indicat arribareu al forat de la Vella, una curiosa formació natural. Aquí podreu fer unes bones fotos. El paisatge salvatge del Parc Natural dels Ports és impressionant.\nPer tornar, es pot desfer el camí o bé continuar el camí, ara en un descens suau per un corriol estret amb paisatges de postal a cada revolt, amb l'espectacularitat de les formacions rocoses típiques dels Ports. Aquest camí us portarà fins a la passarel·la de fusta i d'aquesta manera, la ruta serà circular.\nHem d'agafar la carretera TV-3421 en direcció Mas de Barberans. Hem de creuar tot el poble i seguir per aquesta carretera direcció la Sénia. Al cap d'uns quatre kilòmetres hem d'agafar un camí cap a la dreta que indica "Àrea de lleure de la Vall". El primer kilòmetre és asfaltat i després es converteix en pista forestal. Al cap d'uns cinc kilòmetres veureu a mà dreta un pont de fusta i un plafó informatiu de la cova d'en Marc. Aquí comença l'excursió cap a aquesta cova i cap al Forat de la Vella.\nPodeu aparcar al lateral de la pista forestal, just al costat de d'un plafó informatiu on trobareu els detalls de la ruta fins a la cova d'en Marc.\nTambé podeu aparcar a l'àrea de pícnic i començar des d'aquí la ruta (això sí, una mica més llarga)\nExcursió completa enmig de l'espectacular paisatge del massís dels Ports Si voleu fer una excursió ben senyalitzada, per a tota la família sempre que estigueu acostumats a caminar per la muntanya i que us serveixi per…\na 13,2 Km's\nÀrea de pícnic de La Galera\nLa Galera ha condicionat una àrea per al fer-hi pícnic i acampar, que és on s'entrena l'equip local de bitlles A la Galera trobareu un espai per a fer-hi un pícnic amb família, ja que hi ha taules, bancs i…


Administració i organització electoral. Parlament 2017\nL’Administració electoral vetlla per la transparència i l’objectivitat del procés electoral, així com pel compliment del principi d’igualtat.\nIntegren l’Administració electoral: les meses electorals i les juntes electorals (central, provincial i de zona).\nLes juntes electorals provincials són les juntes competents per a la realització de totes les gestions en relació amb la presentació i la proclamació de candidatures, i en relació amb l’escrutini general a les eleccions al Parlament de Catalunya.\nLa mesa electoral és l’òrgan davant del qual s’emet el vot. La mesa controla el desenvolupament de la votació i du a terme l’escrutini provisional.\nLa mesa forma part de l’Administració electoral, juntament amb les juntes electorals.


El Poder d’olorar | La Caja de Pandora - Medio de información Integrativo para la evolución humana - Barcelona\nPublicado por cajadepandora | Dic 1, 2014 | Publicacions en CATALÀ | 0 |\nL’escriptor Patrick Süskind ja ens transmetia com són de fascinants les olors en el seu best-seller El perfum, però és clar, en un context bastant macabre. Sens dubte, el poder evocador de les olors pot portar-nos a esferes molt més constructives!\nParlant amb el físic i investigador de la consciència Patrick Drouot sobre els set cervells que ell explica que tenim, m’explicava el següent:\n“Tenim un cervell olfactiu (el rinencèfal), que exerceix un important paper en l’equilibri. Allà es troba la seu de l’olfacte. El rinencèfal és una de les parts més primitives del nostre cervell. L’olfacte és l’únic sentit les informacions del qual no tornen a ser tractades o traduïdes pel còrtex cerebral, cosa que explica el fort poder d’evocació que tenen les olors (n’hi ha prou amb el rastre d’un perfum perquè tornin a la superfície records que pensàvem oblidats). L’olfacte és també un dels primers sentits actius en el nadó, o fins i tot en el fetus. Però amb el pas dels anys el rinencèfal tendeix a desprogramar-se, fins i tot de vegades a bloquejar-se completament, després d’un traumatisme emocional.”\nDesprés d’un traumatisme emocional?; crec que ho hem d’entendre en un sentit ampli, ja que al llarg de la vida les emocions de qualsevol de nosaltres es van veient ferides i la nostra sensibilitat general es va veient minvada.\nPotser per això, quan parlem dels cinc sentits, n’hi ha dos en els quals pensem en primer lloc, i que ens fa pànic la sola idea que puguem perdre: la vista i l’oïda. Segurament els seguiria el tacte. El gust i l’olfacte són percebuts més secundaris.\nNo obstant això, si aspirem a ser éssers humans complets crec que hem de reivindicar el gran poder d’aquests dos últims, i més específicament del segon d’ells, que, com hem vist, té el seu propi cervell associat.\nPer començar, el gust ja té un gran poder evocador; qui no coneix l’experiència de tancar els ulls per assaborir millor un aliment? Però el gust és difícil que vagi més enllà de l’àmbit del menjar, i allò que ens imbueix, els aliments, passa a ser nostre només després d’un procés molt dens i laboriós. En canvi, les olors ens remeten a un ventall molt ampli d’experiències, i a més, i això és molt important, les absorbim inspirant, de vegades omplint completament els nostres pulmons d’aire, amb la qual cosa passen a formar part de nosaltres en un instant, per mitjà d’un procés molt més subtil que la digestió. Això els permet evocar una plenitud molt específica.\nEn el cas de la majoria de nosaltres, la major part del temps la nostra vida transcorre entre olors insignificants i anodins. De vegades posem un ambientador o un encens, però l’apoteosi ve quan sortim al carrer i ens trobem amb aquella herba acabada de tallar, amb aquella pluja que ha impregnat la terra, amb aquella olor d’estufa de llenya, amb aquella flor l’aroma de la qual esclata envaint els nostres pensaments i reduint-los a pols.\nPotser tenim el rinencèfal desprogramat i bloquejat i llavors no parem atenció a res de tot això, o no li donem importància. Perquè tota la importància l’estem donant, per descomptat, al que ens ha passat aquell dia, o al que estem anant a fer. Ni cal dir-ho, “tenim pressa”, i no perdrem el nostre valuós temps apreciant una cosa que, al cap i a la fi, no n’hi ha per tant.\nQue no n’hi ha per tant?; permeteu-me reconsiderar-ho.\nMoltes vegades invertim valuosos euros i un valuós temps a presenciar quelcom que adelitarà la nostra vista i la nostra oïda. Però tot el que ens adelita la vista i l’oïda té una ressonància limitada. És a dir, tot allò que ens entra pels ulls, on va? Als pulmons? A la sang? Passa a constituir part integral del nostre ésser? No; el que ens entra pels ulls va directament al cervell, que fa la seva interpretació corresponent. En el cas del que oïm passa una cosa semblant; el missatge va de l’orella al cervell. Aquí guanyem en abstracció; el cervell ha de fer un major esforç per desxifrar aquests sons i això produeix el plaer específic de l’escolta. És cert que el que veiem i el que escoltem, un cop que ha estat filtrat pel cervell, dóna lloc a una multiplicitat de respostes mentals i emocionals, però el cervell juga un gran paper orquestrador en tot això; veiem o oïm alguna cosa de fora i el cervell ho interpreta, de manera que seguim essent “molt nostres”; som nosaltres amb nosaltres mateixos esperonats per estímuls exteriors.\nPel que fa al tacte, ens permet verificar i conèixer. Segurament és el sentit amb menys poder evocador, el més eminentment pràctic, tot i que “arriba el seu moment” quan és l’hora del plaer sexual. És un sentit que remet a l’experiència immediata, directa, “tangible”, molt poc abstracta. En aquest cas anem de la pell i les terminacions nervioses al cervell, on es desencadenen totes les seguretats o totes les alertes en nom de la nostra supervivència (per exemple, sabem que ens estem cremant gràcies al tacte, i llavors retirem de seguida la mà del foc).\nEn el cas del gust ja hem entrat dins de nosaltres mateixos. El que sigui que esdevé té lloc dins del nostre propi cos, si bé en una àrea molt específica, la de la boca-paladar. Estem dins nostre, i trobem un plaer especial a tancar els ulls perquè l’entorn no ens molesti i així puguem assaborir més bé la beguda o l’aliment de què es tracti. Però la sensació dura el que dura i no va més enllà d’aquesta zona del cos (el que ve després, la digestió, ja no té res a veure amb al gust). I la informació que recreem és tan sols la que va associada amb aquella beguda o aquell aliment en concret. Amb el gust hem fet un pas important dins de les sensacions internes, menys interferides pel cervell, amb la qual cosa ja té un poder evocador, però en certa manera és limitat allà on anem. (Per descomptat, el gust té també un fort component pràctic, ja que ens permet detectar si els aliments estan o no en bon estat. Tots els sentits tenen un component pràctic en nom de la nostra supervivència, des de l’inici dels temps.)\nI arribem finalment a l’olfacte. En aquest cas es produeix la màxima simbiosi entre el món extern i nosaltres: per olorar hem d’inspirar, i si l’olor ens agrada especialment procurem fer-ho a ple pulmó. D’aquesta manera no és que estiguem merament “olorant”: estem incorporant àtoms d’allò que desprèn la seva fragància, primer en els pulmons i després a la sang, en totes les nostres cèl·lules. És la manera màxima com, en el pla físic, ens fem un amb l’entorn.\nI per què estimem tant incorporar allò que estimem olorar? Deu ser perquè hi sentim una afinitat; hi percebem un component profundament familiar i íntim que ens fa dir: “Vull estar amb tu; vull que formis part de mi.” Estem estimant la informació que conté allò olorat, i, més enllà d’això, estem estimant la seva essència, la seva ànima.\nL’ànima és vida més informació. La vida la compartim tot el que és viu, i cada vòrtex de vida aglutina informacions diferents. I una cosa són les informacions que acumulem els éssers humans com a ens pensants, però una altra cosa ben diferent són les informacions que acumula l’aigua salada del mar, les roques, la terra, l’herba, l’aigua de pluja, les flors… Tot això conté informacions d’un pla que no és mental, d’una esfera en què l’essència brilla més pura. I conté altres informacions, a més. Han estat testimonis de tantes coses la mar, la terra, les muntanyes…! La història del món està en elles; està present en si mateixa en el cas de la terra, el mar i les muntanyes, o és llegada per mitjà de l’ADN en el cas dels éssers de la natura més efímers.\nÉs per aquests motius que en olorar la natura, o el que és natural, som imbuïts de tantes coses. Potser no podrem traslladar-lo a imatges o paraules, potser es quedarà en una intuïció vaga, però estarà plena de significat. Aquí, en aquest olorar a ple pulmó aquest factor natural que ens enamora, hi ha presents intuïcions de paisatges idíl·lics, de relacions humanes perfectes, de gaudi dels humans en perfecta harmonia amb la natura; i hi ha present alguna cosa de la història, de quan aquestes olors estaven més esteses perquè la modernitat no les havia acotat tant.\nSi deixem de pensar durant els breus instants sense temps d’aquesta inspiració, si som conscients que estem incorporant això de què hem parlat en el nostre cos i en la nostra ànima, sabrem que estem incorporant companyia, que en realitat no estem sols, que realment som un amb tot el demés. En molt pocs segons, i gratuïtament, estem omplint-nos d’un contingut tal que fa empal·lidir qualsevol informació o coneixement que puguem incorporar pels sentits que estan més connectats amb l’intel·lecte.\nPerò no hi ha inspiració sense expiració. Amb la inspiració hem pres; amb l’expiració és el moment de donar alguna cosa a canvi, de donar-nos a nosaltres mateixos. L’expiració és el moment de donar les gràcies i d’exhalar el que som, la nostra informació com a essència, a l’ambient, a l’aire, a l’abstracte, perquè d’altres puguin absorbir-la, alimentar-se i saber que tampoc estan sols. Perquè les olors són l’aspecte glamourós del prana, però el prana existeix sempre, amb i sense olors, com a font de vida i informació, i s’està sempre intercanviant. Així doncs, respirem i compartim, respirem i compartim, respirem i compartim… Sapiguem que no estem sols, i que mentre respirem no podem estar-ho.\nAturar-se un moment davant l’olor evocadora i respirar durant uns quants segons, o, si no resulta convenient, no aturar-se, però respirar de totes maneres; si pot ser, amb els ulls tancats. Aquesta és una de les claus de la felicitat. Crec que això pot convertir-nos en artistes o en genis. L’artista i el geni són éssers humans normals que es fan amb nivells més subtils d’informació. No és per casualitat que això és així. Senzillament romanen oberts a la vida que els envolta i permeten que la seva informació els imbueixi. Estan menys capficats, tot i que, curiosament, semblen més capficats que les altres persones. Més que capficats estan “totficats”, de manera que deixen de prestar tanta atenció al que és superficial per capbussar-se més en l’ànima de les coses.\n“Amb el pas dels anys el rinencèfal [el cervell olfactiu] tendeix a desprogramar-se, fins i tot de vegades a bloquejar-se completament”, ens deia Patrick Drouot… I com s’exercita tot múscul?, amb la pràctica. No deixis d’assaborir les aromes que et transporten; particularment les que estan plenes de vida, les del món natural. T’estan transportant a l’interior de tu mateix en unió amb el tot. T’estan despertant de nou a la vida.\nAquest és l’inefable, subestimat i multivaluós poder de l’olfacte.\nAnterior El Poder de Oler\nSiguiente Proyecto ECCO: Conciencia de sostenibilidad


Fundació everis premia a NaviLens, una app que facilita la mobilitat dels invidents a les ciutats\nPublicado 3/12/2018 20:01:58CET\nLa Fundació everis ha premiat amb 60.000 euros la 'startup' Neosistec pel desenvolupament de NaviLens, una 'app' que facilita la mobilitat de les persones invidents a les ciutats. D'aquesta manera, Fundació everis ha reconegut "la innovació i la investigació" de la companyia, "recolzant l'emprenedoria i l'esforç", en el marc dels seus XVII Premis everis, que s'han celebrat aquest dilluns als cinemes Callao, a Madrid.\nA diferència d'altres marcadors, com els coneguts codis QR, l'aplicació NaviLens, dissenyada específicament per a mòbils, posseeix un potent algoritme basat en Visió Artificial capaç de detectar múltiples marcadors a grans distàncies en mil·lisegons, fins i tot en moviment i sense necessitat d'enfocar.\nD'aquesta manera, el sistema ajuda les persones amb ceguesa o baixa visió a guiar-se en interiors de forma completament autònoma. Com a prova pilot, NaviLens està sent utilitzda per usuaris amb discapacitat visual que utilitzen metro i autobús a Barcelona demostrant que poden moure's de manera autònoma entre les estacions.\nCom a premi accésit (dotat amb 10.000 euros), el jurat expert compost per directius d'everis i clients -amb àmplia experiència en la valoració de projectes emprenedors- ha seleccionat MJN Neuroserveis, un dispositiu 'wearable' capaç d'avisar amb temps d'una crisi d'epilèpsia. Desenvolupat per David, pare d'una nena amb epilèpsia, aquest projecte ha estat certificat recentment per la UE com a dispositiu mèdic.\nFundació everis detalla que ja s'ha realitzat un assaig clínic de validació de la seva tecnologia, gràcies al qual podrà aconseguir el seu objectiu de millorar la qualitat de vida de les persones afectades per epilèpsia i la dels seus familiars, així com la integració social dels pacients.\nA més d'aquests dos premis, Fundació everis ha donat l'oportunitat al públic i a la premsa assistent de reconèixer a aquell projecte que major impacte havia generat en ells a través del 'Premi del Públic i de la Premsa', votat en directe durant l'esdeveniment. En aquest cas, l'empresa premiada ha estat Alén Space, que es dedica a la fabricació de nanosatèl·lits.


Concerts a l'Ateneu l'Aliança: Abril 2013\nL'Ateneu l'Aliança multiplica el seu número de concerts i activitats ara que, amb la primavera, arriba el bon temps. Aquest mes d'Abril ens portarà concerts dels millors grups i cantautors del territori per animar les nits del cap de setmana de Lliçà d'Amunt.\nAquests són els concerts del mes d'Abril de 2013:\nDIVENDRES 5 / 22h30\nCesk Freixas (Sant Pere de Riudebitlles, 1984) va iniciar la seva activitat com a cantautor el 2004. Des d’aleshores, i fins a dia d’avui, ha editat quatre treballs discogràfics i ha dut a terme més de 700 actuacions. El març de l’any passat, va rebre el reconeixement del públic, guanyant el Premi Enderrock per votació popular al millor artista de cançó d’autor. +Informació\nNit de Gintònics\nDISSABTE 13 / 23h\nEntrada: socis i anticipada 6€ + consumició / no socis a taquilla 8€ + consumició\nSegona Nit de Gintònics a l'Ateneu l'Aliança amb noves ginebres, nous sabors, música en viu, Dj Club i un llar etcètera d'ingredients que faran que sigui una nit per no oblidar. No te la pots perdre! Les entrades anticipades es poden comprar a la Secretaria de l'Ateneu. +Informació\nConcert d'Andrea Motis & Joan Chamorro\nDISSABTE 19 / 22h30\nEntrada: socis i anticipada 12€ / no socis a taquilla 15€\nAndrea Motis passa per l’Aliança presentada per Joan Chamorro. Aquest duet són la revelació del jazz català que aconsegueixen emocionar a cada nota. Entrades anticipades a la venda a Secretaria i al Bar i també per internet. +Informació\nDISSABTE 20 / 23h\nEntrada socis i anticipada 6€ / no socis a taquilla 8€\nLa companyia Planeta Impro estrenarà el seu nou espectacle "Improshow.CAT" a l'Aliança. Podràs veure l'espectacle en primícia a la sala i per un molt bon preu! L'aforament és limintat! Les entrades són disponibles a la Secretaria, al Bar i també per internet. +Informació\nConcert de Mine!\nDISSABTE 23 / 23h\nEl grup Mine! s'ha construït una personalitat única, tant a l’estudi com a l’escenari. El seu so és rabiosament actual i directe, però evoca les harmonies vocals dels Beach Boys, The Beatles o Zombies, el toc crooner de David Bowie o Morrisey, i la psiquedélia de Pau Riba. +Informació\nConcert de Roe Delgado\nDivendres 26 / 23h\nEl col·lectiu de músics de La Vall del Tenes, SAM, organitza un concert amb Roe Delgado, artista Lliçanenc de Reggae que l'any passat va presentar el seu darrer disc a l'Ateneu. +Informació\nINFORMACIÓ | Ateneu l'Aliança | Venda d'entrades


S'han explicat els moments més confusos de Game of Thrones - Televisió | Agost 2021\nS'han explicat els moments més confusos de Game of Thrones\nPer Matthew Jackson/24 de maig de 2018 8:38 am EDT/Actualitzat: 15 d’abril de 2019 10:39 am EDT\nSèrie de fantasia èpica de HBOJoc de tronsestà a punt de finalitzar la seva narrativa amb la seva vuitena temporada. Es pot dir que el programa més gran de la televisió en gairebé tots els aspectes, no només és un gran èxit de valoracions per a la xarxa, sinó que també és senzillenorme, que abasta desenes de ubicacions, centenars de personatges i seqüències prou grans que semblen que pertanyen a una pantalla de cinema setmana rere setmana. Això vol dir que l'espectacle està ple de detalls, i això vol dir que alguns d'aquests detalls deixaran que els espectadors es vegin desconcertats de tant en tant.\nAmb la seva setena temporada,Trons per sort, va embolicar alguns extrems solts, i va aclarir alguns altres, ja que es dirigeix al seu final, però els seguidors encara tenen moltes preguntes. Algunes d’aquestes preguntes no seran respostes fins que els crèdits es publiquin al final de la sèrie, però algunes es poden explicar per context, lògica i el repartiment i la tripulació. Aquí teniu una ullada a algunes coses sobreJoc de trons potser us han confós, i les explicacions que heu estat esperant.\npel·lícules més estranyes a netflix\nSPOILERS per aJoc de trons endavant!\nEl pas desigual del temps\nQuan Joc de trons van començar, els esdeveniments es van desplegar a una escala una mica més petita i els personatges acostumaven a agrupar-se. Per descomptat, Daenerys es trobava al marge estret i Jon es trobava al mur, però gran part de l'acció de la primera temporada va girar al voltant de la política de King's Landing. A mesura que la història es va desenvolupar, diversos subplots es van separar i es van escampar personatges i, tot i que les coses es van condensant a mesura que l’espectacle es dirigeix al seu últim any, l’àmbit èpic de la història ha significat la sèrie. només té temps per a les coses importants. S’han creat alguns moments confusos per als fanàtics, ja que sovint sembla que esdeveniments que normalment passarien dies o fins i tot setmanes (no hi ha avions a Westeros) en qüestió de minuts. Podeu recórrer i intentar construir una línia de temps elaborada si voleu, però és la realitat de veure Joc de trons Ara vol dir que només heu d’entendre que hi ha moltes coses tan avorrides com els viatges entre els atacs de dracs i les reunions tenses, i que les diverses subtrames no sempre es desenvolupen al mateix temps. Heus aquí com va explicar el director Alan Taylor una tal discrepància a la temporada 7:\n“Els aficionats semblen estar molt preocupats per la rapidesa amb què pot volar un corb, però hi ha una cosa que s’anomena impossibilitats plausibles, que és el que s’intenta aconseguir, més que les plausibilitats impossibles. Així, doncs, crec que estem agredint una mica la plausibilitat, però espero que l'impuls de la història tingui més coses.\nL’entrenat equip de l’Arya i Sansa\nEl retrobament de Sansa i Arya Stark a Winterfell va ser un dels moments més emotius de la temporada 7, però va ser ràpidament substituït per la tensió entre les germanes. La formació d'assassins d'Arya la va fer freda, distant i fins i tot sociopàtica als ulls de Sansa, mentre que la posició de Sansa com a 'Dama de Winterfell' reforçava a Arya la creença que la seva germana sempre se sentia superior a les altres. Això, a més de la manipulació de tots dos per part de Littlefinger, van crear la sensació que els dos estaven en un curs de col·lisió, i durant un temps va semblar que Sansa estava a punt d’ordenar l’execució d’Arya ... fins que va ordenar el lloc de Littlefinger.\nEl sobtat gir que els germans de Stark es van unir per enderrocar el gran manipulador va ser un dels millors moments de la temporada, però per a alguns espectadors va créixer de sobte. Tot això, argumentant, era només una traça elaborada per fer pensar a Littlefinger que estava guanyant, o ens faltava alguna cosa? Bé, òbviament, Sansa i Arya van fer algun tipus de planificació abans de l’execució, però segons Isaac Hempstead-Wright, que interpreta a Bran, originalment es presentaria com una cosa més concreta. Es va disparar una escena que va mostrar a Sansa demanant a Bran que utilitzés els seus coneixements de tres ulls de Raven per verificar la culpabilitat de Littlefinger i la innocència d'Arya, però no va arribar a la programació. Es va deixar als espectadors fer hipòtesis en lloc de fer-ho tot escrit.\nL’exèrcit dels morts vs. The Wall\nLa caiguda del Mur va resoldre una de les qüestions més duradores Joc de trons, que es manté des de llavors des que es va revelar l'exèrcit dels morts: ¿Com anaven exactament tots aquests pesos per fer-lo al sud de la muralla? Jon Snow va intentar avisar tothom que l’amenaça era real, però encara que ho fos, el mur és així massiu -prou que potser una gran quantitat de cadàvers podrits tindrien problemes per pujar-lo. Els aficionats van teoritzar que potser els White Walkers utilitzarien l’hivern que ve per passejar-se per trossos de mar i gelats al voltant el Mur, però al final no van haver de fer-ho, perquè van aconseguir un drac.\nSi bé era certament una manera eficaç d’enderrocar el mur, fer servir el Viserion reanimat per fer-ho també va plantejar algunes qüestions, com per què els caminants blancs no podrien haver utilitzat altres mitjans destructius per simplement enderrocar l’estructura, com catapultes o altres màquines de setge Doncs bé, a més de ser intensiu en mà d’obra, no va solucionar un altre problema: el Mur és més que un gel. Està protegit per una màgia centenària, una màgia que els White Walkers no podrien passar. El drac (una criatura innaturalment pròpiament dita), unit al creixent poder del rei nocturn a l’hivern (i possiblement la seva connexió amb Bran Stark), era suficient per a desbordar aparentment aquesta màgia. Quant a per què el seu foc és blau ... bé, aquest és un altre misteri de la màgia de King Night.\nLa destinació de Drogon\nLa mort de Daenerys Targaryen passaria a ser un moment potent Joc de trons en qualsevol context, però el moment va obtenir encara més poder amb el que va arribar immediatament després. Sentint la mort de la seva mare, el seu darrer drac Drogon va volar fins a la sala del tron i, més que intentar cremar a Jon Snow (que, sent un Targaryen, potser no hauria cremat de cap manera) va girar la ira sobre el Tron de Ferro. No sabem si, d’alguna manera, pensava que el tron havia matat la seva mare literalment o si simplement estava cansat de veure els humans bicker sobre la cadira, però de qualsevol manera el moment té un pes enorme.\nDrogon va seguir aquest acte de destrucció simbòlica agafant el cos de Dany als seus talons i simplement volant lluny sense intentar cremar ni menjar ningú ni res més. L’últim que sentim parlar d’ell és que ‘vol a l’est cap a Volantis’, és a dir, que té intenció de tornar a Essos, però més enllà d’això no ho sabem. Quin és el pla del drac?\nBé, és molt probable que no tingui un pla. Si Drogon és tan intel·ligent com 'El Tron de Ferro' ho fa semblar, probablement s'ha acabat fent amb les preocupacions petites dels humans i potser considera que és el seu deure com l'últim del seu tipus: buscar més dracs o simplement trencar el cicle d’humans utilitzant-lo com a arma de guerra. Seria difícil discutir amb algun d'aquests objectius.\ncapità mort Amèrica\nPietat del cuc gris\nEls tres últims episodis de Joc de trons Efectivament eren greus per a Worm Grey, comandant dels Invisibles i, en definitiva, el mestre de guerra de Daenerys. Va haver de veure que la seva amant Missandei es va decapitar públicament, després va haver d'esperar per venjar-se, i va haver de trobar que la seva reina va ser assassinada quan menys ho esperava. La ira no pot començar a descriure el que estava sentint.\nPer què, llavors, Worm gris va deixar Tyrion a tots dos i Jon, en lloc de simplement declarar la guerra als Set Regnes? Hi ha un parell de raons per això, una de les quals és que potser no hagués volgut arriscar la vida dels més desconsolats en una guerra ara sense sentit en un estrany país. L’altra raó: Worm Grey va ser entrenat per servir, i es va sentir molt orgullós de servir a la seva reina amb honor i fiabilitat. Amb la seva reina desapareguda, estava desesperat per la justícia, però no estava segur del que semblava. Quan Tyrion li va oferir una alternativa, simplement va voler allunyar-se de Westeros i deixar aquestes persones a les seves ganes.\nEl futur de l’Insolut\nCom a part de les negociacions amb el cuc gris, Ser Davos ofereix als terrenys no viscuts a la Riera que abans eren ocupats pels senyors ara morts (RIP Tyrells i tots els seus partidaris), oferint als antics esclaus la possibilitat de establir-se i formar una casa noble. i esculpen una nova existència per ells mateixos allunyats d'una vida de guerra constant. Grey Worm redueix gairebé immediatament aquesta oferta i exigeix 'justícia' en lloc del pagament. El que obté és menys un càstig pels que se’ls sent perjudicats i més una reestructuració amb la qual potser pot viure.\nL’última vegada que veiem els Inesperats, s’embarquen en vaixells, però no és el que arriben. Agitant les dents contra la vista de Jon Snow caminant en llibertat, Grey Worm ordena que els seus homes vagin cap a l’illa de Naath, la casa natal de Missandei. A principis de la temporada, parlaven de navegar allà junts per viure a les platges, i ara que ella s’ha anat, pensa visitar la seva pàtria a la seva memòria.\nEl futur del Dothraki\nLa navegació sense navegar es dirigeix cap a Naath, però a mesura que el Jon es passeja pels molls de King's Landing, veiem que aparentment van sols. Els Dothraki, que han estat companys de guerra amb els Inviscuts durant dues temporades, s’han quedat enrere, o almenys alguns d’ells. Aleshores ... què faran?\nmor un mosso de cel\nAixò crea un problema interessant per als Dothraki, que no volien creuar el Mar Estret en primer lloc per por. A diferència dels Inviscuts, que eren guerrers esclaus només s’ajustaven a la possibilitat de la vida fora de la batalla, els Dothraki ja tenen la seva pròpia cultura i tradicions, moltes d’elles girant al voltant de la vida nòmada com a cavallers. Es convertiran en paraules venedores? Simplement cavalcaran d’un lloc a un altre? Es comprometran a algun senyor o altre, segons qui els ofereix el millor or? S'atreveixin a creuar de nou el mar? L’espectacle no ens proporciona una resposta definitiva, però tot i que només estan temporalment a Westeros, poden presentar un problema per al rei Bran el Trencat.\nL’abast del poder de Bran\nJa fa temps que els viatges de Bran Stark van anar més enllà del Mur i el seu temps sota la tutela del Corredor de Tres Ulls el van deixar amb un immens nivell de poder alhora desconcertant i, fins i tot, fins i tot terrorífic, fins i tot per a la seva pròpia família. L’espectacle sempre ha estat deliberadament misteriós sobre exactament el que Bran sap o no sap, però la seva resposta quan se li va oferir el Trono de Ferro va obrir tota una nova ronda de preguntes: 'Per què creus que he vingut així?'\nAixí doncs, d’alguna forma o altra, Bran Stark pot veure el futur. La seva acceptació del tron, així com coses com regalar el punyal a Arya, ho deixen clar. Si és cert, per què no ha dit res? Per què no va intentar salvar més vides i més temps simplement dient-li a les seves germanes, almenys, qui necessitava estar on i quan? La resposta més probable es troba en no Joc de trons, però en paraules del doctor Strange en Venjadors: Joc final: 'Si us dic què passa, no passarà.' Bran corre el risc de canviar el resultat vessant massa detalls i, per tant, ha d'influir en lloc d'informar.\nL'última distància de Jon\nAl final, una part del compromís de la vaga de Lord and Ladies of Westeros amb Worm Grey inclou l’exili de Jon Snow, de nou, a la vetlla de la nit, on tornarà a jurar el celibat i la lleialtat que feia temps que renunciava. No està clar què se suposa que vigilarà exactament el Night's Watch per ara que els White Walkers han desaparegut (encara es pot produir un atac de Wildlings en alguna forma) i el Mur té un gran forat, però tan aviat com arriba Jon a Castle Black canvia aquests plans de totes maneres.\nA Castle Black, Jon es reuneix amb Tormund Giantsbane i el seu direwolf, Ghost, i junt amb un grup de Wildlings supervivents s’aventuren més enllà del Mur, cap a un veritable nord que ara està lliure de l’exèrcit dels morts. Jon no dóna a conèixer els seus plans, però la manera en què Tormund sembla diferir-lo suggereix molt que Jon s'aventuri a les terres de Wildling per prendre el seu nou lloc com King Beyond the Wall, vivint i governant entre la gent lliure molt lluny. les maquinacions de King's Landing.\nProfecia no complerta\nJoc de trons era un espectacle que sovint prosperava en profecies, ja fossin visions inespecífiques de dracs que sobrevolaven King's Landing o prediccions molt específiques relacionades amb personatges com Cersei Lannister. Vam entrar al final de la sèrie amb moltes d’aquestes profecies encara sense complir, i si llegiu literalment alguna de les principals profecies, sortíem del final de la mateixa manera.\nQuè va passar amb Azor Ahai, l'heroi ressuscitat que se suposa que va acabar amb la gran foscor amb la seva espasa, Lightbringer? Bé, això podria haver estat Jon metafòricament Acabant la foscor apunyalant a Dany (en la profecia, Azor Ahai forja el llum mitjançant un apunyalament al seu amant). I la profecia que el germà petit de Cersei la mataria? Bé, Cersei va ser aixafada per la Xarxa Vermella, però, d’alguna manera, no va ser culpa de Tryion, que hi havia al principi?\nel surfista de plata\nJoc de trons“Moltes profecies potser no han significat res al final, però si voleu tenir fe en aquestes coses, hi ha suficients lectures metafòriques possibles que podeu fer que la majoria funcionin ... una mica.\nA la cim de la fossa del drac de King's Landing, els senyors i les dones de Westeros fan més que escollir un nou rei a Bran. També creen el Sis Regnes de Westeros. Com que els senyors i les dones voten a Bran, Sansa Stark declara que, tot i que està segura que el seu germà serà un bon rei, vol que el nord continuï independent. Bran accepta sense argument i neix la reina al nord.\nLa confusió arriba quan un comença a preguntar-se per què altres les regions tampoc no van intentar el mateix, sobretot Dorne (que sempre ha exercit una mena de semi-autonomia) i les Illes de Ferro (que van intentar rebel·lar-se fins i tot abans de la Guerra dels Cinc Reis). Podria ser simplement que no creuen que disposen dels recursos o de la mà d'obra per existir separats de l'estat central de Westeros, i per tant posarien en perill la seva gent si es desprenguessin. També pot ser que fins i tot Yara Greyjoy, amb el gust del seu pare pel lideratge bèl·lic, hagi tingut prou guerra i temgui que un altre dia arribi si es declara reina. Simplement podria ser que, després de tants combats, tothom, però Sansa està massa cansat per afirmar-se.\nOn és ara el repartiment de 'Casats ... amb fills'?\nPreparat per jugar un ou de Pasqua que heu perdut\nQui realment ha creat els superherois més icònics\nPassarà realment un remake de la princesa núvia?\nTot el que heu de saber abans de veure Avengers: Infinity War\nCom hauria de semblar realment el repartiment de Harry Potter\nAnna Diop, repartiment de Yahya Abdul-Mateen II a Jordan Peele's Us\nS'explica el final del capítol 8 Mandalorian\nEl que Mark Hamill podria semblar com Vesemir a The Witcher\nEls millors espectacles de ciència-ficció dels anys 90\nmillors pel·lícules de fantasia 2019\nnude sagal de katey


Serveis de promoció de la salut - Sant Vicenç dels Horts\nInici » Municipi » Per temes » Gent gran » Serveis de promoció de la salut\nServeis de promoció de la salut\nDes de la Regidoria s’ofereix als Casals de Gent Gran gimnàstica de manteniment per a la gent gran als Casals, en els espais lúdics i al pavelló poliesportiu municipal.\nLa Gimnàstica per a la gent gran en els Casals, en els espais lúdics i al pavelló poliesportiu són activitats físiques dissenyades específicament per persones més grans de 60 anys començant a treballar progressivament les qualitats físiques bàsiques i que aporten infinitats de beneficis als que la practiquen.\nEls exercicis que es porten a terme destinats a la gent gran són exercicis senzills adaptats a l’edat i les condicions físiques de les persones participants. S’alternen diferents tècniques i diferents elements com ara les bandes elàstiques, pilotes o bastons, així com també exercicis de psicomotricitat i equilibri, jocs o balls.\nEls espais lúdics i de salut són unes infraestructures ubicades en places i parcs, dissenyats per estimular l’activitat física i sensorial de les persones grans, afavorint l’exercici per tal de millorar la qualitat de vida a través del seu ús.


Els protocols TLS i SSL, el remei per als ciberatacs - Merlos\nEls protocols TLS i SSL, el remei per als ciberatacs\nby ip-merlos | maig 3, 2022 | Ciberseguretat, Digitalització, Notícies\nLa situació generada per l’aparició del COVID-19 ha provocat que augmentin una sèrie de tràmits relacionats amb la navegació en la xarxa, com les transaccions en línia o formacions també des d’Internet. L’entorn col·laboratiu de les empreses no seria una excepció a aquesta situació, ja que la implantació del teletreball ha acabat sent una realitat en moltíssimes empreses. En tal situació, els ciberatacants poden veure una gran oportunitat per a ells i així obtenir multitud de dades i informació de persones que utilitzen Internet. És necessari disposar de protocols de seguretat que ens permetin frenar aquests casos, com poden ser els els protocols TLS o els SSL. Implantant protocols d’aquest tipus podrem minimitzar el risc de robatori d’informació relacionada amb la nostra empresa.\nQuè poden aportar els protocols SSL a les empreses?\nEls ciberatacs cobren força\nEntenem els protocols SSL com «Secure Sockets Layer». Els protocols de tipus SSL tenen com a funció principal mantenir seguretat pel que a la connexió a Internet es refereix. Gràcies a aquesta mena de protocols, podem confiar que la informació que enviem no pateix cap alteració ni robatori durant tot el seu trajecte entre dispositius diferents, un emissor i un receptor. No obstant això, és necessari recordar que el concepte dels protocols SSL és ja una mica antic, ja que ha estat entre nosaltres des d’aproximadament la dècada de 1990. A causa de la seva antiguitat, requereix d’una renovació per a adaptar-se a l’entorn comunicatiu actual de les empreses.\nPodem nomenar-los com els protocols posteriors als SSL, són més segurs que els SSL i es tracta dels protocols que han renovat als anteriors. Aquests protocols TLS proporcionen una comunicació segura per la xarxa, la denominació de TLS (Transport Layer Security) la traduïm per “seguretat de la capa de transport”. Es caracteritzen per ser xifrats i s’usen per a la transmissió de dades en Internet, a més d’usar-se en servidors VPN de tipus SSL/TLS. Comptar amb aquesta mena de protocol de seguretat, és garantia de tranquil·litat per a la informació de la teva empresa i per als empleats que treballen amb ella.\nEntre els mesos de gener i març d’aquest any 2020, s’ha sabut que els delictes cibernètics han augmentat un 26,3% respecte a períodes temporals anteriors. A més, relacionat amb el tema dels ciberatacs de nou, s’ha detectat un augment considerable de dominis amb informació relacionada amb el COVID-19 a simple vista, però que a llarg termini han resultat ser fraus per a robar informació de manera malintencionada.\nJa ho saps, si vols evitar sofrir per la seguretat en línia de la teva empresa, compta amb els protocols adequats per a prevenir!


Establiment comercial a Portugal gràcies a un estudi de mercat.- ITC\nUn laboratori anglogermànic s’estableix comercialment a Portugal gràcies a un exhaustiu estudi de mercat i cerca de distribuïdor portat a terme per ITC.\n“Estem impressionats amb el nivell de professionalitat d’International Team Consulting i en com han comprès les necessitats de la nostra empresa en tot aquest procés. Moltes gràcies”.Toni Hubbard, responsable d’anàlisi de mercats de Biomonde ha mostrat la seva satisfacció amb l’estudi elaborat per l’equip d’investigació d’International Team Consulting.\nL’estudi de mercat realitzat per International Team Consulting, ha ajudat al laboratori anglogermànic BioMonde a obtenir la informació clau per a la correcta implantació a Portugal del LDT (Larval Debridement Therapy), una teràpia LARVAL específica per el tractament de ferides greus.\nL’estudi de mercat, realitzat mitjançant la cerca secundària i entrevistes a actors del sector sanitari a Portugal, ha presentat l’estructura del mercat sanitari i de les ferides a Portugal. S’han analitzat els actors claus (institucions sanitàries, usuaris, pacients, metges, certificadores, associacions…), processos de certificació de productes farmacèutics a Portugal, mecanismes de pagament i altres aspectes claus per a entendre el funcionament i l’estructura del sector sanitari a Portugal.\nAixí mateix, es va marcar com a objectiu principal presentar un mínim de 3 distribuïdors portuguesos del sector mèdic interessats en la distribució de la teràpia larval. L’empresa client ha confirmat negociacions avançades amb un dels distribuïdors presentats. En el marc del viatge per a conèixer als potencials distribuïdors, també es van organitzar reunions amb generadors d’opinió del sector de les ferides a Portugal, des de directors d’associacions fins a infermeres i metges especialitzats en el tractament de ferides greus.


20 anys d’ACN: d’una idea innovadora a un servei públic estratègic - comunicació21\n20 anys d’ACN: d’una idea innovadora a un servei públic estratègic\nDaniel Condeminas i Tejel|2019-04-24T08:01:32+02:0024 abril 2019|Comunicació21\nEn un ja llunyà 1999, dos periodistes van tenir la idea de fer realitat una de les grans visions del mestre Ramon Barnils: que Catalunya es dotés d’una agència de notícies pròpia. En un moment on l’univers www tot just començava a treure el cap a nivell de gran consum mediàtic, Carles Puigdemont i Xavier Fornells van tenir la visió de superar la tradició de les agències existents i formular una proposta multimèdia d’origen i organitzada a partir de les noves prestacions que anava oferint internet. Si inicialment els continguts eren veu, text i fotografies, ben aviat se li va sumar el vídeo. El que ara és part del nostre entorn informatiu natural, llavors tot just estava a les beceroles. Aquí i arreu.\nSense menystenir la important tasca realitzada per altres persones que l’han dirigit, com és el cas d’Anna Nogué, voldria destacar dos noms claus que han situat l’Agència Catalana de Notícies com a agència informativa de primer nivell i que estructura des de l’esfera pública, juntament amb TV3 i Catalunya Ràdio, el nostre espai nacional de comunicació i cultura. El primer, Saül Gordillo, qui va fer de la seva internacionalització palanca de la seva homologació amb les grans agències internacionals, tot superant l’etapa de “service” dels serveis informatius de TV3. I el segon, el seu actual director, Marc Colomer, que l’ha fet créixer i l’ha portat on és ara, lluny ja de l’etapa crítica patida per les greus retallades pressupostàries, que van posar en perill fins i tot la seva continuïtat.\nI posats a fer un breu repàs històric, em permeto explicar aquí un episodi força desconegut. Tan desconegut com decisiu perquè avui estiguem celebrant, merescudament, aquest vintè aniversari. Va succeir el 2002, quan l’ACN portava quasi dos anys en mans del grup Planeta –després d’una operació de compra a les tres diputacions no barcelonines que res tenia a veure amb cap voluntat d’impulsar-la–. Els seus dos creadors van buscar una sortida a la situació de letargia operativa, que res de bo permetia albirar respecte del seu futur. En una reunió en la qual vaig participar, se’n va gestar la solució: que l’antiga CCRTV se’n fes càrrec i la tragués del “congelador”, tot adquirint-la a Planeta.\nCom en tota operació exitosa, sempre hi ha un protagonista destacat. I en aquesta va ser un dels membres del consell d’administració de la Corpo, Carmel Mòdol, qui va convèncer i animar el llavors director general, Vicenç Villatoro, a prendre la decisió de materialitzar la solució sorgida d’aquella reunió.\nFelicitats a totes i tots els professionals que han fet realitat aquests primers vint anys de l’ACN!


La Portorriqueña: quan l’olor de cafè envaeix el carrer Xuclà - Diari de Barcelona | Diari de Barcelona\nLa Portorriqueña: quan l’olor de cafè envaeix el carrer Xuclà - Diari de Barcelona\nLa Portorriqueña: quan l’olor de cafè envaeix el carrer Xuclà\nFotos Manu Carmona\nPublicat el 19 d’abril 2022\nDiu la llegenda que, ara fa milers d’anys, un pastor anomenat Kaldi sortia cada matí a passejar les seves cabres per les rocalloses muntanyes de Kaffa, al sud-oest d’Etiòpia. Un bon dia, després que les cabres s’extraviessin, el Kaldi les va trobar en un sorprenent estat d’agitació, potser causat per les baies vermelles que les cabren s’havien menjat. El pastor va provar els fruits ell mateix, i aquella nit no va poder dormir. Així, l’imam del seu poble va decidir preparar unes infusions amb les baies vermelles, per tal de mantenir desperts als seus deixebles durant l’oració nocturna. Aquest és l’origen del cafè.\nEl cafè va arribar a Barcelona a mitjans del segle XVIII i, des d’aleshores, la seva popularitat no para de créixer. Obrint-se pas entre l’empaquetat i les càpsules dels supermercats, fa 120 anys que La Portorriqueña s’alça com a referent del bon cafè acabat de torrar.\nL'interior de La Portorriqueña, decorat amb molt de cafè.\nLa botiga va obrir l’any 1902 com un negoci de queviures al carrer del Bonsuccés, en mans de l’indià Miquel Ferrer i la Graciales, la seva dona porto-riquenya. Les seves especialitats eren el sucre, la xocolata, i el cafè recollit a les plantacions de San Felipe i Limón, a Puerto Rico. No van trigar a obrir una sucursal al número 25 del carrer Xuclà. Tot i que els dos establiments van coexistir durant un temps, només ha acabat sobrevivint el segon, que encara avui podem trobar a tocar de Les Rambles.\nQuan la Graciales va jubilar-se, la botiga va passar en mans del seu empleat Eloy Álvarez, que va optar per oblidar la venda de queviures i concentrar-se en torrar cafè cada dia entre les onze del matí i la una del migdia. I així s’ha continuat fins ara.\nLa família Sans també és propietària del local El Magnífico, de la marca de cafès amb el mateix nom i del te Sans&Sans.\nDesprés de l’Eloy, el negoci ha passat pel seu fill, Jordi Álvarez, la vídua d’aquest, Carme Rigata, i, finalment, la família Sans, l’actual propietària que va comprar l’establiment l’any 2019. Així, La Portorriqueña no conserva només el nom dels seus orígens, sinó tota l’essència que va convertir-la en un tòtem del món del cafè a Barcelona.\nEl famós sistema de torrefacció pròpia\nUn dels aspectes en què més destaca com a referent és en la torrefacció del cafè. “La màquina de torrar estava darrere d’un vidre a l’aparador, i els clients podien veure com torràvem el cafè cada dia”, explica el Joan, que fa 37 anys que treballa a La Portoriqueña. Torrar el cafè ajuda a alliberar tots els aromes amagats d’aquesta beguda tan preuada.\nA més, “veure torrar el cafè en aquells anys, i que te’l venguessin gairebé calent, feia molta gràcia”. Com aquesta hi havia moltes botigues, però cap que et mostrés la màquina de torrefacció en moviment: era un plus afegit. De fet, la premsa de l’any 1911, que començava aleshores a anunciar l’establiment de La Portorriqueña, fa molt d’èmfasi en el seu sistema de torrefacció pròpia.\nAnunci extret de l'hemeroteca de La Vanguardia.\nEl cafè encara es continua torrant a la botiga avui en dia, tot i que, normalment, ja no es ven l’endemà: “Ha de reposar un cop torrat, perquè així és més bo”, afirma el Joan. Abans no es podia fer així, perquè amb una màquina petita no era possible torrar gaire quilos, però l’ideal és que el cafè es desprengui del CO2: per això, les bosses de cafè que es poden trobar ara a La Portorriqueña són proveïdes d’unes vàlvules que li permeten de “respirar”, al cafè torrat.\nEls encarregats de l’establiment estan esperant ara l'arribada d’una nova màquina de torrefacció: “Teníem pendent fer-ho des que la família Sans va comprar el local, però la pandèmia ho ha endarrerit tot”, apunta el Joan.\nAliada amb Internet\nEl confinament també els ha ajudat a emprendre la venda per Internet. El Joan explica que molts dels clients de La Portorriqueña venen “de lluny o de molt lluny”: Terrassa, Martorell, El Masnou… El fet que el local es trobi a tocar de Plaça Catalunya facilita molt que el visitin compradors de fora de Barcelona.\nEls nous propietaris de La Portorriqueña volen començar a oferir cafè llest per a consumir.\nDurant la pandèmia, però, molts d’ells van habituar-se a comprar online, i aquest costum s’ha mantingut fins ara. És més, el Joan ha detectat un cert increment en les seves vendes després del confinament: “Com que molts treballen a casa, ara ens compren a nosaltres el cafè que abans es prenien al bar”.\nInternet ha servit també perquè els clients s’interessin cada cop més per la procedència d’allò que compren: “Abans ningú no et demanava cafè de Colòmbia o de Costa Rica, només els interessava que fos bo”. El Magnífico, la marca de la família Sans, ha estat un referent en això, segon el Joan: ja va néixer amb la voluntat d’informar els seus clients de tot el món que envolta al cafè que compren.\nA La Portorriqueña no hi ha tanta diversitat com al local del Magnífico, però actualment els clients poden triar entre un total de 18 varietats de cafè. L’establiment també ofereix te i xocolata, tot i que no són tan importants; compta amb 55 varietats de te de la marca Sans&Sans, també de la família propietària.\nLa marca Sans&Sans té encara més varietats de te al seu magatzem.\nEl producte estrella és, però, la barreja de cafè de la casa, que antigament era l’única que es venia. “Ara també ens ve clientela del Magnífico a la recerca d’un producte més selecte, i alguns dels habituals s’animen a provar noves varietats. Podem dir, però, que un 75% s’emporta el de tota la vida”, apunta el Joan.\nDe fet, els clients de La Portorriqueña són molt fidels, i, segon el Joan, gràcies a ells poden subsistir. “Quan vaig entrar aquí, tota la clientela era molt gran. Pensava que quan es morissin ja no vindria ningú, però al final no ha estat així: venen els fills, els néts… Botigues com la nostra, que torrem i venem el cafè, ja no en queden”, explica. La Portorriqueña pensa continuar per molts anys més.


Dimarts, 07 Gener 2020 12:09\nEl Consell Comarcal del Maresme comptarà per al 2020 amb un pressupost superior a l'exercici anterior. En total, la xifra s'eleva fins als 42.246.245 euros, que suposa un increment del 4,48% respecte al 2019, en què ha estat d'1.812.628,79 euros. Aquest augment va aprovar-se al Ple de desembre amb els vots a favor d'ERC i JxCat, els quals formen l'equip de govern, i malgrat els vots en contra del PSC i les abstencions del PP, la CUP, C's i ECG.\nDes del Consell Comarcal, apunten que es tracta d'un pressupost “prudent pel que fa a contenció de despesa i ambiciós en l'ampliació de serveis de suport als ajuntaments”. La descongestió dels serveis municipals administratius és un dels eixos estratègics marcats per al nou any. Per aconseguir-ho, es preveu crear quatre oficines comarcals dedicades a la selecció de personal, la contractació administrativa, la inspecció de serveis i el control i seguiment dels habitatges d'ús turístic.\nMedi ambient i polítiques socials\nLa situació d'emergència climàtica és també un dels punts en què se centra el pressupost. El Maresme vol ser una comarca compromesa amb el clima i és per això que el 2020 es posarà en marxa la Mesa Territorial d'Adaptació al Canvi Climàtic (MeTACC) del Maresme. El seu principal objectiu serà preparar el territori i la seva activitat socioeconòmica per als impactes que tots els experts anuncien i els canvis normatius que es preveuen. Aquesta decisió complementarà l'aposta actual que l'àrea de Promoció Econòmica fa en economia circular i economia social i solidària.\nPel que fa a la contribució de polítiques socials i d'igualtat, accions recollides a les àrees de Serveis a les Persones i d'Equitat i Acció Social, destaquen la previsió d'incrementar els ajuts individuals de menjador i l'impuls a l'Oficina d'Habitatge per fomentar l'accessibilitat a l'habitatge. També es reforçaran els equips de professionals i les actuacions de suport en l'atenció social primària i es continuarà avançant en les accions d'igualtat englobant el servei LGTBI.\nD'altra banda, l'aposta per la cultura i la voluntat de millorar la mobilitat a la comarca són també aspectes que es volen reforçar amb el pressupost.


365 contes: junio 2009\nPublicado por bajoqueta en 8:45 15 comentarios:\nCada jorn al caure la tarda, la Clàudia sortia una estona al jardí amb el seu cosí Albert,i la mare li deia cada dia el mateix:\n- Mitja horeta Clàudia, que t’has de dutxar abans de sopar i és tard.\nAbans d’acabar la frase ja era fora, sempre era el mateix... L’Albert l’esperava pujat a la bicicleta, i ella d’un salt seia sobre la roda del darrera i sortien corrents cap a l’olivera on s’amagaven cada capvespre a esperar al “Xicu”.\n- No facis tant de soroll Albert, l’espantaràs i no vindrà – li deia la Clàudia mentre treia el cap entre els troncs – mira-te’l, ja és aquí.\nEl “Xicu” anava menjant les herbes del terra conscient de que com cada dia els dos xiquets eren allà darrera l’olivera. Li agradava sentir les seves veuetes xiuxiuejant, sabia que l’observaven i sabia que ells voldrien atansar-s’hi però no gosaven.\n- Clàudia, ho has vist? – va dir l’Albert tot ajupint-se i estirant-la avall.\n- Crec que si, però no pot ser.\n- Però ho ha fet! Ens ha mirat. Ho he vist clarament, i ens ha somrigut.\nQuan la Clàudia era a punt d’aixecar-se va fer un crit. El cap del “Xicu” era ben bé damunt dels seus i va espantar-se.\n- No us espanteu – va dir el “Xicu”\nL’Albert va agafar la mà de la Clàudia i va començar a córrer com un boig, però la Clàudia el va fer parar.\n- Albert para! Per què correm? No ens ha fet res, i.... Parla!!! Au vine.\n- Però que els cavalls no parlen!\n- Bé doncs aquest si, au anem, a més tenim allà la bicicleta.\nPoc a poc es van anar acostant i van adonar-se que el “Xicu” es posava molt content. Ells es miraven ben estranyats.\n- Com és que parles? – li va dir la Clàudia.\n- Us vaig a explicar un secret, però abans m’heu de prometre que mai, mai no ho explicareu a ningú.\nEls dos van fer que si amb el cap i van creuar els dits apropant-se’ls als llavis i els hi varen fer dos petons.\n- Clàudia, amunt que ja és hora de llevar-te – li va dir la mare petonejant-la....\nautora: Anna V., blog Coses i altres coses\nEtiquetas: animals, anna v.\nCom aquelles tardes infinites, un whisky & gingerale i una cigarreta són l’attrezzo de la meva obra de teatre, algú s’ha encarregat de posar música. Faltes tu. Sense tu, la meva boca no té el mateix gust. Torno a glopejar la beguda - Amaral dins la gola- i sí, definitivament li manca el teu bes; em podria posar de mal humor, però no, només és el record d’una obra de teatre, una més de les meves que ha finit. Ni tan sols era nostra, era la meva, tu només feies cada vespre un assaig.\nLa meva obra era magnífica, tu entraves en escena, jove, alt i ben plantat; el perfecte galà. T’havia triat per la teva veu, masculina, amb cadència, encisadora. Vares captar perfectament el que marcava el guió, estaves esplèndid en el teu paper!\nEl text el vas aprendre ràpid, de nit, pels carrers mullats després de mitja nit, en noctàmbules floristeries, darrere les bambolines, en un bar, en una habitació robada al temps, entre llençols prestats. Sí, no fou difícil fer-te aprendre el teu paper, però fou impossible fer-te representar l’obra un cop assajada fins l’avorriment. Paties pànic escènic.\nFou inútil que et repetís que el nostre públic ens esperava, que portàvem anys preparant l’estrena.\nPassejàvem les teves excuses en un cotxe vell per la part alta de Barcelona. Jo d’esma, tu caracteritzat d’un altre. Impotent vaig baixar del vehicle i et vaig abandonar per sempre, amb tot de retrets, però per sempre.\nMaleïdes les hores que vaig perdre en un assaig inútil per crear-te!\nAleshores va venir la depressió, el qüestionar-m’ho tot. La meva vàlua com a escriptora d’obres de teatre, com a dona.\nEm sento culpable, he arribat a pensar si no et vaig dedicar tot el temps que et calia, potser hauríem d'haver estudiat el teu paper des d’un altre angle o fer algun taller d’expressió corporal per potenciar la teva autoestima o anar plegats a un curs de dicció. No sé.\nCrec que més val que sigui positiva; cal cercar una nova “inspiració”, buido la copa i demano al bàrman una altra del mateix, whisky & gingerale.\nÉs que en el fons en tinc molta de vocació.\nfoto cedida per: Joan A. Febrer\nEtiquetas: marta pérez, por al compromís\nEn Sergi, observava, embadalit el seu trosset de mar: hi havia una pedra grossa i rodona d’un color gris no gaire fosc, hi havia un eriçó de color gris violeta i força més d’una dotzena de peixets diminuts que no paraven de bellugar-se cap aquí cap allà.\nL’Aleix, el seu germà gran, anava amb el salabre, amunt i avall amb cara d’entès, fent la seva feina. Ell no estava pas per badar ni per a contemplacions, havia d’estar pendent de tot, pescar és una cosa important.\nPerò en Sergi, esperava el moment oportú, si podia ser que l’Aleix no el veiés. A vegades se’n reia d’ell i de les seves coses. Vigilava el seu trosset de mar, content i il·lusionat. L’Aleix li va portar, unes quantes petxines, i se’n va tornar un altre cop a pescar de nou.\nAleshores, en Sergi, veient-lo prou lluny, va buscar dins de la butxaca i en va treure un peixet de goma d’esborrar de color blau, i el va ficar dins de la galleda que contenia el seu trosset de mar. El peixet de goma va anar baixant lentament per dins de l’aigua. En Sergi va saltar d’alegria! El seu peixet també nedava!\n- S’ha cansat, pobret, ara s’ha aturat al fons a descansar. Que content està d’haver trobar uns quants amics!\nI així en veure que el seu peix ja no tornava a pujar, el va agafar amb cura, se’l va ficar a la butxaca altre cop i abocant la galleda a l’aigua, va retornar el seu bocí de mar, a la mar. I quan es va adonar que el seu germà el mirava, va fugir corrents cap a casa, abans que pogués atrapar-lo.\nTriar un bon lloc on atracar, que tingui possibilitats i un suculent botí a dins.\nOrganitzar l’atracament amb tot luxe de detalls, no deixar res a l’atzar.\nDurant unes setmanes vigilar el lloc en qüestió per triar quin serà la millor hora del dia per entrar-hi.\nPortar armes repartides per tot el cos per qualsevol imprevist que pugui sortir.\nEl dia de l’atracament fer uns exercicis de relaxació, i si s’és creient resar a tots els sants i déus possibles perquè tot surti bé.\nAquestes són les normes i consells que em va recitar de memòria Marco el dia que em va contractar. Jo era una persona respectable al barri, i mai m’havia dedicat a robar, però la necessitat ens fa caure en terrenys pocs segurs.\nVam estar unes setmanes planificant-ho tot. Marco ho tenia tot molt ben estudiat, era un expert en organitzar atracaments. Mai l’havien enxampat. Vàrem fixar un dia: dimecres 3 d’octubre. Passaven els dies i jo no ho veia gens clar, però no tenia una altra opció si volia pagar tots els deutes que tenia.\nSis mesos més tard...\nEl dia convingut, tot va anar sobre rodes. La botiguera de la joieria es va quedar sola, a les onze, el seu marit sempre marxava a esmorzar. Només entrar, Marco va apuntar-la amb la pistola. Ella no va tardar gens en donar-me els diners. En pocs minuts una alarma va sonar, no havíem previst allò, normalment les joieries tenien una alarma silenciosa que avisava a la central de policia, i que donava temps a fugir. Marco, sense jo ni adonar-me, em va agafar els diners de la mà, va obrir la porta i va fugir corrent. No vaig tenir temps ni de moure’m. Just en aquell moment, una patrulla que voltava pel mateix carrer em va enxampar de ple a dins la botiga i amb la pistola a la mà. No cal contar on vaig acabar.\nDesprés de moltes hores donant-li voltes, puc dir que Marco em va enganyar, es va deixar de contar-me la sexta norma: “quan tot es gira en contra, no hi ha amics. Agafa els diners i corre!”.\nEs va quedar amb la boca ben oberta, com la d´una balena que s´empasa un vaixell.\nTot d´una, en mirar-se a l´espill es trobà sense orella. Començà a botar i picar i repicar, tot cridant i bramant, pegant cops a tort i dret.\nMentre, cridava i es preguntava com podria viure així, s´havia fet de nit i l´home va seure damunt del llit, abatut.\nPensava en la seua orella, que no estaria tranquil.la enlloc , que pot ser havia sortit del seu cap per escoltar alguna cosa i s´havia perdut.\n- Les orelles no desaparèixen dels caps ,– va dir l´altra orella.\nL´home va posar la seua mà al buit que havia deixat el seu apèndix. Encara no podia creure el que estava escoltant per l’única via de comunicació que li quedava amb l’exterior.\n- Pot ser ha passat per la porta i l´agafat un gat – va dir l´home – pot ser siga el gat de la veina. Aniré a preguntar-li.\n- Pensarà que et falta un bull – diguè l´altra orella.\n- Probablement – va respondre – Però podria preguntar-li educadament: Senyoreta, podría mirar si el seu gat ha agafat la meua orella?\n- Com es diu? - diguè la orella dreta\n- Qui? – va respondre\n- La teua orella esquerra – diguè.\n- No conec el seu nom – contestà l´home.\n- Doncs, dubte que la veina puga respondre la teua pregunta. El seu gat col.leciona orelles, per això jo segueix enganxada a tú. No m´agraden gens els gats .\nLlavors, l´home es va preguntar perquè precisament a ell li havia passat això, mentre li preguntava el nom a la orella dreta.\nautora: Dolors, del blog Menjalletres\nEtiquetas: dolors, ficció\nEs va posar al llit però no podia dormir. Les parpelles es mantenien obertes com si sempre ho haguessin estat i ja començaven a produir-li un més que molest pessigolleig. Li deien que allò li passava per no relaxar-se abans d'agitar-se, que duia una vida molt atrafegada. Al seu parer, podia ser cert, però si duia una vida atrafegada, era simplement per optimitzar el temps. I com que intuïa que no estava pas rendibilitzant el temps mirant al sostre, va decidir alçar-se.\nHavia de netejar el pis i es va posar a fer-ho per a cansar-se i fer temps. Dormiria menys, però aprofitaria les hores que d'altra banda hauria malbaratat passant estirat al llit. Quan va acabar, va tornar a esmunyir-se entre els llençols. Res. Eren dos quarts de quatre de la matinada. Posada a avançar feina, va esmorzar, es va dutxar amb parsimònia i, quan enllestí, va aprofitar per depilar-se les cames. Tres quarts de cinc... Va fer un darrer intent d'adormir-se i, en no aconseguir-ho, es va vestir, pentinar i maquillar, i se'n va anar cap a la feina. Al cap i a la fi, a les sis obria la dona de la neteja i entre que trobava tren o metro, ben bé que ho serien.\nEn arribar, va fer cap al seu despatx. Va posar-se al dia amb uns quants esborranys d'estudis de mercat que calia lliurar al departament de mitjans en dues setmanes. Realment estava aprofitant molt el temps! Totes aquelles hores que hagués estat rodant pel llit maldant per aconseguir un son intranquil i breu, ara li servien per a fer coses que se li havien quedat endarrerides. Quan començaren a arribar els primers companys, ella estava fent unes còpies per a l'arxiu de l'Associació Empresarial de Publicitat, ja que aquells estudis s'havien fet...\nEra una història una mica absurda. Però va ser l'únic que va poder explicar al seu cap quan va voler saber què nassos feia dormint sobre la fotocopiadora. Ara va explicant que el director es va enfadar amb ella perquè aprofitava massa el temps.\nautor: Arcangelo di Mezzanotte, del blog Contes d'Storyville\nPublicado por bajoqueta en 9:00 7 comentarios:\nEtiquetas: arcangelo di mezzanotte, vida quotidiana\nPublicado por bajoqueta en 9:00 22 comentarios:\nQuan Àuryn i Grub van aterrar a la Terra, la lluna plena la banyava i la bressolava. Des del primer moment, l’Àuryn es va sentir atreta per la lluna com si una gravitació misteriosa afectés els seus sentits, i va asseure’s a mirar-la fins que va anar-se allunyant, ofegada per la llum del sol.\nL’endemà l’esperava, anhelant ser hipnotitzada de nou per ella. Quan la lluna va començar a treure el cap, però, va adonar-se que ja no era plena com el dia anterior.\nL’Àuryn, desconeixedora de les fases lunars, va sentir una tristesa tant gran al veure que a aquella esfera li faltava una mossegada, que començà a sanglotar escandalosament i Grub corregué a abraçar-la i consolar-la.\n- L’han mossegat... Se l’han menjat... – balbucejava l’Àuryn.\nDesprés d’uns dies a la Terra, l’Àuryn va enamorar-se d’un humà de pell bruna i rínxols de color de coure.\nI més dies després, ell va marxar i no va dir adéu.\nGrub la va trobar allà arraulida de nou, la va abraçar molt fort i li va dir a l’orella, amb un somriure comprensiu:\n- Què s’han menjat aquest cop?\nElla va aixecar la vista, i Grub va veure que les seves pupil·les no acabaven de ser rodones, sinó com dos plenilunis sense acabar de polir.\nautora: Menxa, del blog Pols d'estrelles per apendre a volar\nEtiquetas: desamor, menxa\nEll estava feliç, acabava d’enderrocar a la seva màxima competidora, que deixava a la seva eterna rival en la més absoluta misèria, amb el qual ell multiplicaria el seu benefici amb l’adquisició d’un bon grapat de clients, ferms pagadors i consumidors del seu producte. Tot i gaudir del triomf, li sabia greu que una dona tant atractiva es veiés obligada a començar de zero.\nViure en l’opulència es fàcil, per un home solter de bon veure, i amb el seu optimisme contagiós, no va tardar gaire en descobrir el plaer dels cotxes, restaurants, hotels de luxe i que botigues d’èlit l’esperessin amb els braços oberts disposats sempre a complaure els gustos de la acompanyant de torn.\nTothom sap, que pujar ràpid es sinònim de caure estrepitosament en el barranc del fracàs. Les casualitats ajudades per la caiguda insistent del mercat borsari va tocar de mort l’empresa, amb poc temps va passar de tot a res, al trobar-se que entre impagats, caiguda de vendes i pèrdues financeres, varen ensenyar-li uns números desgraciadament a favor del banc.\nArruïnat, sense poder suportar que tothom observés el seu declivi, va optar per enfilar-se muntanya amunt, endinsant-se en un bosc cada cop més espès i fosc, en el seu inconscient ja es perfilava l’idea d’acabar amb tot, deixar aquesta vida .\nUna veu suau, el va despertar, arraulit sota un arbre que prou feines li havia aguantat la humitat de les primeres nits fredes de tardor, aquella persona que ell mateix enviava a la ruïna feia poc més de dos anys, li estenia una mà, i amb to conciliador li deia, tu em vares treure d’un lloc que jo mai hauria sabut sortir, per donar-me la llibertat que he après a viure, si me’n dones l’oportunitat et puc ensenyar a viure amb qualitat i no amb quantitat.\nElla el va acompanyar a la seva particular casa pairal, una petita cova al recer de les inclemències del temps, amb una magnifica vista sobre el jardí de centenars d’hectàrees, d’un bosc de qui sap on.\nEn Pau era un petit vailet que vivia al camp amb els seus pares. Cada nit, abans de dormir, mirava les estrelles a través d’una finestra de la seva habitació. L’espectacle el fascinava i somniava en visitar-les algun dia. Però per sobre de totes, se n’estimava una de concreta, una que per ell brillava amb llum pròpia més que qualsevol altra. No sabia com es deia, però cada nit parlava amb ella i s’adormia mirant-la. De dia la trobava a faltar. No veure-la en despertar-se cada matí l’entristia, però ell sabia que algun dia podria arribar a la seva estrella i tenir-la sempre amb ell.Als seus pares al principi els feia gràcia, però després es van preocupar per l’obsessió del nen. Miraven d’explicar-li que els estels no es poden abastar, que són molt lluny i que per això es veuen tan petits, però que, en realitat, són molt grans i molt calents. Però res convencia en Pau i es passava les nits mirant la seva estrella.\nFins que un dia, aquell petit punt de llum va començar a créixer davant dels seus ulls emocionats, es va anar fent gran, s’acostava! En Pau va tenir por que les coses que li explicaven els pares fossin veritat, però estava tan il·lusionat que no li importava. En un tres i no res, fora la seva finestreta hi tenia un ens de llum pampallugejant que li va dir que el coneixia i que volia ser amic seu, que no podia deixar passar un dia més sense venir-lo a trobar. Feia tant temps que el veia des d’allà dalt…\nDes d’aquell moment, cada nit començava la felicitat de’n Pau i la seva estrella. Ella li explicava coses del cel i ell de la terra, i així van anar forjant una amistat que va durar i durar. Mai més no es van separar, però no podien explicar que, en relitat, si ho desitges, pots arribar a les estrelles, o arriben elles a tu. Per això no ho van dir a ningú.\nNo recordo quan vaig creixer, no sé qui van ser els meus pares, tinc una noció molt lleugera d'on sóc.\nFà un temps allà a baix, cap a ponent, es veia un riu, bé, un riuet, que mica en mica ha desaparegut, cobert per una serie d’el·lements que no entenc.\nSento sorolls molt variats (tots desagradables), sento olors molt diverses (totes desagradables).\nRebo visites comptades, de tant en tant un gos aixeca una cama i em deixa anar un líquid calent. No fa massa uns homes de verd em van amputar les poques branques que anava fent lluïr. Son els mateixos que reguen algun cop l'herba que s'esten als meus peus.\nMés sovint, uns homes de blau, canvien les bombetes al meu veï d'abaix, tot i així passa, vull dir passem, moltes nits a les fosques.\nDefinitivament la meva visió de ponent és decebedora.\nPeró si alguna cosa em preocupa és el que he vist creixer a llevant.\nautor: patrinsky, blog L'agulla, el paller i les ulleres\nEtiquetas: ficció, pratinsky\nAna i jo ens vàrem casar joves, sense esperar a futur econòmic més estable. Acabats de casar ens vàrem mudar a un petit apartament en la capital. Per aquell temps jo era un aspirant a escriptor. Escrivia compulsivament, encara que no aconseguia publicar, només petites col·laboracions en revistes de poc tiratge. Per les nits li ensenyava a Ana les pàgines mecanografiades amb la vella Underwood, repletes de notes manuscrites als marges. Ella acostumava a llegir-les en silenci, al costat de la finestra, la qual donava al parc. Jo l'observava, atent a qualsevol gest seu. Amb el temps vaig aprendre a interpretar-los. Si recollia les cames sobre la butaca era el millor senyal, li agradava; si per contra, jugava distretament amb els seus rínxols embullant-los en els dits, era el pitjor, s'avorria. Quan acabava, deixava les fulles parsimoniosament sobre la tauleta de cirerer mentre jo esperava ansiosament els seus comentaris. Després, discutíem sobre els continguts, formes i estructures dels escrits, rellegint-los els dos tirats sobre el llit.\nLes seves contribucions eren vitals per a mi. Ana era la meva musa i el meu crític personal alhora. Aquest ritual va perdurar durant anys i al mateix temps que la meva confiança com escriptor i les oportunitats de publicar creixien, va anar creixent també en mi la creença que només escrivia per a assolir la seva acceptació i pel mer plaer d'observar-la mentre llegia, cercant un somriure seu mentre ho feia. Què dir del plaer que experimentava jo quan Ana es reconeixia en alguna actitud dels meus personatges femenins, en la forma de caminar, de parlar...\n¡Quants matins vam recollir els folis espargits sobre el llit i al seu al voltant! Molt després que s'anés per a sempre, i encara ara, que m'he convertit en un escriptor reputat, que la Underwood jeu en algun racó de l'armari, jubilada per un processador de textos, encara que visqui en un espaiós àtic i per la finestra ja no es vegi el vell parc, segueixo deixant els escrits acabats d’imprimir sobre una tauleta al costat de la finestra quan em vaig al llit. Alguns matins tinc la impressió que els folis estan lleugerament més desordenats i arrugats.\nUna noia estèn la bugada de llençols amb moviments apamats per la repetició. Duu un parell de pinces a la boca i, quan s’inclina, deixa endevinar uns pits tremolosos. La nuesa dels muscles es banya temptadora sota el sol, i ell recorda, llàgrima avall, els anys malmesos.\nautor: Jesús M. Tibau, del blog Tens un racó dalt del món\nEtiquetas: ficció, jesús m. tibau\nNo sap que el va portar a fer-ho. De fet, encara no sap si se'n arrepenteix o no. El temps ja li ho dirà. Li va venir de cop, ell no és així. Ell és un tipus dur, que mai mostra els seus sentiments, que fa del seu cor una capseta. I aquesta capsa està ben tancada per un gran candau. Inaccessible. Alguna noia havia intentat intentat accedir-hi, però només hi havia trobat decepció. I després de la decepció, res. Ell tornava a quedar-se sol, però tampoc l'importava massa.\nEll era un tipus dur, i no podia anar amb qualsevol noia. Què pensarien els altres? No podia anar de la mà de cap noia, ni mostrar-se dolç, sota cap concepte. No podia passejar amb una noia, ni pensar tot el dia en ella. Era un tipus dur, ell no s'enamorava.\nPerò aquella noia mai havia intentat accedir dins la seva capseta. Potser per això la trobava especial. Ella respectava tot el que ell feia, encara que mai l'entenia. El deixava volar lliure, i quan volgués tornar, ja ho faria. Ella no li demanava lligams, ella no li demanava res.\nEn el fons, ell era com un nen petit enfadat. Si li demanaves una cosa, ell feia el contrari. En canvi, si no li demanaves, potser ho feia. Ella ho devia saber, per això mai li havia demanat res.\nPerò en aquell moment, tenint a aquella noia davant seu, va sentir unes ganes irrefrenables de dir-li. I aquell “t'estimo” va ser el principi del fi d'aquell tipus dur que no podia enamorar-se.\nCom cada any s’acostava el dia que els humans s’entestaven a celebrar un cop i un altre: “el dia dels que ja no hi són”. I com cada any, i després de 113 anys celebrant-ho amb una festa amb la seva família, ja n’estava fart. En el seu grup pocs faltaven, tots eren allí un cop i un altre, llavors no s’entenia la celebració d’aquesta festivitat. I les celebracions ja havien agafat un caire avorrit i tediós. La seva transformació havia estat com entrar en un bucle del qual no es podia sortir. Intentava aprofitar les 24 hores del dia al màxim, i no pensar en les festes i actes que la seva mare es negava a deixar de celebrar. Quan s’adonava que ja era lliure, ja tornava haver-hi alguna obligació al calendari.\nLi agradava campar lliure i solitari pels boscos propers a la seva mansió. Mai havia pogut arribar al final de les seves terres. El seu pare aconseguí una gran fortuna, la qual invertí en aquells terrenys als quals havien donat ús durant anys i anys, i els que quedaven.\nLa seva visita diària al cementeri, havia passat a ser una de les feines que li varen imposar als seus 20 anys, l’any de l’accident que el va fer immortal. La seva tasca: recaptar ànimes perdudes que no sabien cap a on tirar. I algun cop, per errors als hospitals, persones en vida que havia de convertir perquè passessin a formar part de la seva família, per dir-ho d’alguna manera.\nEl que li molestava era la festa d’aquella nit, on havia de vestir-se molt bé, i aguantar durant hores i hores als pesats que la seva mare havia convidat. Estava totalment prohibit vanar-se de les qualitats de la seva raça, tot per no sorprendre als nouvinguts. Ja tindrien tota una vida per endavant per descobrir els nous poders.\nHo tenia prohibit, però quan va sentir els crits de la seva mare, animant-lo a baixar per unir-se a la festa, li hagués agradat convertir-se en rat-panat i fugir per la finestra.\n- Vladimir! No siguis mal vampir i fes el favor de baixar!\nPublicado por bajoqueta en 9:07 4 comentarios:\nEntro al vagó blanc entre dues columnes de so (els meus auriculars). Miro a banda i banda. La noia de la samarreta caiguda que escriu en una llibreteta. M’hi assec al costat, intento endevinar-li l’escriptura, ràpida, furtiva. Es mossega la pell morta d’un dit i crec que se li ha escapat una mirada que s’adreçava a mi. Manipulo l’ipod, dec semblar interessant, o em penso que quedo interessant manipulant l’aparell a la recerca d’una cançó que s’adigui amb la noia que seu al meu costat. La llegeixo inspirada. Ella, tot de sobte, s’ha cansat d’escriure, desa el bloc i remena la motxilla sense treure’n res. Somriu, s’alça, escapa a la següent estació.\nUna senyora retenyida m’assenyala.\n—Jove, vigili, porta la bossa oberta.\nDissimuladament començo a buscar si he perdut alguna cosa.\nL´estel no sabia que ho era. No podia brillar, estava en la més completa obscuritat. I per obscuritat vull dir allò on tot es negre.\nAixí van anar passant els dies, el uns darrere els altres. L´estel no tenia gaire cosa per menjar ni gaire coses que fer i li va agafar la son.\nUna gallina buscaba un lloc on pondre un ou i el va pondré a la finestra de la cuina de Petra. Era un ou tan gros com la mateixa gallina. Dintre de l´ou tot era negre, per fora era blanc, com tots els ous.\nLa pagesa va recollir l´ou amb el seu davantal. L´estel es va despertar, tot seguia negre i va tornar a tancar els ulls..\n-Avui menjarem truita- va dir la pagesa.\nEn trencar l´ou , l´estel va caure a la llauna i va brillar una mica.\nLa pagesa li va donar beguda i menjar, el va bressolar i l´estel començà a brillar cada vegada amb més gana. Després va fugir per la finestra.\nAquella nit a la masia van sopar llum d´estel.\nEtiquetas: dolors, estels\nDesprés d’un llarg recorregut fins a aquell far, et plantejes si val la pena fer el viatge a l’inversa. Passats uns minuts, i amb tot el cansament del viatge acumulat a les espatlles, decideixes que potser millor fer un descans d’uns dies. Uns dies que es converteixen en setmanes, en mesos, i quan te n’adones ja t’has quedat a viure-hi.\nÉs això el que va passar a la majoria de gent que van arribar a Tarrestre. Sense adonar-se’n, van trobar petits motius per quedar-se allí i no tornar mai més al lloc d’on havien vingut. I quan els preguntaves el motiu d’haver-se instal·lat, no sabien contestar a la pregunta.\nEls dies passaven tranquils, cadascú amb les seves tasques creava un moviment que donava vida al poble. Les poques persones que venien de visita, i aconseguien marxar, era perquè no havien captat l’essència d’aquell petit poble de costa.\nArgimiro en portava onze vivint a Tarrestre. I no se’n penedia, de fet, és que tampoc s’havia plantejat mai marxar-hi. Quan aquell humit i calorós matí, va arribar al poble per veure el far i fer unes quantes fotos, alguna veu interior ja li va dir que no tornés a casa. Segur que la seva muller se’n sortiria la mar de bé amb els seus 4 fills, sempre havia confiat amb ella.


8 carrosses i un trenet participaran demà a la rua de carnestoltes de PLF | Ràdio Palafolls\nHome Cultura 8 carrosses i un trenet participaran demà a la rua de carnestoltes de PLF\n8 carrosses i un trenet participaran demà a la rua de carnestoltes de PLF\nMarc Ferri , març 7, 2014\t / 423 0\nUna setmana més tard que a la resta de poblacions, aquest dissabte PLF organitza la seva rua de carnestoltes que tornarà a omplir de color i de música el centre de la nostra localitat.\nAquest any, la rua ha baixat en nombre de carrosses participants i demà desfilaran 8 carrosses i comparses a la nostra localitat, alguna d’elles de colles de PLF, però també de Tordera o Malgrat .\nA banda de les carrosses també hi haurà el trenet que utilitzaran els usuaris d’Aspronis per participar a la rua de carnestoltes de PLF.\nLa rua començarà a l’Avd Costa Brava a partir de les 8 del vespre i seguirà el recorregut habitual, per aquesta avinguda fins el carrer Ramon Turró , Riera de la Burgada Av Pau Casals i carrer Major. La rua acabarà a la plaça de Poppi, on es concentraran les carrosses participants. Ho explica Antoni Marin, membre de la comissió de reis organitzadora de la Rua.\nTotes les carrosses participants rebran una aportació de 125€ per la seva presència a la rua.\nA causa del carnestoltes la mobilitat al centre de PLF es veurà afectada. Òbviament estarà prohibit circular pels carrers per on transcorre la rua i també estacionar en aquestes vies de la nostra localitat.\nVictòria dels principals equips de futbol de PLF\nTornen les visites guiades del “Palafolls Pas a Pas”\nEl Teatre Clavé de Tordera posa en marxa la venda d’entrades\nL’ACEP engega la campanya de Nadal amb la Fira d’Artesania i Complements i la promoció de premis


Màster en Sport Management - Pràctiques | Blanquerna\nCoordinació Dra. Raquel Mirabet\nEl pla d’estudis dels màsters universitaris atorga al Pràcticum un paper central en la formació dels estudiants. El Pràcticum és la millor manera d’articular el saber amb el saber fer i el saber ser. És una oportunitat per descobrir la funcionalitat dels aprenentatges i conèixer l’aplicabilitat d’allò que s’està estudiant; ofereix un contacte rellevant amb la realitat professional i, per tant, és una font important d’enriquiment professional i personal; desenvolupa, també, la capacitat crítica i autocrítica necessària per a la formulació d’interrogants i esdevé, així, un motor essencial per a la recerca científica i per al conjunt del desenvolupament acadèmic i professional.\nConcretament, l’estada de pràctiques en el màster universitari en Gestió d’Organitzacions Esportives i Projectes Esportius (Sports Management) és de 60 hores durant el segon semestre –de febrer a maig. Les pràctiques possibiliten l’apropament de l’estudiant a la realitat d’una organització esportiva o de lleure, a partir de l’observació dels seus processos de gestió habituals i del coneixement dels diferents projectes que s’hi duen a terme. Per a la realització d’aquestes pràctiques, la Facultat de Psicologia, Ciències de l'Educació i de l'Esport Blanquerna-URL té signats convenis amb centres de l’àmbit de l'esport i el lleure.