Els més demanats\nCita regidor o tècnic\nLlicència ambiental activitat inclosa en l’annex II (LPCAA)\nEstan sotmeses al règim de llicència ambiental municipal les activitats ubicades en un mateix centre o en un mateix establiment i que pertanyen a la mateixa persona o empresa titulars, que es relacionen a l’annex II de la Llei 20/2009, de prevenció i control ambiental de les activitats (LPCAA), tant per ser implantades com per a tota modificació substancial que s’hi pretengui realitzar un cop autoritzades.\n1) Activitats sotmeses a una llicència ambiental amb declaració d’impacte ambiental. Aquestes activitats són les que en l’epígraf corresponent a l’annex II de la LPCAA es determina específicament la necessitat d’aquest procés (Codis 11.1 i 11.2).\n2) Activitats sotmeses a una llicència ambiental i a avaluació d'impacte ambiental simplificada:\nAquestes activitats són les que es troben en algun d'aquests supòsits:\n• En l’epígraf corresponent a l’annex II de la LPCAA es determina específicament la necessitat d’aquest procés. (Codi 7.9.sempre que a la instal•lació es donin, d'una manera simultània, les circumstàncies següents: a) que estigui situada fora de polígons industrials, b) que estigui situada a menys de 500 m d'una zona residencial, c) que ocupi una superfície d'almenys 1 hectàrea)\n• Estan ubicades en espais naturals de protecció especial (PEIN, Xarxa Natura; zones humides conveni Ramsar, altres).\n3) Activitats sotmeses a una llicència ambiental sense necessitat de sotmetre’s a cap procés d’avaluació d’impacte ambiental.\nTambé està subjecta a llicència ambiental la modificació substancial de qualsevol activitat de l’annex II de la LPCAA, amb els mateixos procediments, documentació i requisits que els establerts per al seu atorgament.\nÀrea que tramita\nÀrea municipal de gestió de les activitats i llicències.\nPer Internet: cal que empleneu la sol·licitud clicant el botó "Tramitar online"\nPresencialment: a les oficines municipals (Carrer Pere Noguera 12, Teià)\nImprès de sol·licitud de llicència ambiental.\nLlei 20/2009, de 4 de desembre, de prevenció i control ambiental de les activitats (LPCAA) i normatives sectorials.\nLlei 3/2010, del 18 de febrer, de prevenció i seguretat en matèria d’incendis, en establiments, activitats, infraestructures i edificis.\nLlei 21/2013, de 9 de desembre, d'avaluació ambiental.\nLa resolució es dicta i es notifica en un termini màxim de sis mesos a comptar de la data de presentació de la sol·licitud.\nLa no resolució i notificació en el termini de sis mesos, comporta la desestimació de la sol·licitud de llicència i permet a l’interessat interposar el recurs administratiu o el contenciós administratiu que sigui procedent.\nPeríode de l’any en què es pot demanar\nEs pot presentar en qualsevol moment.\n1. Haver realitzat el pagament de la corresponent taxa associada a aquest tràmit.\n2. Opcionalment, l’interessat pot adreçar-se a l’Ajuntament per:\na) Rebre informació sobre els requisits que ha de complir la sol·licitud i obtenir els formularis a complimentar.\nb) Sol·licitar informe urbanístic respecte de la compatibilitat de l’activitat prevista amb el planejament urbanístic.\n3. Quan per a la implantació de l’activitat sigui necessari efectuar obres subjectes a llicència, el peticionari de la llicència ambiental pot sol·licitar la preceptiva llicència d’obres de forma simultània amb aquesta llicència, o bé esperar que li sigui atorgada o denegada la llicència ambiental, i després demanar la d’obres.\nLa taxa que estableixi l’ordenança fiscal.\nEls que estableixi l’ordenança fiscal.\nQue cal aportar?\n1. Sol·licitud de llicència ambiental d’acord amb el model normalitzat.\n2. Projecte bàsic amb estudi ambiental, signat pel personal tècnic competent amb el contingut assenyalat a l’Ordenança d’intervenció municipal ambiental, de seguretat i de salut pública.\nSi l’interessat no ha sol·licitat informe urbanístic abans de sol·licitar la llicència ambiental, el projecte haurà d’incorporar de manera diferenciada la informació següent:\n1.- Plànol d’emplaçament de l’activitat projectada que permeti la identificació de la finca.\n2.- Explicació sintètica de l’activitat projectada que detalli la seva naturalesa i característiques principals.\n3.- Necessitats d’ús i aprofitament del sòl i del subsòl.\n4.- Requeriments respecte la disponibilitat i la suficiència dels serveis públics municipals que exigeixi l’activitat.\n5.- En els casos d’activitats que, tot i que no estan incloses en la legislació d’accidents greus projecten tenir alguna de les substàncies químiques o categoria de substàncies tòxiques o molt tòxiques, de conformitat amb els llindars que s’estableixen a la normativa de seguretat industrial, s’ha d’aportar la normativa que determina aquesta legislació.\n3. Estudi geològic de les característiques del sòl en el qual s’emplaça l’activitat projectada, sempre que la normativa específica aplicable defineixi aquesta activitat com a potencialment contaminant del sòl.\n4. Estudi d’impacte ambiental o document ambiental segons si l'activitat s'ha de sotmetre a avaluació d'impacte ambiental ordinària o simplificada.\n5. Document acreditatiu de la designació de la persona que assumirà la responsabilitat tècnica de l’execució del projecte i que expedirà la certificació acreditativa de l’adequació de l’activitat i de les instal·lacions a la llicència atorgada.\n6. Amb caràcter voluntari, s’ha d’indicar el sistema i procediment per a la verificació del funcionament dels autocontrols de l’activitat proposats per la persona sol·licitant, amb indicació del tècnic o de la tècnica amb qualificació adequada responsable de la seva aplicació.\n7. Documentació preceptiva en matèria d’incendis d’acord amb la Llei 3/2010, del 18 de febrer, i la normativa sectorial aplicable o Ordre del Conseller competent en la matèria.\n8. En el cas d’activitats ramaderes, pla de gestió de les dejeccions ramaderes, amb les condicions i continguts determinats en la normativa d’aplicació.\n9. Qualsevol altra documentació que sigui exigible per la legislació ambiental aplicable a l’activitat.\n10. En cas d’actuar com a representant legal, declarar la representació amb la qual s’actua.\n11. Declaració, si cal, de les dades contingudes en el projecte que, segons la persona sol•licitant, gaudeixen de confidencialitat d'acord amb la legislació, amb especificació de la Llei en la qual s’empara.\n12. Declaració responsable en matèria de salut alimentària, si és un establiment afectat pel Reial Decret Llei 191/2011 (Aquesta es presentarà quan s’iniciï l’activitat).\nPodeu realitzar aquest tràmit online prement el botó


Dipofilopersiflex II: 11/08/2009\nProposta de canvi substancial en la informació als Mitjans de Comunicació Públics\nCarta oberta a Mònica Terribas i Francesc Escribano\nBenvolguts i admirats,\nUs proposo aquí una fórmula que permetria al periodisme català fer història. Història!\nEm refereixo concretament a la Televisió i a la Ràdio com a mitjans de comunicació, i proposo que tant als Telenotícies com a tota la programació de totes les cadenes públiques s'apliqués el vell concepte de quotes.\nConcetament també, es tractaria d'aplicar la QPC sigles corresponents al nou concepte Quota de Positivitat i Creativitat i això consistiria exactament a establir per decret que tant la Ràdio com la Televisió nacional catalanes s'autoimposen d'emetre entre un 10% i un 15% de continguts positius que contrarrestiessin la necrologització actual de la informació radiada i televisada, que afegida a la pandèmia de sobresaturació d'informació esportiva y de l'entorn quasimafiós que envolta l'esport, creen un referent i un model mediàtic que no pot portar més que a la malatia mental i a la degeneració cerebral de la ciutadania.\nEm nego a creure que sigui un objectiu dels responsables de la comunicació mediàtica d'aquest país, oi que no? ;-)\nPerò és el que hi ha i cal fer-hi front com si el que és: una greu malaltia vírica.\nAquí s'imposa un petit parèntesi per fer una reflexió quasi filosòfica sobre el concepte d'informació, que evidentment cal modificar en profunditat, ampliant-lo justament per tal que inclogui necessàriament els sememes de positivitat, creativitat, vida i felicitat al costat de les desgràcies i la mort en totes les seves mil i una cares i omnipresents i omnívores a totes les televisions.\nArreu del país, però també arreu de l'Estat, d'Europa i del món, al costat de les desgràcies provocades pels elements naturals, i les morts causades per les guerres, els accidents de trànsit i violències de tot tipus, hi ha fets petits i grans duts a terme per ciutadans normals. Fets que tenen a veure amb la solidaritat, amb la solució de problemes agraris, de comunitats, de barris urbans; amb la invenció de fàrmacs, amb les línies de treballs dels investigadors de tot tipus, la física, la química la biologia, l'etologia i l'etnografia i la paleontologia; amb la participació de ciutadans en festes i celebracions de tot tipus; amb la publicació de nous llibres que apareixen cada dia; amb els intercanvis escolars, amb les amistats i els llaços culturals que es creen amb els estudis universitaris; els joves que ja poden comprar pis i emancipar-se; els joves que troben treball per primera vegada; els aturars de llarga durada que acaben tornant a trobar una feina...\nLa llista és infinita. Només cal buscar, ravar i filmar i presentar aquestes NOTICIES de QPC i preparar-ne un determinat percentatge a incloure necessàriment al costat d'aquelles notícies d'"antic règim" que són les que patim actualment i que es mantenen vigents sense que ningú les qüestioni.\nTanmateix brollen d'un error de concepció que ja fa temps que s'hauria hagut de revisar: a aquella persona que va dir que notícia era "el fet que un home mossegués un gos" se li hauria de revisar la biografia i declarar-la terrorista comunicatiu i enemic dels pobles.\nEl mal que va fer a la Humanitat és infinit i inconmensurable, perquè ha impedit justament que la normalitat i la positivitat formin part de la notícia i que els periodistes del món sencer es dediquin gairebé exclusivament a cercar scoops negatius: la infelicitat, la desgràcia i la mort elevades a la categoria de mite i tresor que cal anar a cercar allà on sigui i mirar d'esventar al preu que sigui.\nBé, fixeu-vos que la implementació de la QPC no costaria gaires diners al Govern de Catalunya, només caldria susbtituir o -si fos necessari- allargar una mica els Telenotícies, de manera que de cada 10 morts es parlés del naixement d'algun nadó en algun lloc de Catalunya. Que de cada 10 desgràcies acumulades s'hagués d'aportar una notícia positiva que fes nèixer i créixer entre els ciutadans valors i ondes positives: models a imitar, conductes a canviar per millorar. Que de cada deu desgràcies ocorregudes als hospitals, s'anés a filmar la bona feina de les infermeres i els equips mèdics i la salut recuperada de milers de malalts arreu del país...\nQue al costat de la filmació de camps de conreu devastats per pluges i pedregades o pestes, es filmés de tant en tant un camp o un hort esplendorós, ple de cereals o de fuita i de verdures a punt de collir i d'arrivar al mercat. Que al costat de la mort i la desgràcia es filmés també la vida i la felicitat, l'esperança i la il·lusió d'un món millor i d'una vida millor.\nTan senzill de fer i tan revolucionari! Tan senzill d'entendre però tan difícil de fer entendre al tot un pany de paret de periodisme tarat i obsolet centrat en la negativitat.\nPenseu-hi! Feu que analitzin aquesta proposta a les facultats de periodisme del país i que entre tots els intel·lectuals i els bons gestors del país introdeixin en aquest temps de crisi un factor que capgiri totes les tendències negatives.\nMónica, Francesc, estudieu-vos la meva porposta, poliu-la tant com calgui, però aconseguiu fer-la implementar d'alguna manera. La societat catalana us ho agrairà i contribuireu més del que ens poguem pensar ara a canviar l'imaginari collectiu d'aquesta nostra petita però -diguin el que diguin- rica, plena, neta, feliç i molt estimada pàtria.\nPublicat per Unknown el 11.8.09 3 comentari/s |\nEtiquetes: 33, Catalunya Ràdio, creativitat, Francesc Escribano, lletres, Mònica Terribas, programació, qpc, quota de positivitat i creativitat, Telenotícies, televisió, TV3\nProposta de canvi substancial en la informació als...


ÀGORA, cicle de debat a Figueres: 2010\nPublicat per Lucila Mallart a 12/24/2010 Cap comentari:\n“CREIXEMENT I DECREIXEMENT”\nMuseu de l’Empordà, 23/12/2010, a les 20h\nAmb Amadeu Petitbó i Jordi Pigem\nLa propera i última sessió del cicle Àgora estarà dedicada a debatre quin model ha de seguir l’economia a partir de l’actual situació de crisi. S’oferiran dues visions: la de l’economia liberal basada en el lliure mercat, i la de la teoria del decreixement, que ofereix una alternativa a l’economia de creixement a partir d’una crítica de les conseqüències del productivisme de la societat industrial. Per parlar d’aquests temes comptarem amb dos ponents amb una trajectòria molt destacada: l’economista Amadeu Petitbó i el filòsof Jordi Pigem.\nAmadeu Petitbó (Barcelona, 1946) és Doctor en Ciències Econòmiques. Actualment és catedràtic d’Economia Aplicada de la Universitat Complutense de Madrid i director de la Fundación Rafael del Pino, dedicada a la formació de líders polítics i econòmics i al foment del lliure mercat. Ha estat catedràtic a les universitats de Lleida i Barcelona, investigador a la London School of Economics (Regne Unit) i professor visitant a diverses universitats europees. Entre el 1990 i el 1992 va ser Subdirector General d’Estudis del Ministeri d’Indústria i Energia i Delegat d’Espanya al Comitè d’Indústria de la OCDE (Organització per a la Cooperació i el Desenvolupament Econòmic). Del 1995 al 2000 va ser President del Tribunal de Defensa de la Competència. El 1999 va ingressar a la Reial Acadèmia de Doctors i va ser nomenat Economista de Mèrit del Col·legi d’Economistes de Catalunya. També està en possessió de la Gran Cruz de la Orden del Mérito Civil. A Figueres, va ser vocal de la Junta del Patronat de l’Hospital. Entre les seves darreres publicacions trobem El derecho de la competencia en tiempos de crisis (Fundación Rafael del Pino, 2010) i Mercats i competència: efectes de liberalització i desregulació sobre l'eficàcia econòmica i el benestar (Reial Acadèmia de Doctors, 1999).\nJordi Pigem (Barcelona, 1964) és Doctor en Filosofia per la Universitat de Barcelona. Va ser professor del Masters in Holistic Science del Schumacher College (Anglaterra) entre 1998 i 2003. És autor de Qüestió de valors: del consumisme a la sostenibilitat (Tres i Quatre, 2010), Bona crisi: cap a un món postmaterialista (Ara Llibres, 2009; Buena crisis, Kairós, 2009), El pensament de Raimon Panikkar (Institut d'Estudis Catalans, 2007) i La odisea de Occidente (Kairós, 1994) i editor d’Ivan Illich: Textos Essencials (Tres i Quatre, 2009). Ha obtingut el Premi de Filosofia del Institut d'Estudis Catalans (1999) i el Premi d’Assaig de Resurgence i la Scientific and Medical Network (2006). Va ser coordinador de la revista Integral, és assessor del futur Museu del Paisatge de Catalunya i col·labora en diversos mitjans de comunicació. Des del 2004 resideix a l’Escala.\nPublicat per Lucila Mallart a 12/20/2010 Cap comentari:\nPublicat per Lucila Mallart a 12/17/2010 Cap comentari:\nPublicat per Lucila Mallart a 12/10/2010 Cap comentari:\nCrònica del debat «Economia i famílies», amb Anna Cabré i Cristina Sánchez Miret\nEl passat dijous 2 de desembre de 2010 va tenir lloc la primera sessió del cicle Àgora 2010. Amb la presència de la Dra. Anna Cabré, directora del Centre d’Estudis Demogràfics de la Universitat Autònoma de Barcelona, i la Dra. Cristina Sánchez Miret, professora de Sociologia de la Universitat de Girona, es va debatre sobre la qüestió de l’economia i les famílies. Per als que no vau poder venir, i per als que sí vau ser-hi i us ve de gust recordar el que s'hi va comentar, aquí teniu un breu resum del debat.\nLa professora Anna Cabré va començar la sessió exposant de quina manera els períodes de bonança i crisi econòmiques incideixen en les estructures familiars. Va parlar d’algunes conseqüències poc conegudes i de com aquestes influeixen en la societat. Per exemple, va explicar que el fet que les famílies fomentin l’educació dels fills en moments de precarietat laboral, fa que l’expansió dels estudis universitaris al nostre país hagi estat sempre fortament vinculada a aquests moments de crisi. Així, la primera generació que va rebre majoritàriament estudis superiors al nostre país, és a dir, la que va accedir a la universitat en el canvi de dècada dels setanta als vuitanta, ho va fer en un moment de crisi econòmica que coincideix també amb l’expansió territorial de les universitats. La Dra. Cabré també es va referir al fet que, en moments de crisi, les persones grans viuen més acompanyades –perquè els fills es refugien a casa seva- i que hi ha una reducció de les morts per accidents laborals o de trànsit. Finalment, també va comentar que la recent època de bonança econòmica va ser positiva per als fills de les classes mitjanes, que van ser les que van apostar per a l’adquisició d’habitatges com un símbol de l’esforç en el treball i dels assoliments de la generació dels pares. Per contra, la crisi econòmica actual planteja un millor escenari per als fills de les classes benestants, majoritàriament formats per dur a terme feines qualificades, i que si bé durant el temps de bonança van veure com els llocs de feina vinculats a la construcció tenien una millor retribució econòmica, actualment compten amb una formació –i un suport financer per part de la família- que els pot ajudar a superar més fàcilment aquest període de crisi.\nPer la seva banda, la Dra. Cristina Sánchez Miret es va centrar en el repartiment de les tasques a la llar i en la manera com aquest afecte l’economia del país. Així, va afirmar que el fet que la majoria de tasques domèstiques recaiguin sobre la dona té conseqüències negatives ja que, d’una banda, l’allunya del món laboral –i, per tant, de la productivitat- i, de l’altra, genera unes despeses extres –la contractació de personal de neteja o cura per a les tasques que la dona sola no pot assumir- que repercuteix també negativament en l’economia de les famílies i, per tant, en la seva capacitat adquisitiva. En aquest sentit, va afirmar que actualment només en un 10% de les llars catalanes es comparteixen les tasques de la llar, i que, contràriament al que es podria pensar, en els índexs de repartiment de les feines domèstiques no hi incideixen l’edat, el nivell formatiu ni la procedència. Tot i això, la percepció social de la col·laboració masculina a la llar és molt superior, ja que hi ha un component ideològic que fa que els homes tinguin la sensació que col·laboren més en les tasques de la llar del que succeeix en realitat. Així, la Dra. Sánchez Miret va posar com a exemple que, si hi ha un total de 100 tasques a realitzar, com que qui les controla, en la majoria dels casos, segueix sent la dona, l’home només en veu 10, i si en fa 3, té, doncs, la sensació que està fent un 30% de les tasques domèstiques, quan en realitat només n’està fent un 3%. Finalment, Cristina Sánchez Miret va apuntar que el teixit social figuerenc es diferencia del seu entorn pel fet de tenir una major població de gent jove, i també per l’elevat nombre de gent que es dedica al sector econòmic del comerç.\nPublicat per Lucila Mallart a 12/04/2010 Cap comentari:\nPublicat per Lucila Mallart a 11/22/2010 2 comentaris:\nEl proper dilluns 22 de novembre, a les 10:30, tindrà lloc la presentació pública del programa de l'Àgora 2010, que tractarà sobre economia, cultura i societat, i tindrà lloc els dies 2, 9, 16 i 23 de desembre a l'auditori del Museu de l'Empordà. El mateix dilluns al matí el publicarem al blog.\nMoltes gràcies per la vostra paciència i bon debat!\nPublicat per Lucila Mallart a 11/17/2010 Cap comentari:


Ferrer Ferran dirigirà el 1er concert de la temporada 2019/2020 de la Banda de Música de Manacor – Rellevant.cat\nVarem parlar amb el director Eduardo Bernabéu, sobre el concert i recabaren la seva opinó sobre el compositor Ferrer Ferran, de qui ens va dir: “Ferrer Ferrán és el mestre de mestres, es a dir, avui en dia esta considerat el millor compositor per a música de banda que hi ha a Espanya. De fet, la seva música sona pels cinc continents , el programa que hem triat entre Ferrer Ferran i jo, és un programa que s’adecua bé a la banda, i també perque es lluesquin els solistes de la banda, com en Joan Carles trompeta, que farà un bolero que està dedicat al padrí del compositor i que és molt bonic, i estic segur que Joan Carles ho farà súper bé. Després hi ha un encàrrec que vam fer per a saxo, que es titula Manacor Sax, i ho farà na Maria Bel, una jove de la banda que actualment està estudiant el superior a Saragossa; és espectacular, una passada. En fi, la banda ha tingut dos mesos per preparar aquest concert, i ara les dues últimes setmanes hem fet assajos intensius, de fet les obres que farem n’hi ha dues que són per dur a certàmens, per això hem triat a Ferrer Ferran, perquè vingui i farem obres seves, i les treballerem amb ell, així de cara al proper Certamen ja tenim l’obra lliure preparada. És un honor que un director d’aquesta categoria vengui a dirigir la Banda. Els músics aprendan molt de l’experiència i segur que ho transmetran al públic el dia del concert”.\n12 de novembre de 2019 Magdalena Ordinas Cultura, Música Deixa un comentari


El Partit Popular de la Vall recorda la construcció del Edifici Cultural Leopoldo Peñarroja en el seu segon aniversari - Radio La Vall d'Uixó - Cadena Ser\nEstàs aquí:Inici Actualitat La Vall d'Uixó El Partit Popular de la Vall recorda la construcció del Edifici Cultural Leopoldo Peñarroja en el seu segon aniversari\nL'Edifici Cultural Leopoldo Peñarroja alberga, a més de l'auditori, l'Escola Oficial d'Idiomes i l'Escola per a Adults; una infraestructura que ha suposat una inversió de 6.300.000 euros.\n“Després de quasi quinze anys d'espera, per fi en 2015 vam poder inaugurar l'Edifici Cultural Leopoldo Peñarroja, un projecte que sempre ha comptat amb el respatler dels governs del Partit Popular i amb els obstacles de l'esquerra”, ha recordat el regidor Alberto Sanfélix que ha dit que el projecte va començar en 1999 amb Vicent Aparici d'alcalde. “Després d'una etapa fosca, amb PSOE i EU en el govern, va haver de tornar un govern del PP amb Isabel Bonig per a reprendre les obres que va aconseguir inaugurar Óscar Clavell”. Sanfélix ha dit que sent alcalde el socialista Josep Tur, amb el suport d'Esquerra Unida, es van paralitzar les obres i en els seus vuit anys d'oposició es van dedicar a intentar dilapidar el projecte perquè no vera la llum, ja que han votat en contra de reprendre les obres i de la posterior gestió.\nAlberto Sanfélix ha assegurat que “abans de les eleccions de 2015, Esquerra Unida va utilitzar l'auditori com a arma llancívola per a tirar pestes del mateix. Van empaperar els cotxes amb uns cupons en els quals es podia llegir ‘Polidineral’ i fins i tot l'actual regidor de Cultura va fer un article titulat ‘Poliestafados’ parlant malament d'aquest edifici”. No obstant açò, ara que l'esquerra està en el govern no diuen gens dolent de l'Edifici Cultural Leopoldo Peñarroja, en un clar exemple de cinisme i de la seua doble rasadora.\nSegons diu el regidor popular, aquesta gran inversió educativa i cultural es suma a les moltes obres educatives realitzades per governs del PP en l'Ajuntament de la Vall d'Uixó i de la Generalitat Valenciana. En total són 30.000.000 euros invertits en col·legis nous com La Cova, Cervantes, Ausiàs March i Asunción; a més de l'IES Benigasló, les aules d'automoció de l'IES Botànic Cavanilles i l'IES Honori Garcia.\n“En els vuit anys d'oposició, l'esquerra solament ha tret la pancarta per a criticar i en aquests dos anys de govern poc han fet en matèria educativa, excepte horts amb pneumàtics i pintar bancs. Ara que tenen acció de govern, no fan res”, ha conclòs.


Bonic vestit amb collaret - tipus i models de collarets: desmuntable, estand, de punt, collaret, avituallament, vaixell, anglès\nVestit amb collaret - 44 fotos de vestits preciosos amb coll per a totes les ocasions\nVestit bonic, delicat i de luxe : el triomf etern del sexe just. Aquesta bellesa de roba absorbeix els canvis que la moda està tan influenciada. Un vestit amb coll és una variant popular de l'indumentària per a la vida quotidiana i les vacances.\nÉs sorprenent que un detall tan petit com un collar, sigui capaç de transformar un vestit simple i normal. De moda en les últimes dècades, el vestit amb un collar va tornar triomfalment a les passarel·les, sotmetent els cors de les belleses amb versatilitat i elegància lacònica. És difícil no esmentar que l'opció més popular era un vestit negre, amb un collar formal, però invariablement elegant.\nEncara que val la pena assenyalar que els vestits en el rendiment del color també han reposat l'armari de les dones de moda. Fabricats en una varietat de teles (cotó, gènere de punt, seda, setí), vestits decorats amb un bon collaret, donen a la imatge una coqueta, amagada en el marc de l'elegància. Es considera un matís real, quan el teixit principal de la roba contrasta amb el color del coll. El més sorprenent és que el detall en si té variacions tan diferents que no cal parlar de la monotonia:\navaria / anglès;\npunt / encaix.\nBonic vestit amb collaret\nVestit amb iugo de coll\nLa roba amb aquest tipus de collar sempre va estar present a l'armari de les nenes mirant la moda. La versió original del rack és un aspecte atractiu una miqueta relaxat i alhora femení. La pinça és el disseny del coll en forma d'una tira ampla en un ple net. Els models de colls per a un vestit en forma de jou poden variar en grandària.\nHi ha una versió restringida amb una ratxa poc notable. En alguns casos, el jou té un aspecte impressionant, sent l'element central de la imatge. Més sovint el jou es fa de la mateixa tela i del mateix color que tot, tot i que hi ha models en què el collar contrasta. Si hi ha un desig de decorar una mica la imatge, el coll es complementa amb un fermall o una cadena llarga amb un penjoll.\nCollar desmuntable al vestit\nUna versió molt versàtil per a aquells que valoren el seu temps i prefereixen un armari polivalent. El model en què s'elimina aquest ictus de moda "es transforma en un vestit lacónico amb un gest senzill de la mà". Aquest últim és fàcil de transformar, reemplaçant el collaret d'encaix, decorat amb espècies o cornetes, i voila: un suau arc romàntic reemplaça l'elegant. A l'hivern, la roba es pot decorar amb una tendència real: un detall de pell, un collaret. A més de la facilitat de reemplaçament, els colls de sobre del vestit són bons perquè es poden utilitzar com a accessoris per a una brusa o blusa.\nVestit amb collaret d'encaix\nCollaret de cordons: salutacions del passat llunyà. Des de temps immemorials, les dones preferien decorar la seva roba amb un encaix senzill, fent-ne collars completament o tapant les vores. Les realitats d'avui són novament afavorides per aquesta combinació romàntica. Les natures somnias poden respirar un sospir d'alleugeriment: aquesta temporada prefereixen la tendència:\nEl líder és una combinació contrastada: un vestit negre amb un coll blanc. Els productes beixins amb un aspecte negre i elegant no són menys exquisits.\nEn el model sense mànigues, aquesta peça d'encaix es pot duplicar amb "ales" calentes.\nÉs apropiat en qualsevol cas, un vestit elegant amb un coll blanc i punys de puntes de màniga.\nDe manera inusual i luxosa, es veu la roba, en la qual el patró continua a la línia del cofre.\nVestit amb coll de peu\nL'elegància il·limitada i l'elegància restringida tenen un vestit amb un collaret. Aquest estil, que es va fer gairebé obligatori en l'armari d'aquestes dames, era impopular per una aparença molt simple. Però els dissenyadors moderns van anar més enllà, combinant el rack amb elements interessants: coqueta, faldilles exuberants, corretges amb botons, guipures, paillettes. Un vestit tancat amb collaret i màniga llarga pot convertir-se en sexy si la zona de decocció està oberta. La feminitat es dóna als models en què la zona del pit està feta de puntes.\nVestit amb coll de brunzit\nQui hauria pensat que aquells collars ordenats i "justs", com els de les alumnes de les escoles soviètiques, es convertiran en una tendència fonamental en l'actual Olympus de moda en els últims anys. La variant és diferent perquè les seves vores es troben lliurement sobre la tela. El vestit amb el coll de raspall sempre va trobar el seu lloc a l'armari de dona, però en les últimes temporades estava en el seu apogeu.\nEntre les tendències que va tocar el collaret de cobertura, cal esmentar el següent:\nCom ja s'ha esmentat anteriorment, aquest element esdevé central si es fa amb tons diferenciats i contrastants respecte al color de la roba.\nLa forma del collar pot ser no només oval, sinó també triangular, rectangular.\nUn altre accent real és la rica decoració, gràcies a la qual no hi ha necessitat de collarets o abaloris que desapareixin. Els collarets estan decorats amb comptes, comptes, accessoris metàl·lics, paillettes, brodats de fils o cintes, pedres de ratlles.\nSovint és un vestit amb coll i punys en un disseny o color similar.\nEl disseny tancat i restringit a vegades equilibra la longitud curta de l'equip.\nVaixell de colla al vestit\nUn parell de trossos frívols, però femenins, del coll del vaixell emmarquen bellament la part superior del vestit, fent èmfasi en la fragilitat de les clavícules i el coll prim. El model del vestit és ideal per a les noies del tipus de pera, que necessiten equilibrar les espatlles estrets en relació amb els malucs frondosos:\nEl tall de la barca amb el vestit és un cas harmònic, destacant les corbes naturals del cos.\nEls draps en l'abdomen visualment augmenten la diferència entre les espatlles i la cintura.\nEl vaixell destaca l'elegància de llargs vestits de nit i models coqueta amb un fons exuberant.\nEl recorregut emocionant es pot complementar amb una tira de tela, formant un collaret en una versió allargada.\nEl vaixell és preciós en aliança amb mànigues llargues o llanternes.\nL'escot és de vegades duplicat per un collaret de ratlles contrastant: es veu tan bé amb un vestit blau o negre amb un collaret blanc.\nCollaret de punt per a vestits\nPortar a la imatge d'una nota de somni i romanç ajudarà el collaret de punt sobre el vestit. Recentment, la roba de punt està trencant registres de popularitat, i aquest detall tendre compleix plenament aquesta tendència. A més, l'art del teixit de punt té un arsenal tan ric:\nEl collar pot tenir un punt ajustat sense elements d'encaix, ideal per a vestits d'estil comercial.\nEl tema encesos està representat per una malla, entrellaçat de flors, fulles, patrons gelats, combinacions lacòniques de fissures i elements densos.\nPer a un arc retro, una versió àmplia d'encaix a l'estil de Jane Eyre és adequada.\nEls motius extravagants portaran a la imatge de tots els collarets, vestits amb vestits oberts a les corretges.\nL'aspecte original té un vestit senzill de color únic, decorat amb un collaret de punt, fixat amb botons.\nVestit amb coll de gronxadors\nEl més destacat del vestit més senzill serà un swing de retallada o una cascada. Un drapery interessant a la zona del coll forma belles plecs que flueixen, que realment s'assemblen a rierols d'aigua o un gronxador. Com que qualsevol tapisseria augmenti el volum, un vestit amb un collaret d'aquest tipus servirà a les dones amb un petit bust que vulgui arreglar la situació visualment.\nUn vestit amb un coll d'aquest tipus està ple de refinament, ja que el coll d'un swing és portat per la gràcia del togas grec. Per a la vida quotidiana val la pena triar un model amb un escot poc profund. Les dates especials ofereixen un major grau de llibertat, de manera que la profunditat del recorregut pot ser molt més atrevit. Més sovint, el detall d'un tall està fet d'un teixit del mateix color, hi ha models on el coll es assigna en un to diferent.\nVestit amb collar anglès\nL'estil anglès és famós per la seva elegància i moderació. El collaret anglès demostra això: una solapa, que consta de dues parts: el collaret des de dalt i les solapas des de baix, sembla pràctic i digne. Aquest detall de la jaqueta dels homes va ser adoptat pels dissenyadors i s'introduí amb èxit en el tall del vestit. En els nostres dies, aquest model de vestimenta s'assembla als clàssics. Es creu que aquest tipus d'estil s'enfrontarà només a les dones de l'edat de Balzac. Però les tendències modernes també ofereixen a dones belles i joves amb un estil estricte, un bonic cofre i una figura esvelta:\nPer a l'oficina, un vestit de doble braç perfectament equipat amb un collaret anglès de tons tous.\nEl magnífic fons en flames redueix significativament el grau de restricció del model.\nTenint en compte els diferents tipus de collarets dels vestits de les dones, no es pot desplaçar un model interessant a l'estil d'un abric.\nVestits de moda amb collaret\nLa temporada actual és rica en una varietat d'estils de vestits. Però bonics collarets al vestit, una mena d'accessori. Per estar de moda, només heu de triar l'opció que us convingui:\nTots els registres d'importància suposen un cas d'estil amb un suport de collar o un canvi de posició.\nEl vostre armari pot reposar el vestit-trapezi , decorat amb un atleta o un atribut de ganxet.\nPer a una imatge romàntica, els models amb un sol de faldilla amb un element de fletxa o anglès són harmoniosos.\nUn vestit llarg amb un bell collaret és excel·lent en qualsevol estil.\nVestit de núvia amb coll\nL'encantadora modèstia dels models tancats acumula tota l'atenció dels presents no en l'encant de la núvia, sinó en la solemnitat i singularitat del moment. En els últims anys, la moda no és vestit amb un escot obert, sinó un vestit de núvia amb collaret. És ideal si l'esdeveniment es produeix a la temporada freda. Si la part superior està feta de puntes, la característica "tancada" només és nominativa. Elegant model amb un vaixell recorregut.\nBotes de dona\nSuèter, suèter, polsera - diferències\nUna llarga faldilla d'hivern - 40 fotografies d'imatges amb estil amb una faldilla llarga i calenta\nFaldilla de pell de sol\nXandall femení amb polar\nVestits a l'estil dels anys 60\nCardigans per a dones grasses\nFlip-flops amb taló tancat\nSabatilles d'esport negres: els models més de moda i què cal fer?\nQuan és millor per rociar els tomàquets, al matí oa la tarda?\nCoixí per a dones embarassades amb les seves pròpies mans\nCom emmagatzemar el gingebre?\nCara de Mesorollator\nCom pot una nena aprendre a fer flexions?\nLa Catedral de Nuestra Señora de la Victoria\nL'anàlisi general d'una descodificació de sang als nens\nCom cosir una funda de coixí amb les seves pròpies mans?\n30 de setembre (Fe, Esperança, Amor) - signes\nNikki Minazh va venir al desfilada de moda amb un pit nu\nBurbot - receptes\nQui són gais - 10 mites sobre l'homosexualitat\nCarn en francès al forn - receptes antigues i noves idees per cuinar el vostre plat favorit\nGreix de l'oca - aplicació\nJustin Theroux, Keith Blanchett, Katy Perry i altres protagonistes del projecte fotogràfic "Alfabet"\nFons de pantalla fosc


A l’altra banda de la plaça – Le Tapiriste\n1 desembre, 2020, By Pol Sedierta | Leave a reply\nAquest estiu ens l’hem trobada acabada. Des que fa anys venim a estiuejar al poble de la Marta, la meva dona, sempre ha estat allà, a l’altra banda de la plaça; una casa de dues plantes a mig reconstruir. Aquest estiu però, les finestres estaven senceres i tancades i la porta d’entrada era nova, una peça metàl·lica amb pinta de ser sòlida i segura. Després de desfer les maletes hem baixat al bar de la plaça a fer un entrepà i posar-nos al dia de les xafarderies del poble. En Nando, l’amo del bar, ha sortit de darrere la barra per saludar-nos amb tota l’efusivitat que els temps actuals permeten; la tarda era molt tranquil·la i ha vingut a seure a la nostra taula a prendre el cafè amb nosaltres.\n—Què? Ja heu vist la casa, oi?\n—Sí —contesto—, ha estat tota una sorpresa.\n—Han aprofitat mentre durava el confinament. Mentre tots érem a casa tancats, sentíem els cops, els xerrics i la fressa dels operaris. Els amos són una parella de millonetis francesos.\n—Això diu en Jaume. És l’únic que hi ha parlat perquè el van contractar per supervisar les obres.\n—I què explica?\n—Poca cosa. Només hi ha parlat per telèfon. De fet, només ha parlat amb l’home. Ha pagat la casa, trinco, trinco i les obres igual.\n—No ha esbrinat a què es dediquen?\n—Ell no, però la Teresina sí —diu l’home arronsant les espatlles—. Ha buscat per les internets per veure que en podia trobar. Ell és un empresari moderadament important de Marsella, exportacions de licors i vins, sobretot a la Xina. Ella era escriptora.\n—Era? —demana la Marta.\n—Va morir fa mig any. No se sap de què.\n—Pobre home. Té fills?\n—Sembla que sí, però la Teresina no n’ha trobat pas cap informació.\n—Pobre home —repeteix la Marta estrenyent-me la mà.\nEns quedem tots tres una estona callats, pensant.\n—Voleu res més? —demana de sobte en Nando— Tinc una ratafia casolana de primera.\nLa Marta s’aixeca posant-me una mà a l’espatlla.\n—Potser en Pep. Jo vaig a mirar d’omplir la nevera.\n—No cal. Si se t’acut alguna cosa que ens faci falta, m’envies un missatge.\nQuan ens quedem sols, en Nando treu una ampolla i dos gotets.\n—Realment aquesta casa sembla que estigui maleïda.\n—I doncs? —demano abans de prendre un glop.\n—Les dones que hi viuen o hi han de viure acostumen a acabar malament —M’acaba d’omplir el got—. Què et sembla la ratafia?\n—Boníssima. L’has feta tu?\n—No. És cosa del meu cunyat. Alguna cosa bona havia de tenir el malparit.\nQuan deixem de riure, torno a demanar-li per la casa.\n—Ve de ben lluny, de poc després d’acabada la guerra. Hi havia una família de calerons que va anar comprant terres a tort i a dret per tots els voltants del poble. Els Dalmau es deien. Havien viscut de feia generacions aquí. Quan va passar tot plegat, només en quedava el darrer hereu. Va marxar a la capital després del què va passar.\nEn Nando buida el got i torna a omplir-nos-els.\n—Tot va començar amb el Pere. Tot un terratinent de l’època.\nLa panxa se li posava pel mig cada cop que provava de fer res. La criada, una noia del poble de nom Martina que de petites havien jugat molt, li deia que ho deixés, que ja se n’encarregava ella. Però l’Antònia no podia deixar de sentir la veu d’en Pere «Estàs prenyada, no pas malalta» que deia sempre abans d’explicar-li que sa mare havia estat treballant al camp fins al dia de parir-lo. De tota manera, li venia de gust fer coses. No volia sortir de casa per res, la gent del poble la mirava i apartava l’esguard quan ella els tornava la mirada. No gosaven dir-li res directament, els Dalmau donaven feina a bona part de la gent del poble, però havia sentit algun «puta» i algun «adultera» mentre encara tenia valor per sortir a caminar. El pitjor és que no els podia culpar. Ella mateixa se sentia bruta. Tot havia començat com una aventura estúpida, el senyor Pere Dalmau tirant-li floretes a la pubilla de la família d’uns amics, per esdevenir el malparlar de tot el poble quan el mateix senyor, havia repudiat a la seva esposa per acollir a casa, l’amant embarassada. El pitjor era trobar-se amb algú de la família de la dona rebutjada; eren gairebé veïns i era inevitable ensopegar amb ells pel poble.\nDe puntetes, amb la panxa sobre el marbre de la cuina, va provar de baixar la cassola de terrissa. Tenia antull de menjar arròs amb conill. Esbufegant de l’esforç, va deixar caure amb massa força la cassola que es va esmicolar. Un tros de fang cuit va tallar-li la mà esquerra.\n—Senyoreta Antònia, què fa? —va dir la Martina— Verge Santa! Si s’ha tallat.\nLa noia va saltar i li va embolicar la mà amb un mocador net que va treure de la butxaca.\n—Em venia de gust fer un arròs.\n—Però ha de vigilar. Perquè no m’ho ha demanat?\nL’Antònia va mirar a la seva antiga companya de jocs que ara li parlava de vostè. I va pensar a dir-li que de vegades la veia mirar-la amb cara de fàstic. Era conscient que la noia pensava com la resta del poble. Que la culpa que el poderós Pere Dalmau hagués despatxat a la seva infèrtil dona de trenta-cinc anys per la conilleta que s’havia prenyat a la primera era seva. Per alguna cosa és Eva la mare de tots els pecats, perquè va temptar Adam a trencar la confiança de Déu.\n—No volia molestar. Ja fas prou fent la teva feina a més de la meva.\n—No digui aquestes coses, senyoreta, estic aquí per això precisament.\nSense poder-ho evitar, l’Antònia va començar a plorar. La Martina no va parar de parlar mentre li curava la mà però no va sentir res d’allò que li deia, massa enfeinada a escoltar els retrets muts que veia en els ulls de la noia.\nAquell vespre, quan va respondre a la pregunta que en Pere li féu sobre la mà ferida, va haver d’aguantar les ganes de tornar a plorar. Sabia que no podia esperar la simpatia de l’home. Des que havia vingut a viure a casa seva només havia rebut fredor per part seva, tanta que fins i tot havia demanat de tornar amb els seus pares. Però no li ho havien permès. El seu pare la mirava trista mentre la mare li explicava, fermament, que el millor per ella i la criatura era que el pare de la mateixa se’n fes càrrec. Res no els va commoure i, finalment, l’Antònia havia tornat a la casa gran i freda dels Dalmau.\n—Hauries d’anar amb compte, noia —li digué l’home de la casa—. Que et queden tres o quatre setmanes per parir? No voldràs perdre la criatura, no?\n—És clar que no, Pere —va contestar evitant pensar en els cops que havia desitjat no estar embarassada.\n—Si no n’hi ha més remei, puc contractar una cuinera pels dies que et manquen.\n—No cal. Ja ens ho manegarem la Martina i jo.\nEl Cubanito, el gat de la casa, va aparèixer com cada vespre quan se sentia l’olor de menjar del sopar.\n—Goita el bandarra —va dir en Pere expressant emoció per primer cop des que havia tornat—. Ja ensumes menjar, oi?\nL’home va prendre’l per la pell de darrere el coll i va alçar-lo fins a fer-lo seure a la seva falda. Va prendre un tros de pa i, després de sucar-lo al seu got de vi, el va donar al gat que se’l va anar menjant a petites mossegades. L’Antònia no envejava el tracte afable i afectuós que en Pere dispensava, únicament, a l’animal; ella feia temps que havia deixat d’apreciar les carícies i agraïa l’aparent rebuig que li provocava la seva enorme panxa. Però des que havia aconseguit deixar-la embarassada, les úniques mostres de dolçor les rebia el gat, fent-la valorar les carícies que ella havia rebut com a fal·làcies, mentides vestides de petons per entabanar-la. Els Dalmau necessitaven un hereu i ella havia estat escollida per proporcionar-lo. Tampoc odiava la vida que creixia dins seu, però dubtava si podria estimar el fruit d’un acte de concepció tan fred. Quan dos dies després el gat va aparèixer mort, ella va sentir-se culpable, com si els seus pensaments haguessin provocat l’incident.\n—Cagondéu! —cridava en Pere— S’ha de ser malnat per fer-li això a un pobre animal.\nEl gat havia aparegut decapitat i amb el ventre obert a la porta de la casa. Li havien tallat les potes i les havien ficades a la ferida. Qui fos que ho havia fet, volia que quedés clar que era obra de persona i no d’animal. En Pere havia preguntat a tots els veïns i havia baixat fins al bar de la plaça i tot però ningú no en sabia res, ningú no havia vist res.\n—I si ho haguessin vist, no em dirien una merda, colla de refotuts desagraïts. Si no fos pels diners que estic invertint en aquest poble ja s’haurien mort de gana però em tenen enveja —En Pere passejava per la sala mentre l’Antònia l’escoltava asseguda a una cadira, netejant mongetes—. Sempre me n’han tingut. Ja se la tenien a mon pare. Van venir tots a l’enterrament del vell, però en el fons tots se n’alegraven.\nL’Antònia callava. No creia que en Pere ni s’adonés de la seva presència, tancat en un forat fosc i brut d’odi on es trobava, però tampoc hauria sabut que dir. La gent la mirava malament i parlava a l’esquena quan la veien i sabia que, en bona part, era per haver esdevingut, ni que fos per maternitat, una dels Dalmau. L’home es tornà a omplir el got. Ja tenia a mitges la segona gerra de vi que la Martina havia dut del celler i no semblava disposat a deixar-ho aviat. La noia va aixecar-se i en una pausa dels remugaments d’en Pere, va anunciar que marxava a la cuina a escaldar les mongetes. El Pere va respondre amb un gest de la mà, com convidant-la a marxar i va seguir amb el seu discurs dolgut i irat. Un cop a la cuina, va demanar a la Martina que omplís l’olla grossa amb aigua i la posés al foc; ella ja no podia aixecar el pes. No es va veure capaç d’enfrontar la ràbia de l’home, segurament agreujada per tant de vi. Va enviar la Martina a comprovar que el segon dormitori tenia el llit fet; o hi dormiria ella o hi dormiria ell, però de cap de les maneres compartiria matalàs amb els roncs i els pets de borratxo d’en Pere. Va treure el conill i va començar a tallar-lo a trossos. De sobte, va venir-li al cap l’estampa del gat esquarterat a la porta de casa i una nàusea marejant va envair-la. Sense poder-se recuperar, va notar que el nen li donava un cop de peu tan fort, que no va poder evitar vomitar. Atordida, amb els ulls tèrbols de llàgrimes, va fer unes passes provant de trobar la cadira però ensopegà i va caure endavant. Va provar d’evitar-ho estirant un braç i tombant el cos per caure d’esquenes i no sobre el ventre però va tocar l’olla i va arrossegar-la amb ella, provocant que l’aigua bullent li caigués sobre la panxa i les cuixes.\nEn Pere i la Martina van arribar plegats. L’Antònia jeia a terra, inconscient, mentre el vapor pujava des de la seva roba xopa.\nEn Nando torna a la taula després de posar unes cerveses a uns nois que no reconec. Quan prova de posar-me més ratafia, aparto el got i li faig un gest indicant que no en vull més. Noto el cap emboirat i no sé si és per l’alcohol o pel relat.\n—No sembla possible que una cosa així passés aquí mateix —dic mentre noto que em creix un nus a la gola—. Sembla una trama que podria passar en una novel·la.\n—Ja ho diuen que l’art imita la vida.\n—Què va passar amb la noia? Va perdre la criatura?\n—No en aquell mateix instant. La meva mare explicava el que ma iaia havia pogut viure de primera mà. L’Antònia va seguir sense recuperar la consciència fins ben entrada la matinada. Quan va despertar, els udols de patiment que feia van despertar a tot el poble. El dolor i les ferides del ventre li van avançar el part. Però el dolor era tan fort, que no fou capaç d’empènyer. El metge i la meva àvia, que era la matrona que en Dalmau havia avisat per ajudar al naixement, van fer el que van poder, però el nadó s’havia passat massa estona a mig camí. Quan van aconseguir de treure’l, estava blau i tenia clapes de butllofes al cap i a l’esquena, provocades per l’aigua bullent.\n—La noia va patir una infecció horrible a les cremades. Va estar-se prop de sis mesos a l’hospital. En va sortir sense poder estar-se dempeus.\n—Va tornar amb en Dalmau?\n—En Dalmau no la va anar a veure ni un sol cop —En Nando aixeca l’ampolla i no puc evitar deixar-li omplir-me el got—. La va fer culpable d’haver perdut la criatura i no va voler saber res més d’ella. Va tornar amb els seus pares.\n—No en saps ni la meitat —En Nando fa que no amb el cap abans de continuar—. Dies després de tornar a casa l’Antònia, en Dalmau va presentar-se de nit, completament borratxo, cridant que sabia que ella havia matat el seu fill, igual que havia fet amb el gat. Van haver d’emportar-se’l entre uns quants veïns. Però allò va acabar d’enfonsar la noia. Dues nits més tard, va penjar-se d’una biga de la seva habitació amb el cinturó de la bata. La va trobar sa mare l’endemà al matí.\nEm quedo callat. Noto les llàgrimes volent sortir i les retinc com puc. No sé per quin motiu ploraria: la pena que em fa la pobra noia o la ràbia que em provoca la violència que va patir per part del mesquí amb qui es va veure forçada a viure.\n—M’has dit que el Dalmau no es va quedar al poble —dic després d’un silenci llarg i pensarós—. Va marxar llavors?\n—No. I ara. Tenia un concepte de si mateix molt elevat. Es pensava que el poble era de la seva propietat. Però sembla que alguna gent del no s’havia pres gaire amablement les seves darreres actuacions. Van començar a aparèixer gats morts a casa seva; de vegades al portal, a voltes sobre el seu cotxe. Cada dos o tres dies algú en deixava un d’esquarterat a cals Dalmau.\n—Qui els posava?\n—Només se sap el responsable del primer, el que va aparèixer quan l’Antònia encara vivia: en Valentí Rovira. En Pere Dalmau li havia comprat la finca dels pares per quatre duros aprofitant que tenia deutes provocats per la seva poca habilitat per a jugar a les cartes. Ho va explicar aquí mateix al bar, un cop en Dalmau ja no era pel poble.\n—Llavors no va ser ell qui va matar els altres gats?\n—Mai s’ha descobert qui ho va fer. Però no va ser un fet aïllat.\n—Què vols dir? Ha passat més cops?\nEn Nando mira el rellotge i me l’ensenya; fa més de dues hores que xerrem. A mi em sembla que han passat no més de vint minuts. S’aixeca i va a la cafetera. Els nois que han demanat les cerveses aprofiten per demanar-li un parell més amb un gest. Quan torna, ho fa duent dos cafès. Me’n posa un al davant i seu.\n—L’any 72 —Fa que no amb un dit—… No, no, va ser l’any 73. Recordo que ma mare m’explicava que va ser dies abans de fer jo un anyet. Doncs bé, l’any 73 va venir una parella. Són els qui van començar les obres que van quedar a mitges fins ara. Ell era un empresari de la capital, amic d’en Dalmau. Va explicar que en Pere no volia saber res de la casa i que se’n volia desprendre. No la volia passar en herència als fills que va tenir després de marxar —En Nando esbufega arronsant el nas—. Potser no volia que la seva prole coneguessin de primera mà els fets que havien passat aquí. Qui sap? La parella va venir i es van quedar a la pensió de l’Adela mentre vigilaven els paletes que els feien les obres. La noia era gairebé una nena, molt més jove que ell i, per tal com la tractava, hauries pogut dir que eren pare i filla. Li cridava sovint i, de vegades, el veies arrossegar-la per la plaça. Un dia, un dels paletes va dir-li quelcom que li va fer gràcia i la noia va deixar anar una riallada curta abans de quedar-se callada de cop. El seu marit va sortir de la casa i sense aturar-se, li va fotre una plantofada que gairebé la fa caure a terra El paleta s’hi va posar pel mig, mirant de protegir-la i el paio va començar a dir-li de puta en amunt, acusant-la d’haver-se follat a tots els paletes i a la meitat del poble. La nacional va venir a posar ordre però no se’l van endur, només li van dir que fes el favor de resoldre els seus temes domèstics de portes en dins.\n—Pobre dona. Segur que li ho va fer pagar, oi?\n—Ja ho pots ben dir. L’endemà va sortir de la pensió amb un ull negre i una mà vermella i inflada com si li haguessin trepitjat.\n—Quin tros de merda el paio.\n—Va ser aquell matí que va aparèixer el primer gat. El cap clavat a l’antena del cotxe, el cos esbudellat a sobre el capó i una pota a cada una de les rodes que qui fos, havia rebentat a ganivetades.\n—Qui ho va fer? La mateixa persona?\n—Ja t’he dit que mai es va descobrir. Alguns han arribat a dir que és l’esperit de l’Antònia, que roman atrapada al poble per haver-se suïcidat i es dedica a assenyalar els homes que no són bona gent.\n—Sí home —dic en veu prou alta per què els nois de l’altra taula es tombin a mirar-nos—. I a les runes del castell de dalt de la muntanya hi viu un vampir.\n—Doncs ara que ho dius, hi ha una llegenda del poble què…\n—Prou, Nando. Aquestes històries són prou fosques i depriments sense haver d’afegir-hi fantasmes.\n—Però és inevitable. Suïcidis, violència, vides trencades, avarícia i tot centrat al mateix lloc —Assenyala per sobre la seva espatlla en direcció a la plaça—, una casa que sembla maleïda des que la van construir.\n—Si tot el que m’has explicat demostra res, és que no calen monstres per crear històries de por. La gent som ben capaços de ser terrorífics sense ajudes sobrenatur…\nEm quedo a mitja paraula perquè es comencen a sentir crits a la plaça. Sortim tots plegats a la porta i ens trobem un senyor desconegut cridant a la porta de la casa. Una dona embarassada plora al seu costat provant de calmar-lo però l’home està més enllà de tot control. Assenyala el seu cotxe, un Maserati i després a la casa. Estem a uns vint-i-cinc metres i no distingeixo que assenyala. Quan en Nando comença a caminar cap a l’escena, el segueixo. Veig el gat a mig camí. El cap està encastat a la reixa davantera, just sobre el trident que identifica la marca Maserati. En arribar al costat de la parella, descobreixo la resta. El cos està obert des del coll al ventre i, qui sigui el responsable, ha fet servir els budells del mateix animal per lligar-lo al pom de la porta. A sota del gat, hi ha un bassal de sang que de manera lenta i horrible, va creixent amb les gotes que van caient des del coll.\n—Qui sigui qui ho hagi fet, ha de ser ben a prop. Aquest animal fa poc que l’han mort.\nPassejo els ulls per la gent que s’està apropant a nosaltres mentre l’home crida en francès. Desvio la mirada cap a casa meva, just a l’altra banda de la plaça. Veig la Marta, mig amagada a les cortines del pis de dalt. Se’m fa estrany que no hagi baixat a veure què passa. Li faig un gest al Nando per fer-li entendre que marxo i mentre camino cap a casa, veig la meva dona tancar les cortines d’una estrebada. Accelero el pas i obro la porta principal.\n—Marta, on pares?\n—Sóc a la dutxa —crida des del pis de dalt—. Ara baixo.\nSento el soroll de la rentadora en marxa a la cuina. M’hi acosto i miro pel cercle de plàstic de la porta; només hi ha un parell de peces de roba. Acabem d’arribar i encara no tenim roba per rentar, no entenc que ha obligat a la Marta a posar una rentadora per rentar només un parell de coses. Llavors ho veig; en aixecar-me descobreixo una gota vermellosa a la mateixa porta. No em fa falta tocar-la per veure que és sang i que encara està líquida. Les vibracions de la rentadora fan que vagi lliscant cap endavant. No sé per què però m’apropo a la pica esperant veure un ganivet tacat de sang. No en trobo cap, però quan pren el fregall, està humit i en estrènyer, una mica d’escuma en surt. Obro el calaix dels estris de cuina i veig el ganivet que fem servir per desmuntar a peces els pollastres i els conills en primera fila. El prenc i noto que el mànec de fusta està lleugerament humit.\n—T’ho puc explicar.\n—Sí, Marta? Pots? —li contesto sense tombar-me. Deixo el ganivet dins del calaix i el tanco— Per què el Nando m’ha explicat que això dels gats ve de lluny, de mitjans del segle passat. I que jo sàpiga, tu vas néixer a una mica més tard que tot això.\nEm tombo i la miro. Em sorprèn mirant-me amb un somriure. M’esperava veure-la almenys tan atabalada com jo mateix.\n—En Nando només sap part de la història. Sap la part que els qui no ho han viscut poden arribar a conèixer. No pot saber la nostra part, la de les dones.\n—Quines dones? Quina història? Què collons estàs provant de dir-me?\nS’apropa a mi i prenent-me de la mà em duu fins al sofà. Encara se senten els crits ara acompanyats de la sirena d’una patrulla de la policia. En sentir-la pateixo per la Marta. I si ha deixat proves que la puguin incriminar. M’adono que he acceptat sense pensar que la meva dona ha comès un acte salvatge i delictiu i que no penso a denunciar-la.\n—I si la policia descobreix que has estat tu? Deuen estar buscant qui ho ha fet.\nLa Marta s’apropa a la finestra i obre una mica.\n—He anat amb molt de compte, tranquil.\n—Com vols que estigui tranquil? —Vaig fins a la finestra i tanco la cortina— Ara mateix no sé què pensar de tu.\n—Reconec que pot semblar una mica exagerat però tinc un bon motiu. Cap dona que visqui o tingui relació amb la casa dels Dalmau tindrà una bona vida. En Nando t’ha explicat la història d’en Pere Dalmau, oi?\n—Sí. I la desgràcia que li va tocar patir a l’Antònia.\n—És per ella que ho fem tot plegat.\n—Perquè parles en plural? Qui sou? Una mena de club o què?\n—No, un club no —Torna al sofà i seu. Em fa un gest per tal que segui amb ella—. Més aviat és el negoci familiar.\nMil preguntes s’amunteguen a la meva gola, llestes per caure sobre la Marta, però no em deixa parlar.\n—L’Antònia i la meva àvia havien estat molt amigues de petites; sempre jugaven plegades. Però la meva àvia va començar a treballar molt jove i van anar seguint camins diferents. Tan diferents que quan l’Antònia va acabar amb en Dalmau, la meva iaia va entrar a treballar-hi ajudant-la.\n—La teva àvia era la criada dels Dalmau?\n—Sí. I sempre va penedir-se de no haver pogut ajudar més la noia. Tant és així que va prometre evitar que les desgràcies que havien passat en aquella maleïda casa, no s’havien de repetir mai més.\n—Espera un moment —li dic aixecant la mà per fer-la callar—. Si la teva àvia treballava a cals Dalmau, com és que en Nando no m’ha dit res? Diu que la seva àvia hi va anar a ajudar amb el part.\n—Ja t’he dit que el negoci és familiar. La iaia del Nando era cosina de la meva. De fet, va ser a ella a qui se li acudí fer servir gats.\nEl cap em dóna voltes. Estic a punt de dir-li que ho deixi estar, que m’estimo més no saber-ne res més quan truquen a la porta. La Marta s’aixeca a obrir. Una parella de mossos d’esquadra li demanen si ha vist res estrany. Els hi respon que la cosa més estranya que ha vist és un senyor cridant renecs en francès a l’altra banda de la plaça. Em demanen a mi si he vist res i els explico que estava al bar amb el Nando fins que hem sentit els crits i que no he vist res. Tota l’estona recordo la taca de sang que hi ha, encara, a la porta de la rentadora. Un cop marxen, la Marta torna amb mi al sofà.\n—En Dalmau havia estat provant d’entabanar la meva àvia mentre l’Antònia era a l’hospital. El molt desgraciat estava obsessionat a tenir un hereu. Però la iaia no estava disposada a passar pel calvari que havia vist passar la seva amiga i un parell de setmanes després de l’accident, va marxar. Va anar a parar a la casa d’un industrial de Lleida, on va conèixer al meu avi, s’hi va casar i va tornar al poble sis anys més tard.\n—Llavors va ser ella la que va repetir les esbudellades de gats als anys setanta, oi?\n—No —respon assenyalant a la paret del davant on hi ha una foto del nostre casament on estem amb els meus pares i els meus sogres—. D’aquell malparit se n’encarregà la meva mare.\n—I què va aconseguir? Que es venguessin la casa? La dona seguiria casada amb aquell maltractador.\n—La meva mare feia dies que parlava amb la dona. L’havia anat convencent que no podia seguir amb un abusador com aquell. L’incident amb el paleta i la pallissa posterior van ser la gota que va fer vessar el got. Quan el paio va marxar l’endemà de trobar-se el gat, ella va quedar-se a la pensió.\n—El marit la va deixar quedar?\n—El marit va sortir per potes quan els paletes van anar a reclamar-li els sous complets. Que si l’obra s’aturava per culpa seva, no era problema d’ells. Ma mare va ajudar la noia a arribar a Cotlliure, on uns familiars exiliats de la guerra civil la van anar a recollir. Li va estar escrivint fins que va morir fa un parell d’anys.\nJa no se sent xivarri a la plaça. M’aixeco i miro per una escletxa de la cortina. Només queda un cotxe patrulla, amb els llums encesos però sense sirena, aparcat davant de la casa. Un dels mossos, està parlant per telèfon, mentre s’està dempeus davant del Maserati amb les restes de l’experiment d’anatomia de la meva esposa.\n—I a tu t’ha tocat monsieur Maserati —afirmo des de la finestra.\n—Sí. He hagut d’improvisar. No m’esperava que ningú compraria la casa en ple confinament.\n—I perquè ho has fet? Potser ell és bona persona…\n—No, que no ho és. He xerrat amb la seva parella al supermercat. Està embarassada de sis mesos. Si fas memòria, en Nando ens ha explicat que només fa mig any que la seva anterior dona és morta. Així que, a no ser que el nadó fos concebut al funeral, és producte d’un adulteri.\n—No fotis Marta, que no vivim al segle passat. I sí ell és culpable, ella també. Perquè castigar-lo només a ell.\n—Perquè està obligant-la a convertir-se en la seva dona morta. La casa era el somni de la morta, ell no hi volia pas comprar-la. Però ella va insistir i va acabant sortint-se amb la seva. Quan va morir i van començar, o almenys van fer pública, la seva relació, la Sandrine —em mira amb un dit aixecat—… La Sandrine és la noia amb qui està ara —Abaixa el dit abans de seguir—. Ella li va dir que no volia de cap de les maneres venir a la casa. Que era com ficar-se al mausoleu amb la difunta. Però ell no vol ni sentir-ne a parlar de desfer-se de la casa.\n—Que faràs ara doncs? Seguiràs deixant-li regalets al cotxe fins que marxi?\nLa Marta no em contesta. Només amb mira seriosa. Jo la miro a ella sense parlar tampoc. Tinc molt per assimilar. M’aixeco d’una revolada.\n—Necessito una birra. En vols una tu? —Fa que no amb el cap— Ara vinc.\nQuan entro a la cuina estic a punt de caure. El cap em dóna voltes i noto que tot el cos em tremola. Caminant lentament, m’apropo a la nevera, l’obro i m’hi quedo davant de la porta oberta, deixant que la fredor que se n’escapa m’ajudi a aclarir-me. Quan l’aparell començar a fer el sorollet agut i irritant que indica que ja va sent hora de tancar-lo, prenc una llauna i deixo anar la porta. Obro la cervesa i buido mitja llauna d’un glop. Quan abaixo el cap, la meva vista ensopega amb la taqueta de sang de la rentadora. Sense aturar-me a pensar, prenc un tovalló de paper i em desfaig de l’evidència que podria incriminar la meva dona. Buido en un parell de glops més la llauna i, després de prendre’n una segona, torno amb la Marta.\n—D’acord doncs. Entenc que és molt improbable que et deixis convèncer per deixar-ho perquè ets igual de caparruda que ta mare i, començo a sospitar, que la teva iaia. Però m’has de prometre que aniràs amb més compte, deixar-te gotetes de sang a la cuina és quelcom que hauríem d’evitar. Només tinc una pregunta.\n—Quina? —em demana amb cara d’intriga.\n—On coi has aconseguit un gat tan de pressa?\nNo puc evitar acompanyar les rialles de la Marta.\nTags: bruixes, casa, encantada, gat, histories de poble, misteri


Seminari de medicina tibetana: malalties cardiovasculars | Jornadas de Medicina Integrativa\nSeminari sobre les malalties cardiovasculars\nA càrrec de la Dra. Phuntsog Wangmo\n17 d’ abril\nLloc: Fundació de la Casa del Tíbet\nPreu: 75 € ( Estudiants, pensionistes, aturats i socis de la Comunitat Dzogchen: 55 €)\nInscripcions: Si vols atendre aquest seminiari, pots inscriure’t aquí.\n10:00-13:00h: Causes, condicions i símptomes de les malalties cardiovasculars\n15:00-17:00h: Tractament i pràctica\nMés informació a: info@medicinaintegrativabarcelona.es\nDra. Puntsog Wangmo\nLa Doctora Phuntsog Wangmo es gradua en estudis superiors a l’Escola de Medicina Tradicional de la Universitat de Lhasa el 1988, on fa la residència de dos anys després de completar el programa de formació de cinc anys (1983-1990).\nDurant aquest temps estudia amb els Kenpos Troru Tsenam i Gyaltsen, dos dels doctors més coneguts del Tibet, relacionats amb el renaixement de la medicina tibetana en el Tibet de la Xina.\nWangmo té l’oportunitat d’ampliar la seva formació amb el Kenpo Troru Tsenam durant quatre anys. Més tard, treballa molts anys com a metgessa a l’est del Tibet, on col•labora i dirigeix la implementació d’ ASIA, l’organització no governamental fundada per Chögyal Namkhai Norbu. Des d’aleshores treballa en nom d’ASIA i ha fundat hospitals i centres de formació a les regions remotes de la província de Sichuan i la prefectura de Chambdo.\nDes de 1996 fins a l’actualitat és la coordinadora de projectes d’ASIA al Tibet per al desenvolupament de l’Hospital Gamthog en col•laboració amb personal expatriat, i és també la coordinadora i metgessa de medicina tibetana que supervisa les activitats relacionades amb la salut de tota la regió al voltant de la Prefectura de Chamdo. Abans de 1996 treballa com a docent a la facultat de l’Institut Shang Shung Itàlia on imparteix nombrosos seminaris i conferències sobre medicina tibetana.


Les EcoEscoles de la Marina Alta presenten els seus projectes d'educació agroecológica a Xàbia\nEls vint centres de la comarca que comparteixen la iniciativa EcoEscoles, un projecte seleccionat per la seua innovació educativa, celebren aquest pròxim divendres 8 de juny una jornada a Xàbia per a presentar els seus resultats. Segons ha precisat la regidora d'Educació d'aquest municipi, Montse Villaverde, aquesta vintena de col·legis treballen des de fa mesos en xarxa per a “compartir, desenvolupar i innovar amb metodologies relacionades amb el medi ambient”.\n“Es tracta”, afegeix, “d'experiències relacionades amb l'educació agroecológica o mediambiental, com per exemple els horts escolars o els menjadors escolars ecològics que funcionen en determinades escoles”.\nEn el cas de Xàbia tots els centres han treballat aquest curs un projecte d'hort escolar en el qual han après a conrear hortalisses que després han sigut emprades en el propi menjador del col·legi i fins i tot els alumnes s'han pogut portar algun producte a les seues cases, per la qual cosa indirectament ha servit per a promoure l'alimentació sana i equilibrada.\nLa jornada se celebrarà en Sala Polivalent del Portal del Clot de Xàbia el divendres al matí -de les 10 a les 12.15 hores- i pretén ser un punt de trobada entre els diferents agents i centres educatius implicats en el procés d'introducció d'aquest tipus d'experiències en les escoles, a més d'un lloc per a poder compartir-les entre totes les persones interessades.


Part Forana - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Part forana)\nTradicionalment ha estat un concepte oposat al de Ciutat en ser la capital l'única ciutat de l'illa durant segles.\nEn l'actualitat gran part de la població mallorquina viu a la capital. La Part Forana de Mallorca concentra aproximadament la meitat de la població de l'illa. La Part Forana mallorquina es divideix en cinc comarques:\nLa Part Forana presenta una gran diversitat en els tipus de poblacions que constitueixen els seus municipis: ciutats més o menys industrials com Inca o Manacor, viles i pobles tradicionalment agrícoles com Sineu o sa Pobla, llogarets residencials o de cap de setmana com Ruberts o Randa, nuclis residencials com Maioris o Colònia de Sant Pere, i nuclis turístics de vorera del mar com Calvià o Colònia de Sant Jordi.\nTradicionalment els de la part forana han mantingut una certa rivalitat amb Palma. Els de la part forana eren de poble (d'un caràcter més rural), mentre els de Palma eren de ciutat (d'un caràcter més burgès). El qualificatiu general de tots els habitants dels pobles, fos quin fos el seu ofici, era de pagesos. Els de la Part Forana anomenen els palmesans, en to sarcàstic, llonguets (atès que el llonguet és un tipus de pa típic de Palma).\nAvui dia, la pràctica totalitat de diaris tenen una secció dedicada a la Part Forana, en què s'inclouen les notícies més relacionades amb aspectes concrets de les poblacions que no són Palma.\nLes úniques poblacions a la ruralia mallorquina en època musulmana eren Inca i Sineu, però després de la conquesta es començaren a prendre mesures destinades a una millor organització del gran espai rural mallorquí: es creen batlies amb circumscripcions similars a les dels ajza musulmans i es funden les parròquies, a voltant de les quals s’insinuen incipients nuclis de població.\nPerò és a partir de l’any 1300 -en què Jaume II de Mallorca, dicta unes ordinacions, que són un important pla territorial de dotació de serveis públics i d’organització urbanística de les poblacions existents i de fundació d'11 noves viles - que la Part Forana es comença a conformar com subjecte jurídic.\nSerà però el seu fill Sanç I de Mallorca, el que aprofundirà en una organització municipal segregada de la Ciutat: atribuint representants locals al Gran i General Consell, creant un òrgan que de representació i defensa dels interessos forans, el Sindicat de Fora, o institucions judicials supramunicipals com el Veguer de Fora, que tenia seu a Sineu.\nMalgrat els intents de la monarquia de cercar un equilibri entre la Ciutat i la Part Forana, la rivalitat provocada per la debilitat representativa de la Part Forana en els òrgans de govern del Regne (entorn del 30%), l'espoliació dels recursos públics de banda de l'oligarquia comercial i terratinent, una política fiscal discriminatòria, i el drenatge de recursos cap a la ciutat a causa de les càrregues feudals i l’endeutament del Gran i General Consell desembocaren en greus conflictes socials que tengueren com a conseqüència tres episodis bèl·lics: l’alçament forà de 1391, que acabà amb el Call de Mallorca, l’alçament de 1451 i les Germanies (1520-1523). Així mateix el bandolerisme generalitzat del s. XVII, tenia part de les seves rels en aquest conflicte, tot i que aquest fenomen va existir des de la mateixa fundació del Regne.\n↑ Bartomeu Orell i Villalonga. Llegir i escriure al món rural mallorquí, 1860-1930. Universitat de les Illes Balears, 2008, p. 141-150.\n↑ El PP es manté hegemònic a tota la Part Forana de Mallorca, on forada la coalició d’esquerres, arabalears\n↑ «Sindicat Forà». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\n↑ Cronologia breu de Mallorca en 1300\n↑ «Veguer de fora». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\n↑ «forà». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\n↑ «revolta dels Forans». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Part_Forana&oldid=17976973»\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 2 gen 2017 a les 17:57.


A qui cal exigir les coses? - Editorial - VilaWeb\nA qui cal exigir les coses?\nDiu Pere Navarro que el model a seguir és el del Canadà o el de la Gran Bretanya, llocs on l'estat va acordar la convocatòria del referèndum sobre la independència i les condicions que el feien vàlid. Partint, i això Navarro ho amaga, del reconeixement que tots dos estats fan del dret del Quebec i Escòcia d'esdevenir estats independents.\nCuriosament, però, Pere Navarro no exigeix al govern espanyol que actue com van actuar els governs i les institucions del Canadà o de la Gran Bretanya. Únicament fa exigències al parlament català i al govern de Catalunya. Sorprenent. O més aviat ben significatiu.\nPerquè si Navarro vol un referèndum acordat amb l'estat, a qui ho ha d'exigir és a l'estat, car és l'estat l'únic que diu que no i que no de tot. Cap partit català no s'hi oposa, que el referèndum siga acordat. Per què, doncs, el primer secretari del PSC no emplaça qui ha d'emplaçar? Per què no emplaça l'estat espanyol a fer una reforma constitucional que permeta que una comunitat autònoma, de manera legal, opte per la independència? Més senzill encara: per què no emplaça el PSOE a declarar de manera pública i solemne que si mai torna a governar acceptarà que Catalunya puga fer el referèndum que reclama?\nLa pregunta que faig evidentment és retòrica, perquè la resposta és ben senzilla i clara: Navarro no vol el referèndum. Pitjor: li han ordenat que no vulga un referèndum i ell obeeix. Tal com fan aquells qui tenen per ofici servir un senyor.\n(Cada dia els subscriptors de VilaWeb reben un correu en què la redacció els explica en quins continguts treballa, per si volen aportar-hi cap informació, opinió o pista. Aquest correu inclou l'editorial i, per aquest motiu, les seues opinions arriben abans no siga publicat i en reproduïm unes quantes.)\nQuim Bosch: La decisió que ha ratificat el consell nacional del PSC no és bona per al als qui volem la independència, però no és la pitjor notícia que podíem tenir, i és bona per al procés. L'estratègia dels unionistes no és guanyar el referèndum sinó impedir-lo. Per això la seva tàctica consisteix a allargar tant com puguin qualsevol passa. Si haguessin pogut, el PSC hauria mantingut la indefinició 'sine die'. Si s'ha mullat ha estat contra la seva voluntat i perquè ja no podia mantenir-se més en la indefinició. El procés ha fet una altra passa endavant. Anem 'comptant-nos' i avui tenim les llista de les dues columnes més completes que no ara fa una setmana. Ara la tota la pressió és per a ICV-EUiA.\nMiquel Casares: Crec que cal fer esment de la part que diumenge va quedar en minoria, especialment aquells que són diputats i que poden fer que el dia 4 de desembre, al parlament, es visualitzi una simbòlica majoria de dos terços (la mateixa que es requereix per a canviar l'estatut) en favor, un altre cop, de tirar endavant la consulta. Crec que cal fer esment d'aquests cinc diputats del PSC, tant per reconèixer el seu gest com per donar-los suport i animar-los a fer el pas definitiu al ple del desembre. És a dir, fer-los sentir que no estan sols, que no són ells que 's'aparten' del grup majoritari (del PSC), sinó al contrari. En definitiva, animar-los a votar sí a l'hora de demanar el traspàs de la competència de referèndums, tal com faran CIU, ERC, ICV i CUP. Fer-los una mica de 'pressing' (en el bon sentit de la paraula) social i mediàtic des d'on bonament es pugui.\nCarles Matute: Recordeu aquella frase, crec que de Josep Pla, que el més semblant a un espanyol de dretes és un espanyol d'esquerres? Doncs això.\nTot es pot resumir en el final de l'article: 'A Navarro li han ordenat que no vulga un referèndum, i ell obeeix.' Perquè, em demano, algú s'ha imaginat que, tant de dretes com d'esquerres, els polítics espanyols estiguin disposats a deixar anar 'la mamella catalana' així com així? Ara som a l'etapa de l'embolica que fa fort, en el moment aquell de vejam qui la diu més grossa, en el punt en el qual per intoxicar tot s'hi val. L'altre dia mateix, la inefable Soraya Sáez de Santamaría va dir amb la boca petita, gairebé en un murmuri, que calia anar amb compte amb les despeses dels viatges oficials, etc., tot apuntant a la diana del viatge a Israel; com si a ells no se'ls pogués retreure la despesa del famós viatge a Buenos Aires (el del 'relaxin cup of café con leche': sí, aquell). L'oficina de premsa de Presidència es va afanyar a fer una nota per tal de deixar cada cosa al seu lloc, nota que no ha traspassat l'àmbit de casa nostra, mentre que a la resta de l'estat ha quedat allò que els catalans tirem de veta mentre que el Ministerio de Hacienda ha d'enviar 'dinero de todos los españoles' perquè la Generalitat pagui els seus deutes. Això queda i aquesta és la maniobra. I això, a més, és tenir una barra d'aquí a París.\nPer tant, el PSOE no pot ser menys. Han d'enfilar-se al carro de l'anticatalanisme i no poden deixar que la seva sucursal catalana campi a pler: tant els és si el PSC, l'històric PSC, es fa l'harakiri públicament i sense cap mena de vergonya. Fa uns quants dies, vaig veure en Pere Navarro en una entrevista a 'can Cuní'. A part de no respondre a res d'allò que li demanaven va fer, més aviat, el paper de la trista figura.\nAdéu PSC, ha estat un plaer.\n(Ja sabeu que +VilaWeb és la peça clau de la subsistència de VilaWeb. Agraesc, per tant, a tots els qui en formeu part el fet que ens permeteu amb el vostre suport econòmic de continuar eixint cada dia. Als qui encara no en sou membres us demane que ho considereu --i ací en trobareu més informació i la possibilitat d'apuntar-vos-hi.)\nPer què Navarro no emplaça l’estat espanyol a fer una reforma constitucional que permeta que una comunitat autònoma, de manera legal, opte per la independència?


By Weddings BASILICO STUDIO6th abril 2017Millors espais on casar-se\nEl Convent i l’entorn\nConstruït el 1583 i conservat com a patrimoni pel seu interès paisatgístic emmarca l’inici de la Costa Brava. Des del convent es pot gaudir d’unes vistes impressionants del mar i dels penya-segats, mentre l’aroma dels pins i les plantes que l’envolten desperten gratament el nostre olfacte.\nTé uns jardins amb vistes úniques on celebrar les bodes civils i una petita capella on celebrar bodes religioses de forma més íntima. Tot i estar restaurada, manté l’encant de les pedres de les parets i de les bigues de fusta. Tot està cuidat fins a l’últim detall. És el lloc idoni per celebrar una boda luxosa amb un toc rústic.\nA l’inici de la Costa Brava en ple Mediterrani i a 70 km de Barcelona.\nEl saló de banquets per a celebracions té capacitat per a 200 convidats.\nLes espectaculars vistes al mar Mediterrani, a les cales de la Costa Brava i al Port de Blanes.\nEl preciós balcó per a les cerimònies situat a un alt penya-segat amb vistes d’un espectacular horitzó.\nEl raconet del seu jardí amb piscina.\nLa sensació de passar unes hores en un lloc màgic i privilegiat.\nInaugurada el 1952, després de 12 anys de construcció, la finca està distribuïda en 1.500 m2 edificats més 5.000 m2 de jardí. El seu estil clàssic amb l’interior de disseny Rococó i els seus jardins completament integrats amb la natura, amb estanys i fonts, en fan d’aquest espai un lloc únic i exclusiu on casar-se.\nEl menjador disposa d’una capacitat per a 490 comensals.\nL’elegància de la finca i els jardins distribuïts en 3 nivells totalment integrats amb la natura. La fantàstica terrassa abalconada amb vistes al singular estany, on creiem que és el millor espai per a fer-ne la cerimònia.\nEl seu disseny interior clàssic i ple de detalls. Et transporta al passat i li dóna al casament una atmosfera de pel·lícula.\nEls historiadors afirmen que el castell és del segle XI tot i que fins al segle XII no surt ben documentat. El castell va pertànyer a Ramon Berenguer IV, comte de Barcelona però el 1225 el va vendre a Ramon de Plegamans i, des de llavors, ha pertangut a la mateixa família, la família Marimon. Tot i que inicialment el castell era d’estil auster a l’any 1895 es va restaurar per recobrir l’edifici amb decoració inspirada en l’arquitectura romànica i gòtica. Els magnífics jardins amb estanys i la majestuositat de tot l’entorn, inspiren a organitzar una boda de luxe ben a prop de Barcelona.\nA l’interior hi ha dos espais:\nSALÓ BODEGA té capacitat per a un banquet de 125 persones.\nL’antiga Bodega del Castell va ser reformada i ara s’habilita com a zona per als aperitius a l’hivern, com a discoteca o per a esdeveniments més reduïts.\nSALÓ ANNEX té capacitat per a un banquet de 450 persones.\nS’adapta a totes les mides de boda, petites o grans. En total són 6.000 m2 destinats a casaments i distribuïts en diferents espais i terrasses.\nLa fàbrica i l’entorn\nAntiga fàbrica de farina de principis del segle XX. És un edifici modernista catalogat per la Generalitat de Catalunya que té més de 130 hectàrees. Actualment la finca ha estat rehabilitada i La Farinera restaurada. La decoració del seu interior és una barreja entre l’estil anglosaxó i l’estil innovador de l’Empordà Estil. Aquesta barreja crea uns espais elegants i exclusius que meravellen a qualsevol.\nEls jardins amb dos estanys són propis de pel·lícula romàntica i emmarquen l’espai ideal per gaudir d’una boda de somni.\nA Pont de Molins, al nord de la Costa Brava i a 20 km de França.\nAl “Molí d’en Borràs”, la sala més majestuosa de la Farinera, hi caben fins a 200 comensals.\nLa sensació d’immensitat i pau que tens a l’entrar… t’enamora!\nEl romanticisme del llac, l’embarcació i les oques que corren lliures pels jardins.\nLa fantasiosa fàbrica amb el seu canal d’aigua, els grans plataners, les oliveres i el bonic espai per celebrar la cerimònia enmig d’un infinit bosc.\nRomàntica – luxosa – rústica – chic.\nAl 1895 Josep Puig I Cadafalch va dissenyar aquest edifici modernista que actualment és Monument Històric i Artístic i un dels edificis destinats a l’elaboració i criança de cava més espectacular. Les caves estan dividides en diferents espais destinats a les celebracions amb una riquesa arquitectònica que deixa bocabadat. Des dels espectaculars espais exteriors es pot admirar l’arquitectura de les caves. És l’espai ideal per una boda luxosa i espectacular.\nL’exterior té capacitat per un banquet de 800 persones.\nEl Museu Indoor té capacitat per un banquet de 300 persones.\nEl celler gran té capacitat per un banquet de 1000 persones.\nConstruït el 1929, en plena segona Exposició Universal, l’edifici era un palauet d’estil noucentista situat a Montjuïc. La façana actual és original de l’època i el jardí, dissenyat per Forestier, té una mostra de diferents espècies mediterrànies. El 2006, el famós arquitecte Óscar Tusquets va fer una imaginativa reforma i va recuperar l’elegància i la bellesa del palau perdudes durant els anys. Des de l’hotel trobem unes meravelloses vistes a la ciutat i al port de Barcelona. Un estil contemporani i elegant ideal per a casaments luxosos a Barcelona ciutat.\nL’espai Mediterrani té capacitat per a un banquet de 250 persones.\nL’espai Azulete té capacitat per a un banquet de 180 persones.\nTambé disposa d’altres espais on fer el còctel.\nEl Far i l’entorn\nSobre un penya-segat i envoltat de cales de la Costa Brava trobem el Far de Sant Sebastià. L’hotel es va restaurar i rehabilitar respectant el màxim els seus orígens. Les seves espectaculars vistes al mar Mediterrani i la seva elegància conformen un lloc únic de l’Empordà. Per als casaments religiosos hi ha una petita ermita adossada a l’edifici principal i per als casaments civils hi ha un bonic pati a l’interior de l’hotel. Les habitacions estan curosament decorades amb un estil rústic dels anys 80 que no deixen indiferent a ningú. Un lloc ideal per a casaments íntims d’estil mediterrani.\nA un pas de les millors platges de la Costa Brava, a hora i mitja de Barcelona, a mitja hora de Girona i a pocs quilòmetres del poble medieval de Pals.\nMuntanya de Sant Sebastià, 17211 Llafranc – Palafrugell (Girona)\nPer a celebracions íntimes de no més de 190 persones.\nL’essència 100% mediterrània que es respira.\nLes boniques i fresques habitacions, decorades amb un encertadíssim estil rúsitic estiuenc.\nLes altes i àmplies vistes al mar i als pobles que el toquen.\nSentir-nos-hi com a casa.


5 Recomanacions pel que fa a la seguretat d'un equip de topografia - Geofumadas\n5 Recomanacions pel que fa a la seguretat d'un equip de topografia\nmarç, 2014 GPS / Equips, Oci / inspiració, Topografia\nVa ser difícil convèncer els caps en el seu moment; que l'equip a comprar havia de ser assegurat contra robatoris, danys i accidents. És comprensible en una primera instància, amb preguntes com:\nSi l'equip s'ho donarem després al municipi Per què no millor que ells paguin l'assegurança?\nContra robatoris? ¿No li dóna això possibilitats al nostre personal perquè ho donin per perdedizo?\nContra accidents? És que és tan maldestre nostre personal?\n¿Estem preparats per això? Les asseguradores mai perden.\nLa suma ni tan sols era molt, en aquest país encara es podia fer per 200 dòlars a l'any, gens malament per a un equip el preu superava els 8,000 dòlars. Així que cada vegada que sortia amb les maletes color taronja em recriminaven les bruixes d'administració:\n«... allà va el nostre super tècnic, amb el super equip, super assegurat ...»\nFins que va passar el primer incident:\nEl cosí de l'alcalde es va aixecar de mal geni, va passar a tota velocitat al costat del parc i es va emportar el trípode de trobada. En aquest cas no tenia teodolit muntat, així que el dany era tot just pel que costava el trípode, uns 400 dòlars.\nLlavors va tornar el meu plet. L'assegurança no reconeixia aquest mal per ser inferior al deduïble, que usualment era 10%.\n-Es el vaig dir-, va dir el meu cap, amb ulls de calamardo matiner. -Les asseguradores sempre surten guanyant.\nNi manera, a cobrar el trípode a l'alcalde. Per mentre els tècnics li van fer un encanyat que deslluïa la nitidesa del groc brillant i més semblava un esguerrat del Vietnam. Encara que l'asseguradora estava en una posició de voler acusar el culpable de terrorisme, perquè no semblava un accident sinó un acte de venjança per estar fent el cadastre amb enfocament fiscal.\nAls mesos, va arribar un altre equip amb el seu informe de mal. L'asseguradora va exigir que es enviés a la casa especialitzada.\nÉs impressionant, però sembla que la caiguda va fer que es bloquegés el gir, i en lloc de reportar-la van forçar tant que es va trencar per dins (això m'ho van dir en confiança). Així que aquí era un accident, però seguit d'una malaptesa. Davant d'un dany total com aquest, l'asseguradora va pagar l'equip nou ... no sense abans lluitar per que no ho enviessin a Estats Units per verificar que en efecte com deia el report de dany, estava «fet merda».\nVan passar altres incidents menors, amb els que vam adquirir experiència, però hi va haver un que em va semblar interessant. Em va cridar el tècnic reportant l'accident. Li vaig respondre que immediatament busqués el jutge de policia del municipi i que fes una acta de l'incident per enviar a l'asseguradora.\nAdmeto que exagero una mica, però el report del síndic era tan líric que sonava com això:\nEra Dimecres, un ardent sol buscava robar un furtiu petó al mandrós horitzó, que resignat a la tarda no feia més que estendre l'espera en centelleigs tons tundra i siena torrada. La seva tonalitat taronja HEX #d46138 li donava un toc màgic a l'ocàs, els intempestius raigs es filtraven per entre les branques causant un toc melancòlic en el meu bronzejat rostre, resultant de gairebé tres dies aixecant el sistema de clavegueram del Municipi de Sant Marc, a Santa Bàrbara.\nTot d'una, d'un dels potreros del costat esquerre, que estaven ja en el seu segon mes de creixement de pastura gallinassa, va aparèixer un cavall color blanc cendrós, tirant com a gris, opac en tant, ni tant; el seu ritme lleuger errant i tropell en compàs 3 / 4 em va sorprendre, no vaig tenir temps més que protegir el meu humanitat davant l'arpegi discordant de tal escenari. Va derrocar l'estació total i va desaparèixer amb la mateixa sensació amb que va venir: com raig que surt a l'orient i es posa a l'occident, gairebé com la vinguda del fill de l'home ...\nL'aparell va tocar terra als 8 segons del contacte amb l'anca dreta del bòvid, el teclat va fregar una pedra i va desprendre la peça F1 i després es va tallar davant d'una pedra calcària enterrada en un 89% del sòl, resultat de l'balastre sobre aquell sòl marró que al meu parer era lutita consolidada. I allà em trobava jo, atònit, mentre allà per l'estacada podia escoltar el renill en Fa sostingut, planyívol com afligit pel no indemnitzable prejudici causat ...\nL'Epístola Paulina era més llarga, i just aquesta impressió em va causar quan la vaig llegir. He, he.\nL'asseguradora va enviar l'equip davant el representant de la marca, i després d'un parell de minuts, les seves celles van caure, es van estirar, es combaron i va dir aquesta inoblidable frase:\n-¡Caballo en poeta topògraf!\nEl poc temps que em queda aquesta tarda, estranyant la noia que il·lumina els meus ulls, aturarem la prosa per fer honor al títol de l'article.\n5 Recomanacions respecte a l'assegurança d'una estació total:\n1. El primer pas després de comprar una estació total, és assegurar-la.\n2. Estableixi un reglament d'usos i cures, i entreni al seu personal per respectar-lo.\n3. Ensenyem-li a fer informes d'incidents.\n4. Conegui com funcionen les asseguradores.\n5. Resar no està de més.\nmissatge anterior«Anterior Problemes de Microstation 8.5 en Windows 7\nsegüent post Sincronitzar Microstation amb Google Earthsegüent »\n4 Replies to "5 Recomanacions pel que fa a la seguretat d'un equip de topografia"\nluis alberto solis pinedo diu:\ndesembre, 2017 a les\nho veig excel·lent\njajaj ... .Muy..pero molt bo!\nCompa que inspiració, però així és això ... va faltar la qual es va fer merda després que una munió de gossos fornicar sobre ella en MAMCEPAZ


Marco anuncia en Sète que la V edició de ‘Escala a Castelló’ comptarà amb una desena d'embarcacions històriques\nL'alcaldessa reforça el vincle entre Castelló i Sète per a consolidar l'esdeveniment mariner com a referent turístic internacional\nGeneral 09 de noviembre de 2021 Redacció\nL'alcaldessa de Castelló, Amparo Marco, ha participat hui en la presentació de Escale à Sète 2022, reforçant així el vincle entre totes dues ciutats per a consolidar els seus esdeveniments mariners com a referents turístics internacionals. En aquest sentit, Marco ha anunciat que Castelló serà present en la pròxima edició de l'esdeveniment francés amb la participació d'un grup folklòric de la ciutat, amb una mostra gastronòmica i amb la instal·lació d'un estand en el qual s'informarà sobre la V edició d'Escala a Castelló, que comptarà amb una desena d'embarcacions, i està prevista del 21 al 25 d'abril, a penes tres dies després de la cita en Sète, del 12 al 18 d'abril.\n“Sète és una referència per a Castelló. Ens ha guiat des de 2018 amb la primera edició d'Escala a Castelló que va establir les bases d'un esdeveniment d'èxit que hem aconseguit consolidar i del qual estem preparant ja la cinquena edició”, ha explicat l'alcaldessa. “Continuem enfortint aliances de cara al 2022 i per això Castelló serà present en Escale à Sète, amb una mostra de tradicions i gastronomia, i donant a conéixer el programa d'Escala a Castelló per a la qual, hui dia, ja tenim confirmades una desena d'embarcacions històriques participants”, ha avançat Marco.\nL'alcaldessa ha pres part en l'acte al costat de l'alcalde de Sète, François Commeinhes; el president del Port de Sète, Jean-Claude Gayssot, el prefecte marítim del Mediterrani, Gilles Boidevezi; i la rectora de l'Acadèmia de Montpeller, Sophie Béjean, entre altres autoritats.\nSegons ha avançat Marco, es treballa perquè la pròxima edició d'Escala a Castelló registre un rècord de participació de navilis històrics, amb una desena confirmats ja, i comptarà amb el patrocini de la Comissió Nacional Espanyola de Cooperació amb la Unesco. Serà, així, la segona edició, després de la de 2019, que compta amb el patrocini institucional de l'Organització de les Nacions Unides per a l'Educació, la Ciència i la Cultura. Un suport de la Unesco que contribueix a reforçar la seua projecció a nivell internacional.\n2022 Edició Embarcacions Escala Castelló esdeveniments Mercat mariner Navilis Sète


Aquest 8 de març arriba en un moment marcat per la incertesa, en què els drets i les llibertats de les dones estan sent qüestionats, però en paraules de la diputada d'Igualtat: "no podem permetre que aquest país torne a estar en blanc i negre, la lluita feminista no pot abandonar els carrers, amb la pau i la Igualtat per bandera, i ha d'ocupar també els espais de poder".\nLa presentació del llibre 'Cançoner feminista. Lemes i consignes', de Cristina Escrivà, és la cita programada per al 6 de març a l'Ajuntament de Picanya. Aquesta jornada vespertina comptarà amb la presència de la mateixa autora i amb la participació de la responsable de l'àrea d'Igualtat de la Diputació, Isabel García, i la regidora d'Igualtat de Picanya, Rosi González.\nUna altra de les activitats destacades en el marc del 8-M és la presentació del llibre de Kika Fumero, 'Lesbianas, así somos', que tindrà lloc el 12 de març, a les 18.30 hores, al Castell de Bétera. L'autora donarà a conéixer el seu llibre acompanyada per la diputada d'Igualtat i la regidora de Dona i Igualtat de l'Ajuntament de Bétera, María Teresa Bes.


El racó d'en Quim: Ja arriba el TERRA de TROBADORS 2009\nJa arriba el TERRA de TROBADORS 2009\nUn any més, com cada any pels volts de l'11 de setembre, a Castelló d'Empúries retrocedim uns quants centenars d'anys enrere per reviure les èpoques més glorioses del nostre municipi, la capital del Comtat d'Empúries; aquesta ocasió es la XIX cita amb la història i reculem fins l'any 1317, on les ordres religioses eren peces claus de la societat medieval.\nEncara falta una setmana però al poble ja es comença a respirar l'ambient, els carrers ja estan ben engalanats, el camp on es celebrarà el torneig ja està a punt, s'està acabant de deixar-ho tot en les condicions necessàries per que tot surti bé, encara queda feina, però tot va sobre rodes. Si una cosa té Castelló és experiència en aquest tema i de segur que com cada any serà un èxit absolut, on la gent podrà gaudir de l'àmplia oferta que s'ofereix.\nCom és tradició, el divendres començarem amb el sopar que oferirà el compte d'Empúries als vilatans, on es podrà degustar les dolces menges reservades a la noblesa.\nEl dissabte, el plat fort és el Torneig Medieval, Memorial Fernando Arnau, impulsor d'aquest espectacle i que malauradament ens va deixar fa un parell d'anys; l'acció, els cavalls, les batalles, els arquers, ..., tot el que es pot donar per complaure als comtes d'Empúries i al públic estarà present en aquest esdeveniment.\nPerò això no ho serà tot, també hi haurà per tota la vila espectacles, tabernes, bestiar i més coses que ara no em passen pel cap que faran que grans i petits s'ho passin d'allò més bé.\nI el diumenge, l'acte estrella, el que fa que sigui el dia amb més moviment, on el volum de gent és immens, és el Mercat Medieval, on els productes artesans són els reis de la jornada i la moneda oficial passa a ser els "Diners"; cal canviar els Euros per diners per poder comprar.\nI com el dia anterior, durant tota la jornada hi haurà espectacles, visites guiades, xerinola, música, ... pels carrers de la vila.\nAquí us deixo la temàtica\ntematica TdT 2009\nI aquí us deixo el programa del XIXè festival Terra de Trobadors\nPrograma TdT 2009\nI aquí us deixo el petit muntagte que he fet dels videos oficials de la web del XIX Festival Terra de Trobadors\nEspero que aquesta promoció us hagi agradat i ens veiem a partir de l'11 de setembre, vestits per la ocasió a Castelló d'Empúries, el 1317, no t'ho perdis.\nPublicat per Doncs en Quim, és Clar!! a 18:54\nCom cada any, ens hi veurem, i aquest any ja tenim la roba a punt...\nP.D.Ja era hora que escrivissis alguna cosa al bloc, que el tens abandonat.... un petó\n2 de setembre de 2009, a les 22:05\n23 d’abril de 2022, a les 11:17


Xerrada “El català, un cas únic europeu en l’etiquetatge de productes” | Nòvas | Plataforma per la Llengua\nXerrada “El català, un cas únic europeu en l’etiquetatge de productes”\nAquest vespre, a la Sala Cultural Ramon de Capmany (plaça dels Americanos, s/n) de Canet de Mar, parlarem sobre l'etiquetatge dels productoes en català amb Bernat Gasull, responsable de l'àrea d'empreses i administracions públiques de la Plataforma per la Llengua, i de Susanna Juan, responsable de comunicació dels supermercats Bonpreu i Esclat.\nPer què Danone, Philips, Nestlé, Ikea, Coca-Cola i grans marques etiqueten en totes les llengües europees de dimensions similars al català i no ho fan en la nostra llengua?\nAvui, a les 8 del vespre, a la Sala Cultural Ramon de Capmany (plaça dels Americanos, s/n), en parlarem amb Bernat Gasull, responsable de l'àrea d'empreses i administracions públiques de la Plataforma per la Llengua, i Susanna Juan, responsable de comunicació dels supermercats Bonpreu i Esclat.\nDes de 1993 els consumidors catalans tenim el dret de rebre l'etiquetatge dels productes en català, i des de 2010 és una obligació de les empreses. Com és que tot just un 10% dels productes de gran consum compleixen la normativa? Qui és el responsable d'aquesta situació? Com és que Coca-Cola etiqueta en més de 300 llengües i no ho fa en català? Quina és la raoó per la qual grans empreses com ara Nestlé, Danone, Philips, Seat o Ikea compleixen totes les legislacions de totes les llengües comparables al català i en canvi no passa igual amb el català? També coneixerem, de primera mà, l'experiència dels supermercats Bonpreu-Esclat en l'etiquetatge dels productes de la seva pròpia marca i la seva política lingüística respecte del català.\nL'acte comptarà amb la participació de les parelles lingüístiques que van començar a finals del passat mes de març i farà de cloenda de les trobades setmanals, on es lliurarà a aprenents i voluntaris els diplomes de participació en el Voluntariat per la llengua.


Teixidó serà presentat aquest dimecres\nLluís Teixidó, fins al 30 de juny del 2007 jugador del Reus Deportiu, serà presentat aquest dimecres com a nou jugador del FC Barcelona Sorli Discau. El mig ocuparà la plaça vacant deixada per José Luis ‘El Negro’ Páez.\nL’osonenc signarà contracte per dues temporades amb opció a dues més. El jugador ja va assenyalar en unes declaracions a Barça TV i a www.fcbarcelona.cat que per ell “el Barça és el millor club del món i és el millor lloc on podia anar”. Per a Teixidor, el fet de poder retrobar-se amb excompanys com Sergi Panadero i amics com Miquel Masoliver o Josep Maria Ordeig, tots ells d’Osona, i sobretot, el fet “de tornar a casa”, ha estat determinant a l’hora de deixar el Baix Camp.\nTeixidó, un dels jugadors catalans amb més renom a l’hoquei estatal, arriba a Barcelona en plena maduresa esportiva, amb 27 anys i encara amb un gran futur per endavant. L’exjugador roig-i-negre espera aconseguir tots els títols que no va poder assolir en la seva etapa al Reus, és a dir, el títol de l’Ok Lliga i la Lliga Europea, antigament anomenada Copa d’Europa.\nL’acte, a les 13.00 hores\nLa presentació de Lluís Teixidó com a nou integrant de la plantilla barcelonista tindrà lloc a les 13.00 hores a la sala de premsa del Camp Nou. Prèviament a les fotos protocol•làries i els parlaments clàssics de tota presentació, el jugador signarà el nou contracte que el vincularà al FC Barcelona Sorli Discau les dues properes temporades amb opció a dues més.