La Generalitat decreta el confinament d'una població de Lleida\n22 juny 2021 12:05\nLa Generalitat decreta el confinament d'una població de Lleida a causa d'un rebrot de la Covid-19.\nEl president de la Generalitat de Catalunya, Quim Torra, ha anunciat que a les 12.00 d'aquest dissabte el Govern català confinarà perimetralment la comarca del Segrià (Lleida), «a causa de les dades que confirmen un creixement massa important del nombre de casos de contagi de la Covid-19», encara que fins a les 16.00 es podrà entrar o sortir de la comarca.\n«El Govern té com a prioritat la vida i la salut de les persones, i prendrà totes les decisions i mesures necessàries», ha declarat en una roda de premsa al costat dels consellers Miquel Buch i Alba Vergés des del Palau de la Generalitat després de presidir una reunió amb el comitè tècnic del Procicat.\nTorra ha dit que és una decisió difícil que començarà al migdia restringint les entrades i sortides de la comarca, però ha enviat un missatge de serenitat i suport als veïns, així com el seu compromís amb la seva terra i l'economia: «Us demanam que vetlleu pels més vulnerables».\nTorra ha demanat als veïns que evitin els llocs més concorreguts, les concentracions i aglomeracions: «Espereu un temps a fer les trobades socials massives que ara podeu perfectament retardar i que teníeu planificades».\n«És important que ara fem aquest esforç per a protegir-vos i protegir a les vostres persones estimades», ha agregat Torra, que també s'ha dirigit a tota la població catalana per a emplaçar-la a no relaxar-se. «Hem advertit des del principi que és necessari prendre totes les precaucions i respectar els consells i les recomanacions», i ha afegit que és necessari protegir-se un mateix per tal de protegir els altres.\nTambé ha reiterat la necessitat d'utilitzar màscares, intensificar la higiene de mans i mantenir la distància física recomanada pels experts: «No ens podem relaxar ni un segon».\nEl president català també ha alertat que ha donat instruccions al conseller d'Interior, Miquel Buch, perquè els Mossos d'Esquadra i els policies locals multin si és necessari als qui no respectin les normes que «ens protegeixen a tots».\nPer la sospita hi és, fa 12 mesos\nQui deixà passar els migrants temporers sense controlar-los ? Qui en tenia les competències ?\nEls guàrdies de la porra estaven fent la becaina diària o encegats pel sol de juny ?\nQuan certes operacions no tenen un rèdit immediat ni periodístic molts responsables públics s´amaguen.\nPassar 3 o 4 autonomies sens estar controlats no seria normal, però a eÑa sí, tot i haver-hi una pandèmia.\nPer the questions, fa 12 mesos\nqui permeté que els temporers viatgessin de l´altra punta d´spain sense cap control?\nEls cossos de seguretat, tant efectius ells quan es tracta de colpejar amb la porra quan els donen plena llicència, estaven dormint o quelcom pitjor ?, perquè passaren 3 o 4 autonomies sense cap impediment.\nTot això fa una olor de socarrim que tomba d´esquena.....\nPrefereixen dur temporers infectats i infectar-se ells mateixos que no haver d´abaixar el preu de la fruita,o cercar una altra solució?\nIdò els desig un llarg confinament i una dieta de fruita!\nA Palma, és esgarrifosa la quantitat de gent que va sense mascareta, o que la duu mal posada.\nI com que no hi ha cap tipus de vigilànciai tothom fa el que vol, el rebrot serà horroròs\nLa culpa, de una u otra forma, es de España.


Societat Catalana de Geografia : miscel·lània : Aportacions d’Ernest Lluch a la recerca en economia\nLa Societat Catalana d’Economia (SCE), filial de l’Institut d’Estudis Catalans (IEC), ens proposa la revisió de les aportacions a la disciplina efectuades pels economistes catalans de més relleu i de tota època. Hi esmerçaran una de les conferències entre les que convoquen cada curs acadèmic. La nòmina de candidats per a revisar és prou llarga (Estapé, Jaumeandreu, Sardà, Capmany, Figuerola...) com per confiar en una durada ben dilatada d’aquest projecte plurianual. La iniciativa va ser anunciada pel president de la SCE, Sr. Eduard Arruga, durant la presentació de la primera sessió de la sèrie. Va ser el dimarts dia 5 de març en un acte el qual va reunir una nombrosa audiència sota la presidència del Sr. Salvador Giner, màxim mandatari de l’IEC.\nL’economista escollit per a protagonitzar la primera sessió va ser Ernest Lluch i Martín (1937-2000). En paraules del president Arruga, no es tractava pas de recordar el pòsit de Lluch polític i ministre, de l’agitador cultural i polemista o, posem per cas, del musicòleg i historiador de l’alternativa austriacista setcentista, entre les nombroses perspectives a través de les quals es pot abordar la seva personalitat abassegadora. Més concretament, l’objectiu de la sessió era repassar i valorar les seves contribucions en l’àmbit de l’economia acadèmica i aplicada de Catalunya.\nAmb aquesta finalitat, el Sr. Francesc Artal i Vidal va dissertar sobre el tema Aportacions d'Ernest Lluch a la recerca en economia. El professor Artal va classificar les aportacions de Lluch en tres grans apartats: les contribucions a l’economia aplicada de base territorial, la selecció, traducció i difusió d’obres teòriques cabdals de l’economia política contemporània i, per acabar, la recerca sobre el pensament econòmic a Catalunya. En el primer caient, el conferenciant va destacar els treballs efectuats a la Comissió d’Urbanisme encarregada de revisar el Pla Comarcal de Barcelona durant els anys seixanta, les monografies d’estructura econòmica comarcals a compte del Servei d’Estudis de Banca Catalana, els estudis sobre preus del sòl de les ciutats de Catalunya, etc. Tota una dimensió territorial de la recerca de Lluch que els geògrafs no hauríem pas d’oblidar. Artal va donar per acabada aquesta faceta de la recerca econòmica de Lluch cap a l’any 1976, quan en disposar d’una dedicació prou estable a la Universitat va centrar el seu interès en oferir els textos bàsics de l’especialitat als estudiants. La seva implicació amb el món editorial, com per exemple amb Oikos Tau, va ser decisiva per a la publicació d’obres de Sraffa, Baran, Schumpeter, i altres. Finalment, la recerca econòmica de Lluch ens ha llegat l’obra impagable sobre El pensament econòmic a Catalunya (1760-1840), producte de la tesi doctoral defensada l’any 1970 a la Universitat de Barcelona. El professor Artal, bon coneixedor de la temàtica, va remarcar el caràcter innovador i actual de l’obra en el marc del pensament econòmic de Catalunya.\nLa sessió va ser tancada amb sengles intervencions del president Giner i del Sr. Josep Ma. Carreras i Puigdengolas, col·laborador directe de Lluch en la seva etapa de recerca en economia territorial, el qual representava la Fundació Ernest Lluch, la qual va donar suport decidit a la celebració de l’acte. [Pau Alegre, 6 de març de 2013]\nAlegre Nadal, Pau (2013): "Aportacions d'Ernest Lluch a la recerca en economia. Notícia de l'acte celebrat a l'Institut d'Estudis Catalans, IEC (5 de març de 2013)". Obrador Obert. El butlletí digital de la SCG, http://scg.iec.cat/Scg9/Scg92/S90011.htm\nDe dalt a baix, les cobertes dels llibres: Joan Gaspar; Ernest Lluch: Preus del sòl a Catalunya. Barcelona: Servei d'Estudis de Banca Catalana, 1972; 2a ed.: 1981 / Piero Sraffa: Producció de mercaderies per mitjà de mercaderies. Traducció, edició i pròleg d'Ernest Lluch. Barcelona: Edicions 62 - Diputació de Barcelona, 1985 (Clàssics del pensament modern) / Ernest Lluch: El pensament econòmic a Catalunya (1760-1840). Barcelona: Edicions 62, 1973 (Estudis i documents); 2a ed.: 2009 (Llibres a l'abast).\nL'acte es pot veure a la videoteca de l'IEC:


VilaWeb - Diari escola: La crisi financera i el paper de l'estat\n> Origen i conseqüències de la crisi\n> Capitalisme amb intervenció de l'estat...\n> ...o neoliberalisme\nAquestes últimes setmanes hi ha hagut un devessall de notícies que no han fet sinó confirmar la magnitud de la crisi econòmica, considerada per alguns experts la més important del sistema capitalista d'aquests últims vuitanta anys, des del 'crac del 1929'. Aquesta crisi centrarà l'especial, de diversos capítols, que avui comencem.\nLa crisi, d'arrel financera, s'ha originat als Estats Units, la primera potència mundial. Allí ha arrossegat la fallida de bancs molt importants i ha portat el govern nord-americà a intervenir-hi per salvar-ne uns altres. Més encara: el govern ha impulsat un pla de rescat de set-cents mil milions de dòlars, quantitat fabulosa que al capdavall ha de sortir dels imposts dels contribuents.\nAquest pla ha dividit l'opinió publica nord-americana. Pels uns, l'estat no ha d'estintolar els bancs d'inversió enriquits en el passat amb operacions d'alt risc; pels altres, el pla proposat és l'única solució per a redreçar la crisi, estesa a Europa (seqüela de la mundialització).\nAquesta divisió també s'ha manifestat políticament. El 29 de setembre el pla del govern nord-americà va topar amb la Cambra de Representants (la cambra legislativa), que hi va votar contra. Retocat, divendres el va tornar a votar, aquesta vegada de manera favorable.\nLa paradoxa és que aquesta inversió de diners públics es farà al país més contrari a la intervenció de l'estat en els afers econòmics. Als Estats Units el liberalisme econòmic (regit per la llei de l'oferta i la demanda, sense intervencions ni traves de l'estat) és una doctrina amb molt de pes, més que no pas a Europa, partidària d'un capitalisme més regulat.\n! Actualització el 08/10/2008 a les 07:00\nVilaWeb: Wall Street entoma les pitjors pèrdues d'aquests últims cinc anys.\nVilaWeb: El govern espanyol establirà un fons per a donar crèdit a empreses i particulars.\nVilaWeb: La UE augmenta el mínim de garanties bancàries fins als 50.000 euros.\nVilaWeb: Fortes caigudes a totes les borses europees.\n+ La crisi ha afectat companyies hipotecàries com Freddie Mac.\nLa crisi financera va començar a manifestar-se fa poc més d'un any, quan van fer fallida algunes entitats bancàries nord-americanes que concedien hipoteques d'alt risc, també dites hipoteques 'subprime', adreçades a les classes més desafavorides: molts clients van deixar de pagar, ofegats per la pujada dels tipus d'interès (percentatge que hom paga al banc en canvi de la concessió d'un préstec), i això es va combinar amb la reducció de la compra d'habitatges. El crac bancari ha acabat afectant la butxaca dels ciutadans, que també han vist com s'encarien el petroli i els aliments. Per tot plegat, els bancs s'hi miren molt, ara, abans de concedir un préstec, tant si el demanen empreses com particulars.\n+ Franklin D. Roosevelt, president dels EUA els anys 1933-1945.\nLa crisi financera ha revifat el debat sobre la implicació de l'estat en l'economia i ha fet pensar en crisis passades, particularment en la del 1929, considerada la més greu del capitalisme. Aquella crisi, d'abast mundial, portà el govern nord-americà de Franklin D. Roosevelt a intervenir en l'economia, amb un conjunt de programes coneguts amb el nom de New Deal. Passada la Segona Guerra Mundial (1939-1945), la intervenció de l'estat es generalitzà a tot l'Occident, seguint les receptes de John Maynard Keynes (1883-1946). Les idees d'aquest economista anglès foren el fonament de l'anomenat estat del benestar: educació i sanitat universals, pensions de jubilació, subsidi de desocupació...\n+ Margaret Thatcher i Ronald Reagan.\nLes coses començaren a canviar a partir de mitjan anys 1970, quan prengué volada la idea que el paper de l'estat era excessiu, i que això no feia sinó escanyar el creixement econòmic. Aquesta era la doctrina de l'anomenat neoliberalisme, corrent inspirat en el capitalisme clàssic, que, poc o molt, començaren a aplicar els anys 1980 els governs de Margaret Thatcher a la Gran Bretanya i de Ronald Reagan als Estats Units. Aquests últimes dècades el neoliberalisme ha tingut una influència creixent, sobretot als Estats Units.\n'Aquesta crisi és deguda a manca d'ètica'\nEntrevista de VilaWeb TV amb Joan Tugores, catedràtic d'economia i ex-rector de la Universitat de Barcelona.\nWorld caught in the huge crash crisis\nExplicació de la crisi financera, adreçada al jovent. A Newsround (BBC).\nPàgina de The New York Times.\nDossier didàctic d'EduAlter.\nEl neoliberalisme, que com hem vist es malfia de la intervenció de l'estat, va molt lligat a la figura de l'economista nord-americà Milton Friedman (1912-2006), capdavanter de l'Escola de Chicago.\nDe la doctrina partidària de la participació de l'estat en el sistema capitalista, se'n sol dir keynesianisme.\n> La crisi bancària, didàcticament explicada.\n> Xat amb Joan Tugores, sobre la crisi financera mundial.\n> Sobre Wall Street, epicentre de la crisi.\n> 'Democràcia i neoliberalisme no són compatibles': la polèmica tesi de Naomi Klein.\nSetembre de 2008: quatre setmanes de tempesta financera.\n'Fi de festa', article de Marta Rojals sobre la conveniència de no estirar més el braç que la màniga.\nCronologia de la crisi.


El CE Molins de Rei perd 31 a 34 contra el Pardinyes Lleida | Viu Molins de Rei\nL’handbol masculí perd 31 a 34 contra el Pardinyes Lleida. El CE Molins de Rei ha anat sempre per darrera a l’electrònic contra un rival que ha demostrat ser un equip més madur.\nEls extrems molinencs van fer una gran primera part // Jose Polo\nTothom era conscient que la temporada del jove sènior masculí d’handbol del Club Esportiu Molins de Rei a Primer Catalana seria complicada. Després de quatre jornades, els molinencs es troben amb només una victòria – aconseguida amb una gran remuntada contra el Gavà – i tres derrotes. La bona notícia és que aquests dos punts serveixen, de moment, per estar a la zona mitja de la taula classificatòria.\nL’equip de Pere Arbona rebia dissabte 27 d’octubre a un conjunt de la zona noble de la classificació, el Pardinyes Lleida. Només veure com sortien al camp es va veure que els lleidatans responien als estereotips d’equip gran: jugadors físicament imponents i equipacions plenes d’sponsors, el que significa hi ha un suport econòmic al darrera del club. Durant els primers minuts l’equip visitant va plantejar un partit molt físic, conscient que molts dels jugadors molinencs encara estan per fer en aquest aspecte. Però aquesta estratègia només els hi va servir per aconseguir una mínima renda de dos gols després de 10 minuts (4-6). I és que, a vegades, on no arriba la força hi arriba la traça.\nEl CE Molins de Rei es va mostrar com un equip jove amb bons fonaments però que necessita madurar\nEl CE Molins de Rei, ben format tècnicament, va aconseguir no sortir-se del partit en cap moment. Dídac Gonzàlez (7 gols) feia molt de mal amb les seves internades des de l’extrem dret i Pol Ibañez dirigia el joc d’atac molinenc amb molta imaginació, combinant passades als extrems i el pivot i combinant-se molt bé amb els laterals. Però al final de la primera part una sèrie d’errades ofensives van fer que el Pardinyes Lleida anotés un seguit de gols a la contra i arribés al descans amb una avantatge de tres (14-17). Errors de joventut.\nEn algun moment es va trobar a faltar a Pau Rebollo, amb problemes en un lligament del peu, qui sempre aporta una solució més en atac: el llançament exterior. Sembla que la lesió de Rebollo anirà per a llarg i alguns dels seus companys hauran de treballar de valent per fer que aquesta baixa es noti el menys possible.\nEl CE Molins de Rei no va desaparèixer el matx en cap moment // Jose Polo\nA la represa, Pere Arbona va optar per intentar aturar als millors jugadors de l’equip contrari fent defenses amb fins a dos marcatges individuals. L’aposta no li va sortir del tot malament, però el problema va ser que l’equip de la terra ferma va millorar la seva defensa. A l’inici de la segona part semblava que el partit es podia trencar però no va ser així. De la mà de jugadors com Iván Carrasco, un jove de la pedrera molinenca de només 17 anys que apunta molt bones maneres, els molinencs van aconseguir seguir vius en tot moment. Però per molt que s’esforcés, el CE Molins de Rei mai va arribar a empatar i després d’uns últims minuts de partit amb més cor que cap, fet que li va costar una expulsió al molinenc Bernat Anducas, van acabar perdent el partit per tres gols de diferència, 31 a 34.\nNo serà una temporada fàcil però la joventut del CE Molins de Rei fa pensar que el treball de la primera volta de la competició tindrà els seus resultats a la segona. El perill és entrar en una espiral de derrotes que desanimi els jugadors. L’entrenador i el cos tècnic hauran de treballar per fer que un equip tant jove segueixi esforçant-se en cada entrenament per millorar el seu joc i aprofitin cada partit per guanyar experiència i maduresa. Si ho aconsegueixen l’objectiu de la permanència serà possible.\n[View the story “CE Molins de Rei 31-34 Pardinyes Lleida 28/10/12 (jornada 4 handbol masculí)” on Storify]\nEtiquetes:CE Molins de Rei Dídac Gonzàlez handbol handbol masculí Iván Carrasco Pau Rebollo Pere Arbona Pol Ibañez


Notícies :: Acords\nNombre de resultats 6 per a acords\n16/03/2012 - Creació de nous hàbitats d'interès a arrossars ecològics del Delta de l'Ebre\nAquest projecte té per objectiu reunir l'agricultura ecològica de l'arròs i la recuperació d'hàbitats naturals de zones humides, amb criteris d'investigació aplicada a fi d’afavorir les espècies protegides, el manteniment de la qualitat ambiental i paisatge, juntament amb el desenvolupament rural i el turisme ecològic.\n09/03/2012 - Signatura d'un nou acord de custòdia agrària i visites-tallers per a les escoles de la comarca\nL’Alt Empordà està promovent una campanya de custòdia agrària en el marc del projecte “Cultivant sinergies” un pla pilot de desenvolupament rural del GOB Menorca amb la col·laboració de IAEDEN, cofinançat pel Ministeri de Medi Ambient, Medi Rural i Mar i pel FEADER.\n14/02/2012 - Xarxa d’itineraris interpretatius d’ús públic a la forest del Brugal\nNo és un parc natural, però com si ho fos. Estem parlant del Montsec, un dels espais naturals més agrestes i desconeguts. El vessant pallarès era, fins fa poc, el més inaccessi¬ble. Ara, gràcies a un acord de custòdia, podem endinsar-nos per aquests pendents i gaudir d’unes panoràmiques que posen els pèls de punta.\n24/01/2012 - Primeres signatures d'acords de custòdia agrària\nFa uns mesos que a l'Alt Empordà s'està promovent una campanya de custòdia agrària en el marc de del projecte “Cultivant sinergies”, un pla pilot de desenvolupament rural del GOB Menorca amb la col·laboració de IAEDEN, cofinançat pel Ministeri de Medi Ambient, Medi Rural i Marí i pel FEADER.\n19/01/2012 - Dos acords de custòdia permeten recuperar el turó de Tres Creus de Sant Joan\nEls treballs coordinats pel CEA Alt Ter han permès recuperar una bassa i un prat de dall\n06/10/2011 - Primer visita a la finca La Cova (El Pinell de Brai)\nTard però per fi pengem un simpàtic video editat per na Kristina Habdank, una voluntària del Servei de Voluntariat Europeu (SVE) al GEPEC-EdC en la primera de les visites que varem fer en aquesta finca de la Terra Alta. Concretament voliem fer quatre coses: coneixer personalment la propietària (fins llavors haviem parlat amb el fill) i això va ser molt agradable pels grans coneixements que va demostrar del medi i per la seva calidesa. En segon lloc voliem coneixer la finca en persona per copsar-hi la seva essència, la seva biodiversitat, el seu cuidat conreu... En tercer lloc voliem aprofitar per a cercar ratpenats doncs quan varem fer aquesta visita estàvem en plena cerca de refugis arreu de les Terres de l'Ebre i Camp de Tarragona. Hem de dir que no varem trobar cap de ratpenat, malgrat que pel seu vooltant varem veure alguns punts força probables de ser usats com a refugis. Per últim, volíem segellar formalment l'Acord pel Territori (acord de custòdia de baix metabolisme) i així es va fer amb la ja habitual encaixada de mans, simbol dels acords de l'entitat.


Rockin' Papas Jurmala Letònia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nBulduru prospekts 30, Bulduri, Jurmala, Letònia, 2010 - Veure al mapa\n"Perfect location, very nice staff, spacious room. 10 out of..."\nConvenientment situat a Jurmala, Rockin' Papas és una base ideal des d'on explorar aquesta ciutat fantàstica. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nA Rockin' Papas, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen recepció 24 hores, express check-in/check-out, transport hotel/aeroport, restaurant, visites turístiques.\nA més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, telèfon, aparell de televisió, articles de tocador per satisfer els clients més exigents. Les instal.lacions d'oci de l'hotel, que inclouen sauna estan dissenyades per escapar i relaxar-se. Descobreixi una encantadora mescla de servei profesional i ampla gama de característiques a Rockin' Papas.\nTots els tipus de viatgers (262) Parelles (149) Viatgers en solitari (30) Famílies amb infants petits (36) Famílies amb infants grans (15) Grups (32)


Els nous smartphones de Nokia arriben a temps? - YCOM\nEls nous smartphones de Nokia arriben a temps?\nLa companyia finlandesa es troba al bell mig d’una sèrie de canvis dràstics, convençuda de que podrà remuntar la situació per tornar al domini d’abans en el terreny dels smartphones. Res més lluny de la realitat, però tampoc és una situació de crisi encara que si es necessitaven amb una certa pressa aquests nous aparells.\nGuillem Alsina (guillem@imatica.org) – Mai m’he acabat de creure del tot la fanfàrria periodística que anunciava a so de bombo i platerets la crisi de Nokia, malgrat que si que comparteixo algun dels postulats que la recolza. La companyia finlandesa ha comès algunes errades com en el cas de l’N97, la primera versió del firmware del qual provocava molts problemes, però també ha tingut encerts espectaculars que, curiosament, no han estat tan difosos pels mass media (cas de l’N900).\nQue Nokia deixi de tenir un domini tan subjugador del mercat com abans és lògic, car aquest es troba més fragmentat per diverses opcions de plataforma informàtica per a telèfons d’alt rendiment. Existeixen més sistemes operatius que fa uns quants anys, i és lògic que molta gent vulgui provar coses noves, allunyant-se de Symbian que fins fa poc era gairebé l’única opció existent en el mercat.\nÉs una cosa semblant al què li va passar a Palm: de sobte, i amb la irrupció de la categoria dels smartphones a mode de fusió entre telèfon i PDA, Epoc/Symbian es perfila com un rival per al Palm OS quan fins a la data no ho havia estat, Microsoft decideix entrar en el mercat amb Windows CE, i Linux es troba aquí, latent però amenaçant. A Palm es van posar nerviosos, no van saber ni com ni quan reaccionar, i la resta de la història ja la coneixem.\nMalgrat tot, sembla que a Nokia si que han sabut reaccionar, i han començat per apostar a aquesta fragmentació que abans comentava jugant a dues cartes: Symbian i MeeGo, cadascun en el seu nínxol i cadascun orientat a un públic en concret.\nLa continuació és el que tenim entre mans: una sèrie de mòbils que mantenen la fama del fabricant de tenir el port-foli de telèfons més ampli del mercat per a cobrir qualsevol necessitat, amb característiques que els fan molt atractius i no només a un tipus de públic determinat, si no a uns quants perfils.\nNokia ho necessitava d’un moment a un altre, malgrat que no amb urgència, i en aquest sentit els nous smartphones presentats li vindran com anell al dit en el futur proper.\nSí, pot ser que Nokia continuï caient en el mercat, però serà una cosa normal i assumible. L’única cosa que ha de fer és no deixar-se dominar pels nervis i continuar traient al mercat excel·lents aparells com ho ha fet fins ara amb les conegudes excepcions que tots sabem. I és que tothom es pot equivocar, incloses les grans companyies, que per això són grans: perquè tot i ficar la pota, continuen aquí, venent més que ningú.


Software i programes de gestió: ara més que mai - Voxel - Blog\nBy Redacción27 juliol, 2021 No Comments\nHome » Software i programes de gestió: ara més que mai\nLa Revista Hostelpro, especialitzada en hostaleria i restauració, ha publicat un reportatge sobre els softwares de gestió. La implementació d’aquests sistemes és cada vegada més habitual en les empreses del canal horeca. I la revista, juntament amb diversos experts en la matèria, ha volgut indagar per què.\nEn aquest sentit, al llarg de la pandèmia s’ha observat com les empreses s’han enfrontat a grans canvis en la gestió del seu negoci. I la tecnologia ha jugat i jugarà un paper essencial en el futur del sector. Tal com s’introdueix en l’article de la revista “el sector hoteler espanyol cada vegada és més conscient que l’única via per a poder competir és la implantació de solucions de software centralitzat”.\nHéctor Martín, VP de Vendes Globals a Voxel, és un dels experts que ha participat en el reportatge. Entre altres coses, Martín parla de les necessitats diferents que tenen empreses petites i grans grups. També de la digitalització de la gestió de tot el negoci, no sols en front-office. “Això inclou: facturació electrònica, comandes electròniques, pagaments electrònics, eines de gestió documental, signatura digital i certificada de contractes…”.\nUn altre dels temes que aborda el reportatge és la necessitat d’adoptar eines tecnològiques després de la pandèmia. I els beneficis, tant qualitatius com quantitatius, d’apostar per aquestes eines de digitalització.\nFinalment, també s’aborden els reptes tecnològics que hauran de superar les empreses per a implementar aquestes eines. I els diferents tipus de software que existeixen actualment en el mercat.\nDigitalització de tota la cadena de valor amb baVel\nbaVel és la plataforma de facturació i pagaments electrònics líder en el canal horeca a Espanya. Les solucions modulars que ofereix la plataforma permeten digitalitzar tots els processos de la cadena d’aprovisionament d’una empresa. Des de les compres, gestió d’estocs, escandalls, albarà, factura, conciliador, aprovador de factures, fins a la connexió amb les administracions públiques i pagaments.\nSi vols saber com baVel pot ajudar a la teva empresa, escriu-nos a info@voxelgroup.net o visita la nostra pàgina web.\nPrevious PostCas d'èxit Mitsis Hotels: facturació electrònica B2B\nNext PostEl cas d'èxit de Casa Chepe amb el WebBilling de baVel


Turquia, entre la barreja cultural i la màgia\nImatges de Turquia\nDades socioeconòmiques Ciutat subterrània d'Özkonak\nAnkara i Capadòcia Dervixos turcs\nFortalesa d'Uchisar Llac salat de Tuz Golú\nCanción del Pirata- Espronceda:\nDades socioeconòmiques: Pujar\nTurquia és un país que fent de pont entre Europa i Àsia, ocupa la major part de l’Àsia menor–Anatòlia és la part asiàtica amb el 97% del territori i Tràcia la europea amb el 3%-. Europa i Àsia es troben separades pel canal del Bòsfor que, a través del Mar de Màrmara, comunica la Mediterrània amb el Mar Negre. Turquia té fronteres amb Armènia, Azerbaidjan, Bulgària, Geòrgia, Grècia, Iran, Iraq i Síria.\nAquest hivern del 2002, aquesta zona és molt calenta políticament parlant, ja que justament el 20 de març del 2003, els Estats Units d’Amèrica iniciaran una folla invasió, anomenada pomposament Operació Llibertat Iraniana, en la que posaran en peu de guerra al món musulmà i que malgrat que la voldran vestir amb tons de victòria, acabarà sent el seu segon Vietnam.\nLa part nord més estreta i per tant la més estratègica, correspon a la ciutat d’Istanbul, elnom de la qual evoca històries èpiques, llegendes i somnis. Per ella mateixa, solament Istanbul ja mereix el viatge, però Turquia és molt més que Istanbul pel que pot oferir al viatger. L’espectacularitat de llocs com la Capadòcia, la riquesa cultural i històrica de tants segles de civilització, es mostren a cada pas.\nAnkara, capital administrativa de Turquia i de la regió d’Anatòlia central, coneguda com Angora fins al 1930, combina admirablement la tradició amb la modernitat i l’aspecte que traspua és la d’una ciutat europea, mesclada amb una certa pompositat en l’arquitectura comunista.\nGràcies a la seva posició estratègica entre Europa i Àsia, i entre tres mars, Turquia és una barreja de cultures de primer ordre, ja que ha estat lloc d’encreuament de cultures i civilitzacions, i pas obligat entre Orient i Occident.\nDes de la conquesta de l’imperi bizantí pels turcs, la regió fou coneguda com a Imperi otomà i no va ser fins a la proclamació de la República, al 1924 que s’anomenà Turquia. Amb 70.5 milions d’habitants –dades del 2007- a Turquia hi conviuen diferents ètnies –turcs, kurds, circassians, zazes, bosnians, georgians, gitanos, àrabs, grecs, armenis i jueus-, amb més o menys cohesió social. És gràcies a aquesta gran riquesa cultural, que Turquia és un país absolutament meravellós per visitar. Així, el viatger es troba permanentment davant del llegat històric que s’ha conservat fins a l’actualitat, en el que la màgia, el misteri, la bellesa, la història i el descobriment se succeeixen sense parar.\nÉs l’hivern del 2002, a tocar del canvi d’any. A Barcelona fa un fred moderat, i mentre a 10.700m d’altura volem cap a Istanbul, el llit de núvols ens impedeix poder-nos situar geogràficament sobre el terreny, però els monitors de l’aeronau de Turkish Airlines marca clarament sobre on ens trobem. Així, Còrsega, Itàlia, Sèrvia, Macedònia, Bulgària queden enrere amb una aparent lentitud, fent el viatge força monòton.\nDesprés d’unes 3h de vol, l’avió aterra a l’aeroport d’Istanbul, l’Ataturk, entre un paisatge plujós, fred i rúfol. Ací sembla més hivern que no pas a casa... Passem la nit a l’hotel i l’endemà, d’hora ens venen a buscar per iniciar el circuït. No sé si serà sort, però en el microbús anem nosaltres, Aysun–- la guia- i Eydin, el conductor...\nAnkara i Capadòcia: Pujar\nAnkara és la capital administrativa de Turquia des del 1923 que substituí a Istanbul. En aquella època Ankara comptava amb una població al voltant dels 15.000 habitants, però Ataturk la designà capital per evitar la extrema vulnerabilitat de l’antiga Constantinoble.\nL’aire d’Ankara es troba a mig camí entre una ciutat moderna europea i la “grandesa” del comunisme. Així, a primer cop d’ull, la estació central d’autobusos i trens, sembla transportar-nos a la rònega grandiositat de l’arquitectura del bloc comunista.\nAnkara compta amb diversos museus, però un dels més importants és el Museu de la Cultura d’Anatòlia Central, que conté un important fons de peces prehistòriques.\nNomés sortir d’Istanbul, les neus han aparegut. D’ací en endavant els magnífics paisatges amb els que ens trobarem, estaran delicadament decorats amb aquest element, el que li dóna al viatge un plus de bellesa, encara més etèria...\nLa Capadòcia, declarada per la UNESCO Patrimoni de la Humanitat al 1985, es troba a l’Anatòlia central, i es caracteritza per contenir una de les formacions geològiques úniques al Món. Capadòcia, que etimològicament significa “Terra de Cavalls Bells”, és un dels espectacles més al·lucinants de la Terra, on el paisatge mineral es torna intensament orgànic a causa de la rodonesa de les seves formacions naturals i absolutament misteriós i màgic. A què es deuen totes aquestes formes i figures? Milers d’anys i l’activitat del volcà Erciyes en són els responsables, ja que ha estat la combinació d’aquests dos elements els qui han modelat aquest paisatge lunar. Tota aquesta planura està formada per laves i sorra volcànica, uns materials molt tous, que l’erosió de l’aigua, dels vents i altres fenòmens meteorològics han anant esculpint, creant les al·lucinants xemeneies de les fades i altres fenòmens no menys espectaculars, que han acabat convertint-se en el símbol de la Capadòcia.\nAmb el temps, aquest territori que és com un immens formatge de Gruyère, i degut a la gran quantitat de forats, coves, abrigalls, etc., que conté, ha estat habitat. A més dels forats naturals, el fet que la pedra sigui força tova, propicià que l’ésser humà hi excavés habitatges artificials, ja que el manteniment constant de la temperatura dins la terra, ofereix un ambient fresc a l’estiu i temperat a l’hivern.\nFortalesa d’Uçhisar: Pujar\nArribem a la vall Güvercinlik -Vall dels Coloms- amb força neu, però amb un ambient solejatque permet gaudir a fons del magnífic espectacle que es va obrint lentament. La impressionant fortalesa d’Uçhisar, encimbellada i altiva damunt del penyal i literalment incrustada a la roca, domina tota la zona de la gran vall, que després que les formacions minerals deixessin de ser habitades, es van adaptar com a colomars –d’ací el nom de la vall-, per tal d’aprofitar els fems com a adob per l’agricultura. La fortalesa d’Uçhisar és totalment excavada a la roca, foradada amb estances, magatzems, escales i miradors i amb entrades estratègicament situades per poder-les segellar amb enormes pedres rodones en cas d’haver de defensar la ciutadella.\nDiu la llegenda que el castell es troba comunicat amb altres zones exteriors a través de llargs túnels per tal de poder evitar els setges, però el cert és que sigui pels enderrocaments naturals, sigui per altres causes, la llegenda segueix ben viva i sense poder-se comprovar a la realitat. Al seu interior, a la part superior, encara s’hi troben algunes senzilles tombes que es remunten a l’època bizantina.\nL’espectacle que es divisa des d’aquesta talaia privilegiada, reforçat pel blanc cobriment nival, és d’una espectacularitat fora de mida. Als peus de la fortalesa i sota la seva protecció, les formacions rocalloses segueixen habitades i rendides a l’ombra de l’imponent guardià, en un ambient que sembla haver-se aturat fa molt de temps.\nL’espectacle és magnífic i tot i ser hivern i estar tot ben nevat, la temperatura és benigne, el sol acarona la roca i ajuda a crear un paisatge espectacular i màgic. La tranquil·litat s’apodera de l’ànima i es deixa inundar per la bellesa que sembla no tenir aturador...\nLa Vall del Caçadors, germana de la dels Coloms, s’anomena així perquè els caçadors de la zona perseguien les peces fins a acorralar-les en aquesta vall cega, sense sortida, acabant sent preses fàcils.\nPerò com arreu, als llocs susceptibles de ser visitats, els comerciants exposen els seus productes i ves per on, potser degut a l’edat o que les coses no són com a l’antiga Pèrsia, ara resulta que Alí Babà es dedica a la medicina naturista, especialitzant-se en Viagra... Com canvien els temps...\nUn poblat grec del S IX ac, totalment excavat a la roca i cobert per la neu és el mut testimoni del pas per aquest planeta dels seus fundadors. Aquest poblament compta amb habitatges, sala de reunions, menjadors i tot allò que es pot esperar d’un establiment humà. Posteriorment, al S VI dc, i durant les ferotges persecucions de que van ser objecte els cristians, aquest lloc, com molts d’altres, va servir de refugi troglodita.\nEl fet que majoritàriament els habitatges fossin excavats a l’interior de les parets, els feia especialment aptes per la defensa en cas d’atacs. En aquest període també s’hi excavaren esglésies en les que els primers cristians hi desenvolupaven els seus ritus.\nActualment, i especialment ara amb la gran quantitat de neu que hi ha, el trànsit per aquests espadats es converteix en força perillós, ja que molts dels antics carrers, convertits en estrets camins, han estat erosionats pels elements, i reduïts a estretes passeres amb prou feines practicables. Però val la pena corre el risc ja que en alguns d’aquests habitacles, avui força deteriorats, es troben interessant alts relleus i pintures d’una magnífica senzillesa que encara conserven els colors amb tota la seva força original...\nVal molt la pena parar-se una estona davant aquestes obres, i imaginar-se els grecs primer i els cristians després, excavant, millor que construint, aquestes imponents obres d’enginyeria amb els limitats mitjans tècnics de l’època. Realment la fe mou muntanyes... i les forada.\nA la Capadòcia, com en molts dels territoris en desenvolupament, encara resten artesans que treballen amb els utillatges artesanals heretats dels ancestres. Ací tenim la oportunitat de veure el mestratge d’un terrissaire, que davant nostre modela una tetera amb perfecte proporcions.\nUna altra de les meravelles d’aquesta increïble terra, es troba al Museu a l’Aire Lliure de Göreme, datat des dels S III i IV. El bisbe de la Capadòcia Basili de Cesària, aconsellà a les famílies cristianes que s’agrupessin per conrear les terres i practicar la religió. A causa de la manca de recursos econòmics, i també per l’exemple que havien vist en altres indrets del territori, es va decidir excavar els habitatges i esglésies a la roca. És per aquest motiu que a Göreme es troba una concentració tan gran i tan uniforme decases llaurades a la roca, ja que és la prova que hi visqué tota una gran comunitat de persones.\nEn els forats habilitats com habitatges s’hi poden veure grans espais dedicats a menjadors comunitaris, cuines també comunitàries, dormitoris, magatzems, esglésies i tots els equipaments propis d’un poblat.\nEls llocs de culte es troben exquisidament decorats amb pintures que semblen acabades de pintar, però també aquestes d’una senzillesa extrema. Sanefes de color vermell semblen pintades per criatures, però és precisament aquest primitivisme els que les fa molt atractives. També es troben representacions de sants, verges etc., que els iconoclastes musulmans es van dedicar a destruir, ja que la seva religió els prohibeix la representació humana als llocs de culte. Una veritable llàstima, ja que seria molt interessant poder veure aquests frescos dels segles XI i XII en el seu estat original...\nCiutat subterrània d’Özkonak: Pujar\nAixí, voltant per la Capadòcia, absolutament immersos en aquest ambient entre màgic i misteriós, recalem a Özkonak, on es troba la ciutatsubterrània, també excavada a la roca pels cristians, per tal de protegir-se dels enemics. No va ser fins l’any 1972 que es descobrí, quan un pagès se sorprengué per la rapidesa amb que l’aigua que regava l’hort s’escolava terra endins. Començà a excavar i trobà una habitació, que reobrí la ciutat subterrània cristiana perduda fins llavors.\nEn realitat la gent vivia a la superfície, però al S VI, per tal de defensar-se dels atacs sarraïns, van construir la ciutat subterrània. Quan l’atac era imminent, els habitants baixaven a les profunditats i en aquest lloc podien resistir 20 o 30 dies. La ciutat estava pensada per encabir-hi fins a 20.000 persones. Comptava amb habitacions, menjadors, cavallerisses, cuines, magatzems, pous, estables pel bestiar, dipòsits d’aigua i fins i tot trulls per emmagatzemar-hi el vi. També comptava amb un enginyós sistema de ventilació i renovació de l’aire. Les diferents dependències es troben comunicades mitjançant estrets passadissos i tot això excavant directament a la roca.\nAmb diferència, però, el que més crida l’atenció és el sistema de clausura dels accessos. Unes enormes pedres rodones, de 500kg de pes, de 60cm de gruix i 1.70m de diàmetre, servien de portes perfectament ajustables que impedien qualsevol intromissió. Si les “portes” circulars havien de tenir una mida suficient perquè tapessin totalment la entrada, no les podien haver construït a l’exterior, ja que els passadissos d’accés són força més estrets i baixos que les pedres. Per solucionar el problema, i de manera molt enginyosa, aquestes pedres van ser tallades directament a l’interior del reducte i els llocs d’on es van extreure encara són visibles. Una altra característica és que tot i el pes i les mides, una sola persona podia accionar-les, rodant, sense massa problema.\nNo gaire lluny d’Özkonak, la guia ens fa aturar en un edifici al bell mig del no res, amb l’exusa de prendre un te. Resulta ser una fàbrica de catifes, en la que es mostra tot el procés de fabricació, en el cas del teixit de seda, des de la cria del cuc de seda, passant pel desfilat del capoll, el tint i la manipulació, fins acabar en les belles obres d’art en forma de teixits, gairebé sempre a càrrec de mans femenines, veritables artistes del treball manual i de delicat gust per les proporcions i els colors.\nLa sorpresa més gran, però és que en entrar i sentir-nos parlar en català, el propietari ens respon també en català... Resulta que aquesta fàbrica és propietat d’un turc que parla un català perfecte i que coneix Catalunya, producte del seu matrimoni amb una catalana. Ja és curiós, ja... un català d’adopció a la Capadòcia...\nDervixos turcs: Pujar\nJa de nit, entrem a un monestir dervix, on podrem gaudir de la contemplació d’aquest ball ancestral, en el seu ambient genuí. L’ambient, fred per l’espai i per la temperatura, és escassament il·luminat i una sensació de recolliment es respira a l’aire. Tot i haver-hi força gent, la remor és vellutada, i tots esperem l’aparició dels dervixos, dels monjos. Els dervixos són membres d’una confraria religiosa musulmana de caràcter ascètic o místic. A Turquia, aquest mot també s’aplica especialment als religiosos mendicants.\nLa dansa dels dervixos, els monjos giròvags, consisteix en una tècnica arcaica per assolir la unió, l’èxtasi. El dervix busca la perfecció en la pobresa i l’austeritat mística, i va començar a utilitzar-se al S X. El ball s’inicia amb un complicat ritual en el que el mestre presenta i es presenta als músics. Aquests li retornen la salutació reverencial, per presentar-se als balladors que, un a un, inicien la dansa. Aquesta, que comencen amb els braços en creu, el palmell dret cap a munt i l’esquerra cap a vall, indiquen la seva situació entre el cel i la terra, la recepció de la gràcia enviada pel cel, que el dervix aboca a terra. El ball comença amb lents girs, per anar incrementant el ritme poc a poc. En accelerar els girs, els braços oberts del dervix conformen una espiral que trenca el temps i l’espai, per conduir-lo a l’infinit. Els girs suposen la pèrdua de consciència i la consegüent absorció de l’element diví. La cadència dels girs i la música que l’acompanya sumeix l’observador en un petit trànsit intern, hipnòtic, que el transporta a una profunda reflexió personal. L’ambient, la música, les interminables voltes, la persona i la resta del Món, tot es fa un... Hom s'aïlla de l'entorn mentre els monjos giròvags acceleren els girs al ritme de la música, fins a convertir-se en una sola figura meitat real meitat fantàstica, fins que tot acaba i el Món es torna, de nou, realitat...\nLlac salat de Tuz Golü: Pujar\nDe retorn cap a Istanbul, és parada obligatòria Agzikarahan, per visitar el seu cèlebre caravansarayi, posada seljúcida situada a la ruta de les espècies, que té l’honor de ser el més gran de Turquia. El conjunt arquitectònic és format per un pati central cobert i diverses construccions que incloïen una mesquita, torre central i diverses habitacions. Com és comú en aquestes construccions, únicament la portalada d’entrada està profusament decorada amb fina decoració. Aquest cararavansarayi té la particularitat que la zona de les habitacions està situada a la esquerra de l’entrada principal i no directament enfront a l’entrada com és habitual. Compta amb 13 torres i una gran i robusta muralla que li dóna tota l’aparença d’una fortificació militar. Aquest aspecte, però, és el resultat d’haver-se vist involucrat en diverses guerres, per la qual cosa té una llarga història de destruccions i reconstruccions.\nPoc més enllà es troba el llac salat de Tuz Golü. Aquest és una immensa superfície blanquinosa que durant cent anys ha proporcionat la sal necessària al país. Tuz Golü és un vestigi del mar que quedà atrapat durant la elevació del mont Taurus i és quatre vegades més gran que el llac de Ginebra. Degut a la seva elevada salinitat i poca fondària, cap ésser viu hi pot sobreviure. De tan poc fons com és, durant l’estiu arriba a assecar-se, formant uns gruixos de sal que poden arribar als 30cm...\nEl llac és tot un espectacle, en el que la mirada es perd en la immensitat, en el fons de la qual, el cel i l’aigua es fusionen en un únic element. Talment sembla que sigui possible caminar sobre l’aigua, com si d'un somni irreal es tractés.\nA Istambul el temps té una altra dimensió i va néixer amb vocació d’eternitat. Pels turcs Istanbul significa joia, i és ben cert que és una joia universal. Segons el relat d’alguns astronautes, Istanbul és una de les ciutats que millor es veu des de l’espai exterior, apreciació que sens dubte té un gran valor simbòlic.\nIstanbul és una barreja caòtica, possiblement només superada per El Caire, de moviment, soroll, enrenou i crits, que contrasta fortament amb un sobtada tranquil·litat, amb el mar de fons. Segons Napoleó, si la Terra fos un sol, estat, Istanbul en seria la capital.\nIstanbul és la única ciutat del Món que es troba situada entre dos continents. Durant 1.500 anys fou la capital de dos imperis, el romà-bizantí i l’otomà. Avui en dia, amb 14.500.000 d’habitants, és la ciutat més gran de Turquia i la seva capital econòmica, cultural i turística. Istanbul és Bisanzi i és Constantinoble, és Orient i és Occident, és caòtica i és serena. La ciutat de les mesquites, de les esglésies i de les sinagogues. És la ciutat del Bòsfor, del Corn d’Or i dels set turons, separada per l’estret del Bòsfor que uneix dos mars, el de Màrmara i el Mar Negre, i que també separa dos continents, Àsia i Europa. Aquest és el paradigma d'Istanbul, els extrems que acaben formant un tot especialment bell.\nI com no podia ser d’una altra manera, aquesta mescla còsmica de cultures, fets geogràfics i ètnies diferents, ha estat un dels gresols més potents de cultura de tot el planeta i de tots els temps. La mesquita de Sultàn Ahmet Camii, coneguda com a Mesquita Blava és, juntament amb la d’Adana, la única mesquita a Turquia que té sis minarets, el que li confereix una elegància espectacular. Se l’anomena blava perquè les cúpules interiors són recobertes amb rajoles blaves i blanques, que li donen una tonalitat blavosa. Els milers de llànties que formen les seves làmpades, han de formar un espectacle magnífic quan s’encenen per les nombroses oracions diàries. L’exterior és una cascada de cúpules, coronada per la espectacular cúpula central de 23.5m de diàmetre, suportada per quatre enormes, robustes i sobredimensionades columnes, a una altura de 43m, que trenquen l’harmonia estilística del seu interior.\nSeparada per una àmplia zona enjardinada, enfront de la Mesquita blava es troba Santa Sofia, Hagia Sophia, la primera basílica cristiana construïda fa vora 1.500 anys i reconvertida primer en mesquita al 1453 i posteriorment en museu al 1935. És l’exemple més representatiu de l’art bizantí. Va ser manada construir per Justinià, i les obres duraren el temps rècord de només cinc anys. Diu la llegenda que el propi emperador dormia a les instal·lacions, per tal de controlar les obres i que un àngel l'assessorava en qüestions tècniques. Segons la tradició, en veure acabada l’obra, l’emperador exclamà “Salomó, t’he vençut” fent referència a la construcció del temple de Jerusalem pel rei hebreu.\nEn ser conquerida Constantinoble, els otomans la reconvertiren en mesquita i l’hi afegiren els quatre minarets, donant-li l’aspecte que té a l’actualitat.\nHi destaquen la immensa cúpula de 42m de diàmetre i les restes dels primers mosaics bizantins. Al seu interior s’hi conserva la trona de Constantí, i en el seu temps, aquest lloc exacte va ser considerat el centre del Món.\nL’antiga Constantinoble, però, té altres llocs molt interessants. El Gran Basar és una altra de les meravelles d’aquesta populosa ciutat eterna. Els colors, les olors, els contrastos i la varietat són sensacions que inunden l’esperit, fen-te moure d’un lloc a un altre, amb l’atenció concentrada al màxim. Es un basar tranquil pel que pots moure’t sense que t’importunin. És una experiència que val la pena viure.\nUna ciutat amb mar és sempre una ciutat especial i oberta, i a Istanbul l’aigua hi és sempre present, ja que es troba dividida per l’estret del Bòsfor, que deixa Europa a un costat i Àsia a l’altre. Pel Corn d’Or, port natural que ajunta les aigües del mar Negre i el de Màrmara.\nIstanbul és molt similar a qualsevol ciutat europea, però amb un fort component asiàtic és, i sempre ho ha estat, un immens espai de barreja de cultures i d’ètnies, de trobada d’aquestes, però també de separacions, conjunt que la fa especial.\nEl Bòsfor, a la seva part més estreta solament té 650m d’amplada, i a la més ampla 4.5km. La importància estratègica d’aquest estret és que permet la comunicació dels països de l’antiga Unió Soviètica, riberencs del Mar Negre, amb la Mediterrània i, per tant, amb la resta del Món. És per aquest motiu que Bizanzi primer, Constantinoble després i Istanbul a l’actualitat, ha estat una ciutat permanentment cobejada per tots els imperis.\nAl Bòsfor hi ha tot un seguit de torres de defensa i fortificacions, la finalitat de les quals era la de servir de control per tal de cobrar peatge als navilis que el travessaven.\nEuropa i Àsia queden unides a través de dos ponts: el del Bòsfor, amb 1.560m de llargada, 33 d’amplada i 64m sobre el nivell de l’aigua. El pont d’Atatürk és el 4t més llarg d’Europa i el 7è del Món. L’altre, el de Mehmet el Conqueridor, té 1.510m de llargada, 39 d’ample i s’eleva a 39m per sobre l’aigua. Aquest és el 6è pont penjat més llarg del Món. Ambdós ponts se sustenten únicament sobre dos braços cada un, un que descansa a Europa i l’altre a Àsia. L’espectacularitat d’aquesta obra d’enginyeria demostra la utilitat dels ponts, que més que separar, serveixen per unir cultures, pobles i persones. Mentre tant, enormes vaixells comercials surquen les aigües turques amb destí o origen a la Mar Morta, senes preocupar-se gens per les vulnerables barquetes que naveguen d'una ria a l'altra. Més d'un cop els petits esquifs han d'afanyar-se a sortir del rumb del monstre que, sempre amenaçant, sembla tenir intencions d'abordar-lo.\nEl Palau de Topkapi, que significa Porta –kapi- rodona –top-, consisteix en un laberint d’edificis actualment dedicats a museu. En aquest opulent entorn i visqueren i governaren els sultans. Les seves múltiples estances alberguen un gran tresor històric i artístic, composat per gran quantitat de joies d’or i pedres precioses, per trones reials, riques decoracions, etc. Tot plegat d’un recarregat i de vegades d’un dubtós gust, però sempre impactants. De tota manera i malgrat la recarregada i ostentosa riquesa que alberga, els últims sultans s’estimaren més viure als palaus de les ribes europees del Bòsfor, de caràcter més cosmopolita i europeu.\nPerò Istanbul, a més de cultura, religió i comerç, també és lleure, voluptuositat i poble. Les múltiples sales teatrals ofereixen espectacles basats en les danses tradicionals de les diferents cultures que integren Turquia, moltes d’elles amb un fort component sensual. El cadenciós moviment de les ballarines al ritme de la música, transporta la imaginació als harems dels que disposaven els sultans. Per cert, al Topkapi, vam poder veure una gran quantitat de “camas turcas”, mot i concepte de difícil traducció, que tot i només significar llit turc, no ens havíem posat a pensar en el seu significat original. Aquests llits es podien amagar dins uns armaris durant el dia i eren el lloc de descans de les dones que conformaven l’harem. El que més crida l’atenció, però és la gran quantitat que n’hi ha...\nParlar d’Istanbul és pensar immediatament en el mític Orient Exprés, que nascut al 1883, transportà la societat més granada d’Europa en un recorregut de 3.100km, des de París fins a Istanbul. I ja que som a Istanbul, cal visitar Sirkeci, l’estació on finalitzava el viatge l’històric comboi procedent de París, quan la ciutat encara s’anomenava Constantinoble. En aquest dia plujós i fred, l’aureola de llegenda que envolta aquesta estació, contrasta amb la relativa modèstia de les seves instal·lacions i les també reduïdes dimensions. L’estació de ferrocarril de Sirkeci, és un lloc solitari, fred i un xic rònec, amb algunes màquines modernes al seu interior, que desllueixen la imatge d’un passat esplendorós i aristocràtic que de ben segur tenia aquest fi de viatge, i que molts de nosaltres evoquem quan pensem en Istanbul. De tota manera, i de forma lleugera, encara es respira un cert aire de rància aristocràcia, d’enyorança de temps pretèrits molt més luxosos i misteriosos que els actuals. L’exterior, però, sí que conserva tot l’esplendor romàntic que va tenir en el seu temps i és veritablement encantador.\nL’ambient de carrer, la vida que es desenvolupa principalment al carrer, queda palesa en la multitud de negocis, especialment els alimentaris, en ell. És molt freqüent veure petits carretons on es cuinen i venen les menges més diverses, que poden anar des de petites coques, fins a castanyes, que els venedors s’esforcen en distribuir-les amb molta cura per fer-les atractives al comprador. Aquest és un més dels atractius que fa d’Istanbul una ciutat d’allò més peculiar.\nLa combinació i barreja de modernitat, història, ètnies, colors, sorolls, olors i sensacions té el seu punt clau en aquest comerç popular, que dóna a la ciutat el toc bulliciós i entranyable que busca el viatger. El mal temps, el fred i la humitat no signifiquen un entrebanc per la gent que es guanya la vida, ni per aquells que els ve de gust un mos ràpid. Les coques comprades anteriorment als carretons ambulants, serveixen per ser farceides amb el peix que han pescat, i s'estan cuinant a les barques ancorades al port. És una altra estampa d’allò més entranyable, veure aquella barca, amb un cert temporal, gronxant-se violentament al ritme de les onades d’aquest mar avui no gens tranquil, distribuir el peix a la brasa als parroquians que no hi falten. Així mateix també és possible comprar peix fresc pescat moments abans.\nEls restaurants del port, per demostrar la frescor i varietat de la mercaderia, no dubten en exposar-la a l’exterior del local, amb el que l’espectacle de colors, textures i olors fa difícil passar-hi de llarg sense donar-los una golafre mirada. La promesa dels que espera a l’interior és atractiva i de ben segur que no decebrà el comensal.\nMentre tant, la vida marítima, comercial i humana segueix el seu atrafegat ritme, aliena al fet que les ombres nocturnes ja fa estona que s’han ensenyorit dels carrers d’aquest Istanbul que mai no dorm del tot.\nEl mal temps acompanya els últims moments de permanència a la ciutat, però sense dubte, l’esperit d’Istanbul ha captivat definitivament l’esperit del visitant, empresonant-lo en l’ambient bulliciós de la ciutat i del país.\nNomés resta que el veritable esperit democràtic impregni els seus governants i que Turquia pugui entrar a formar part de la Europademocràtica. L’esperit europeu dels seus habitants és fora de tot dubte. Tots els cotxes porten a la matrícula, un rectangle blau similar als que llueixen els vehicles europeus, a l’espera que un dia pugui ser substituït per l’oficial.\nMentre les boires amaguen els colors i les formes, i les llums comencen a encendre's a Istanbul, el reflex de la Mesquita Blava estén orgullosa la seva bellesa per les aigües del Bòsfor, donant aquest segell tan particular a "La Joia".\nBarcelona, desembre 2002-gener 2003\nXemeneies de les fades: amb una altura que pot arribar als 40m, aquestes xemeneies es troben coronades per una llosa, no necessàriament plana, de basalt provinent de erupcions volcàniques, que exerceix de protecció, de paraigües, per la terra que hi ha sota, més fràgil i també d’origen volcànic. L’aigua principalment, en el seu procés erosiu, s’endu la sorra no protegida per la llosa, formant una torre. No cal especificar que sense la pedra zenital, les xemeneies s’enderrocarien. És el conjunt d’aquest territori erosionat que dóna l’aspecte màgic a la Capadòcia.\nCarvansarayi o caravansaray: alberg o refugi destinat a les caravanes de comerç, viatgers, peregrins o militars, en els llargs viatges de moltes jornades. Estaven dissenyats per allotjar animals i persones en arribar la nit. Els caravansarayis eren peces clau en el desenvolupament de les rutes comercials a través d’Àsia, el nord d’Àfrica, i la Europa sud-oriental. Estaven situats a una distància no superior als 25km, que era la distància que podien recórrer els camells en un dia. Generalment eren edificis rectangulars amb una única portalada suficientment àmplia per permetre els pas dels camells carregats. Aquests establiments, a més de proporcinar protecció durant la nit, proveïen d’aigua als animals i les gents i de vegades comptaven amb serveis d’hostaleria pels viatgers, magatzems de farratge i alguns fins hi tot tenien botigues on es podien comprar i vendre articles pels viatgers.


Roca | Govern: necessitem un equip\nper Genís Roca Empresa, cultura i societat digital 15 d’abril de 2020 05:25\nTot el món s’enfronta a una pandèmia i s’ha parlat molt sobre si els països més autoritaris i menys democràtics han gestionat millor la crisi per haver pogut controlar millor a la població, donant ordres i accedint a dades personals sense haver d’estar massa pendents dels drets i llibertats individuals. En situacions de crisi hi ha qui justifica cedir el control absolut de la mobilitat a la policia i treure l’exèrcit als carrers, per no parlar de l’ús de dades personals sense massa subtilesa. La seguretat sempre és un bon argument per retallar drets, ja ho vàrem aprendre quan patíem atemptats terroristes i ara podria tornar a passar davant el risc sanitari que vivim.\n"Davant situacions complicades la ciutadania necessita creure que el seu govern sap el que es fa, allò que en diríem confiança"\nPerò en un recent article Francis Fukuyama ens ha fet notar que la veritable diferència entre els països que ho han gestionat millor o pitjor no està en si són règims autocràtics o democràtics, sinó en el nivell de confiança que la població té en els seus governs. Davant situacions complicades la ciutadania necessita creure que el seu govern sap el que es fa, allò que en diríem confiança. Segons Fukuyama aquesta confiança es basa en dos coses. La primera és que els ciutadans creguin que el seu govern té la suficient experiència, coneixement tècnic, capacitat i imparcialitat per poder prendre decisions. La segona és la confiança en l’extrem superior de la jerarquia, sovint el President. Diu Fukuyama que als Estats Units la confiança està sota mínims, i en el nostre cas no pot estar massa millor vist el munt de casos de corrupció, les dificultats pressupostàries i els continuats vodevils per formar governs que sempre acaben semblant de circumstàncies.\nEl ministre Marlaska ja deia abans d’ahir que ara que aquesta crisi li ha donat totes les dades dels nostres telèfons mòbils, si cal les farà servir amb finalitats policials. Però la veritable solució a la situació que vivim no passa per dotar-nos de més autoritarismes, sinó de fer allò que calgui per recuperar la confiança de la ciutadania amb les institucions de la Presidència i el Govern, i en això tenim seriosos problemes tant a nivell català, com espanyol i europeu. Necessitem confiar en les persones que ens lideren, i en que aquestes persones lideren un equip competent i eficaç. I això aplica tant a governs com a empreses. Sense confiança no ens en sortirem, per molt autoritaris que es posin.\n"Davant de carteres importants hi tenim gent que resulta evident que no en tenen ni idea, però això sí, pertanyen a alguna colla que ara mana"\nFukuyama creu que en el cas dels Estats Units la ciutadania percep que després del impeachment és evident que el President Trump no està posant als millors, sinó a aquells que estiguin disposats a obeir-lo. A Europa sembla evident que la dinàmica de partits fa que massa sovint els càrrecs estiguin ocupats per persones més en funció del color del seu carnet que no pas de les seves aptituds. Davant de carteres importants hi tenim gent que resulta evident que no en tenen ni idea, però això sí, pertanyen a alguna colla que ara mana.\nQui ja ha mogut fitxa és el primer ministre d’Itàlia, Giuseppe Conte. Conscient de la manca de credibilitat ha nomenat un equip d’experts per dissenyar la reconstrucció del país un cop es recuperi la normalitat, i ha posat al capdavant Vittorio Colao, un executiu de prestigi que va ser el màxim responsable mundial de Vodafone. Li encarrega no només reiniciar l’economia després del bloqueig, sinó també transformar Itàlia en un país més modern i competitiu mitjançant l’ús de la tecnologia. És un equip de 17 persones: tres alts directius, tres economistes, dos sociòlegs, una psicòloga, un psiquiatra, un físic expert en innovació, un especialista en ocupació, un advocat, un comercial i un expert en discapacitat... i hi destaquen noms com el de Mariana Mazzucato. Ningú cobrarà res.\nA casa nostra sort en tenim del Dr. Oriol Mitjà, que ha merescut el suport i la confiança de la majoria de la població, però segurament li estem demanant posicionament i presa de decisions en massa temes i és injust que ell hagi d’assumir tanta responsabilitat en un pla general de desconfinament i recuperació de l’activitat. No només necessitem un pla, sobretot necessitem un equip i poder confiar.


EL CLUB JOVENTUT BADALONA FINALITZA LA CAMPANYA DE MICRO-MECENATGE INTERNACIONAL\n“We believe in Basketball, we save #joventutmodel” aconsegueix recaptar 40.961$ en només dos mesos provinents de més de 580 micro-donacions de tot el món.\n“La xifra està per sota de les expectatives creades pel club, però contribueix a preservar el model i ajuda a conscienciar sobre la nostra situació econòmica”, ha assenyalat Jordi Villacampa.\nEl Club Joventut Badalona va posar en marxa el passat 3 de setembre l’original campanya de crowdfunding “We believe in Basketball, we save #joventutmodel”. Una mesura innovadora per fer front a una situació econòmica difícil que afecta directament el model de club de la Penya.\nAl llarg d’aquests 60 dies de campanya, 583 mecenes de 18 països diferents han volgut aportar el seu gra de sorra per protegir un model de club de referència a nivell internacional. Les diferents aportacions han sumat 40.961$, xifra que representa el 29% del què havia plantejat el Club en un inici i que aniran destinats a enfortir la tasca de formació esportiva i humana que es duu a terme amb els jugadores més joves.\nL’acció ha tingut una gran difusió en mitjans de comunicació i a xarxes socials, sent trending tòpic a Espanya en el seu primer dia de funcionament, amb una audiència potencial de 3 milions de persones de 90 països, i ha comptat amb la implicació d’exjugadors, esportistes i famosos, que han volgut solidaritzar-se amb el què representa el model formatiu del club.\nPreservar un model de club i conscienciar sobre la situació actual\nEl model de club de la Penya, basat en l’educació i la formació dels jugadors més joves i que representa l’essència i la manera d’entendre el bàsquet de l’entitat, s’ha vist amenaçat els últims anys per les progressives reduccions pressupostàries. Aquesta campanya de micro-mecenatge ha tingut per objectiu recaptar fons per protegir la seva estructura formativa, però també per posar sobre la taula el debat al voltant de la situació econòmica crítica que està vivint avui en dia l’esport professional en general, i el bàsquet més concretament.\nSegons Jordi Villacampa, “la campanya de micro-mecenatge ens ha servit per fer arribar un missatge a tots els amants del bàsquet d’arreu del món, fet que hem aconseguit sobradament”. Segons el President, “la quantitat que havíem previst en un inici està per sota de les expectatives creades, però contribuirà a preservar el nostre model formatiu”.\nLa campanya “We believe in Basketball, we save #joventutmodel” és la primera d’una sèrie d’accions que el Consell d’Administració té previstes per assegurar la fortalesa econòmica a curt i mig termini del club en tota la seva dimensió formativa i de competició de primer nivell. El Club Joventut Badalona informarà en les properes setmanes de les accions encaminades a aconseguir fons de finançament alternatius.


Podcast del programa emès el 21 de Juliol de 2019 – Paranoia Metal Show\nCDS Castellano, Podcast\nData: Juliol 21, 2019Autor: paranoiashow2 0 Comentaris\nPrograma especial celebrant el dia del gos, o, com a mínim, deixem que en Ben Affleck el celebri, perquè nosaltres, com els Sabaton en la seva edició més estiuenca Chancleton, segurament som més de gats que de gossos, i aportem proves feacents.\nDins de les novetats, us presentem gent prou gossa com per no buscar nom per al grup, i és que de Creed ja tenim a en Tremonti i avui us punxem a l’Scot Stapp, que fa botellón mentre grunxeja.\nAltres novetats que tenim ens porten a confusió, perquè… són porcs els que veuen porno? Són porcs els Pig que canten amb actrius porno de la talla de la Sasha Grey?\nMés novetats confuses són els punkis Sum41 que fan cançons no punkis, fins i tot amb acords varietats i que arriben a sonar bé. Potser no servirien per a un festival prog, però sí per a animar una nit d’estiu.\nPassem a coses més clàssiques, amb els American Hitmen, que no canviarien la vida de ningú, però com a “música del tiempo”, colen, igual que els Redscale, stoners amb qui repartim estepicursors pel què properament serà l’estepa catalana.\nEstepicursors que passarem a recollir a ritme de core, primer amb un core més mony, de la mà dels Wolves at the Gate, tot i que no prou mony com per a merèixer cap colleja.\nI tot seguit, ja a recollir-los més seriosament a ritme dels Throes, més mitjos temps, però intensos i d’emprenyamenta destacada.\nAvui seguim amb el “Quina Calor Edition” a la secció del nostre webmàster, qui ens recorda a aquells succedanis dels Children of Bodom que van ser els Norther, després de confessar-nos que compta per colors.\nI després ens recomana a les Stonefield, les Flors Mariae d’Austràlia que es diferencien única i exclusivament pel nivell de llepamenta de granotes abans de composar les seves cançons.\nAmb el mort de la setmana, avui amb problemàtica seientil, ens n’anem a Budapest a fer acudits informàtics, i tornem al punk, per segona vegada al programa d’avui, sense acabar d’esbrinar com va poder morir el protagonista del dia.\nCom no, no podríem mantenir el nostre estatus de programa de divulgació científica sense donar dades feacents d’interès general, com que els Pene Corrida són la millor solució per treure’t d’apuramentes o que sempre és millor estar mirant cap al mar que no pas cap a Cuenca.\nAcabem el programa innovant, trencant la tradició d’acabar amb una baladeta, i és que ja feia dues setmanes que ens estàvem aguantant de punxar això i ja no hem pogut més…\nTot això i més, al programa tope de seriós i divulgatiu d’aquesta setmana:\ncoresCreedEstepicursorFlors MariaeMike TremontimortMort de la SetmanaNanowarNorwegian ReggaetonPene CorridapornoPunkRedscaleSabatonScott StappStonefieldSum41ThroesWebmasterWolves at the Gate\nAnterior Entrada anterior: 3Teeth\t“Metawar”\tCentury Media [CAT]\nSegüent Entrada següent: Royal Republic “Club Majesty” Nuclear Blast, 2019 [CAST]


Tothom é el seu Refugi: una casa, un llibre, una persona...un temps. El nostre és el cinema i la televisió. Un Refugi es un lloc on tots poden resguardar-se davant les inclemències. I en el seu interior tot és possible. La nostra productora va nèixer amb la intenció d'unir esforços per produïr projectes de qualitat, innovadors, amb una mirada particular i un profund interès humà i social. Ens insipiren les històries compromeses amb el coneixement de l'altre i de nosaltres mateixos. Les mirades especials, davant i darrera de la càmara, solidaries, imaginatives i personals tenen acollida en el nostre Refugi.\nPresident: Ricardo Íscar\nContacte: Ricardo Íscar\nAdreça: C/ de la Riba no 30. 2o 6a, Esplugues de Llobregat Barcelona (Spain) 08960 Barcelona\nContacte producció: Sandra García