Tour de França de 1996 - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n29 juny - 21 juliol 1996\nFrança, Països Baixos, Bèlgica, Itàlia i Espanya\nJosé Ramón Uriarte Zubero\nDaisuke Imanaka (en)\n1996 Tour de France, stage 1../... 22+\nEl 83é Tour de França es va disputar del 29 de juny al 21 de juliol de 1996 sobre un recorregut de 21 etapes més el pròleg inicial, i amb un total de 3765 km. que el vencedor va cobrir a una velocitat mitjana de 39,236 km/h. La carrera va començar a 's-Hertogenbosch (Països Baixos) i va acabar a París, en el clàssic final dels Camps Elisis.\nMiguel Indurain, guanyador de les anteriors cinc edicions del Tour, era el gran favorit per a la victòria final. Entre els seus rivals s'incloïen Alex Zülle (segon en l'edició anterior), Tony Rominger, Eugeni Berzin, Bjarne Riis, Piotr Ugrumov o Laurent Jalabert. La revelació d'aquest Tour va ser el jove alemany Jan Ullrich, segon en la general final. Finalment Indurain no va poder aconseguir el seu sisè Tour i va quedar en onzena posició.\nEl guanyador de la competició individual va ser el danés Bjarne Riis, que el 2007 va reconèixer haver pres EPO per a alçar-se amb el mallot groc.\nEn aquest Tour de França l'organització va retre un homenatge a Miguel Induráin amb una etapa pirinenca de 262 km que acabava a Pamplona i que va passar per davant de casa seva a Villava. Milers d'espanyols van anar a les carreteres navarreses a donar suport al pentacampió, malgrat que el dia anterior havia perdut totes les opcions de guanyar el seu sisè Tour.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Tour_de_França_de_1996&oldid=27221941»


«Luigi» diu que no va fer d'intermediari en cap operació urbanística - Diari de Girona\n«Luigi» diu que no va fer d'intermediari en cap operació urbanística\nL'exdiputat socialista i presumpte cervell de la trama Pretòria descarta haver cobrat 8 milions d'euros en comissions irregulars\nL´exdiputat socialista Luis García, durant la seva compareixença. efe (TONI ALBIR)\nL'exdiputat socialista Luis García, presumpte cervell de la trama del cas Pretòria, va precisar ahir que només havia tingut relació amb els exalts càrrecs de CiU Macià Alavedra i Lluís Prenafeta en dues operacions immobiliàries i va negar que aquest vincle obeís a una «sociovergència». Luis García, conegut com a «Luigi» i que afronta vuit anys de presó pel cas Pretòria, va comparèixer davant la comissió d'investigació del Parlament sobre corrupció i frau fiscal, després dels exalts càrrecs de la Generalitat Macià Alavedra i Lluís Prenafeta, també imputats en aquesta trama. A preguntes de la diputada de la CUP Isabel Vallet, Luis García va puntualitzar que la seva única relació amb Alavedra i Prenafeta es limitava a dues operacions immobiliàries, «una derivada de l'altra», que s'investigaven en el cas Pretòria, i va afegir que posteriorment no havia tornat a tenir tracte amb ells.\n«Ni he fet negocis amb ells ni hi ha hagut sociovergència», va afirmar l'exdiputat socialista, que també va negar que hi hagués un «pacte de silenci» sobre aquest cas. Luis García va reconèixer que havia tingut una «relació professional» amb l'empresari Carles Sumarroca, pròxim a la família Pujol, però va insistir que havia dut a terme projectes econòmics amb tota mena d'empreses, de les més importants del país. «Si d'això en diu sociovergència... però aquesta no és la meva conducta», va afegir l'exdiputat socialista.\nVa insistir durant la seva compareixença en què mai havia exercit pressions polítiques per aconseguir requalificacions urbanístiques que beneficiessin els seus projectes immobiliaris, principalment a l'Ajuntament de Santa Coloma de Gramenet, l'exalcalde del qual, Bartomeu Muñoz, també està imputat pel cas Pretòria. En aquest sentit, va assenyalar que en el projecte que la xarxa investigada a Pretòria havia portat a terme a Santa Coloma de Gramenet «s'ha perdut una pila de diners», entre altres qüestions perquè l'administració havia obligat a construir 500 habitatges de lloguer social per a joves, poc rendibles.\nLuis García també va negar que cobrés vuit milions d'euros en comissions irregulars per la seva mediació en els projectes investigats en el cas Pretòria i va defensar que aquesta quantitat econòmica va ser «molt menor» i estrictament legal.


Serveis | Fish and Greens CAT\nEl millor healthy delivery de Barcelona\nPer fi ja tens l'opció de demanar menjar sa a domicili a Barcelona. Gaudeix de les nostres amanides o del nostre sushi vegà a domicili. Ara si, ja és compatible demanar a domicili a la vegada que menjar bé i de forma saludable. Fes la teva comanda!\nVine a la nostra botiga de Mitre 169i emporta't, a casa o a l'oficina, el millor Poke per emportar de la ciutat. Pots fer la teva comanda online, per telèfon o directament en la botiga. Visita la nostra web i escull els teus plats favorits!\nLa millor opció de càtering per als teus esdeveniments. Sorprèn amb un showcooking del nostre sushi vegà. Productes de primera qualitat elaborats en directe per als teus convidats. Contacta'ns!


Les millors samarretes de botó de màniga curta que podeu comprar l’estiu de 2021 - Guies De Moda Masculina\nLes millors samarretes de botó de màniga curta que podeu comprar l’estiu de 2021\nNo fa molt de temps, hi havia poques coses més repugnants en la roba masculina que el senzill botó de màniga curta. Aquesta separació per a homes ha estat durant molt de temps la culata de moltes bromes sartorials.\nTot i que, per a alguns, aquesta peça encara pot recordar un cert uniforme de la cadena de menjar ràpid mundial o les qüestionables opcions de vestuari dels clubbers provincials sobre els primers anys, recentment se li ha donat una nova vida gràcies a les reinterpretacions de dissenyadors i minoristes de carrer. igual.\nHem d’ensenyar a la camisa de màniga curta una mica d’amor, diu Sam Kershaw, gerent de compres de l’emporium masculí en línia Senyor Porter . És hora de deixar de banda qualsevol associació amb tècnics d’informàtica, missioners i Homer Simpson, i recordar-nos que una camisa de màniga curta pot ser tan elegant com el seu germà amb armes més llargues.\nEn els darrers anys, i en línia amb el canvi general de la roba masculina cap a totes les coses, estampats tropicals, estampats tropicals, patrons geomètrics, seda fluida i Collars cubans han fet de les samarretes que porten braços l’elecció natural per a un clima més càlid. Perquè no només són elegants, sinó també pràctics. A mesura que arriba la forta calor de l’estiu, una màniga més curta et manté adequadament aerat, cosa que significa que no hi haurà més suports antiestètics que arruïnin el teu aspecte acuradament considerat. Això és guanyar-guanyar.\nUna història curta (de màniga)\nUna mica d’anomalia en comparació amb altres productes bàsics de l’armari contemporani, les samarretes de màniga curta no van guanyar força tracció al mercat de la roba masculina fins a principis del segle XX, quan els equipadors van començar a suggerir-los als clients com a kit elegant per a un lloc de tennis.\nquè portar amb barret\nAvançem ràpidament cap als anys cinquanta i seixanta, i el botó cap amunt ha fet que la transició del vestit esportiu a una cosa casual sigui molt més intel·ligent, gràcies en gran part als creadors de tendències de l’època, inclosos Elvis Presley, Billy Fury, Marlon Brando i James Dean. , lluint l'estil.\nEl que va passar en els anys posteriors es pot resumir pràcticament com a atrocs crims d’estil que només recentment hem aconseguit oblidar. A poc a poc, més i més fora del seu elegant context de mitjan segle, la camisa de màniga curta va caure de manera espectacular, convertint-se en la peça ideal per als tipus corporatius poc imaginatius els divendres informals.\nAra bé, els poders de la roba masculina han aconseguit treure la pols de la camisa de màniga curta, esforçant-se per esborrar els nostres records de talls terribles i xecs de paper mil·limetrat per intentar animar-nos a tornar a considerar aquest armari.\nConsideracions sobre la compra\nTot i ser essencialment una versió lleugerament diferent d’alguna cosa que la majoria d’homes porta cada setmana, els perills de portar un botó de màniga curta són nombrosos. Però, sempre que comproveu els factors que poden comportar-se o trencar-se amb aquest element bàsic preparat per a l’estiu, les vostres possibilitats de semblar un mal d’ulls amb mànigues en forma de caixa de sabates es reduiran enormement.\nSorpresa sorpresa. Si no ho heu entès ara, això sempre serà el més important que podeu fer pel vostre estil personal. No importa quin sigui el vostre pressupost, assegurar-vos que la vostra roba s’adapti perfectament a vosaltres és essencial per aconseguir qualsevol aspecte, peça o tendència de la moda.\nQuan es tracta de camises de màniga curta, hi ha dues àrees principals en què cal centrar-se: les mànigues i les espatlles. La camisa hauria d’adaptar-se bé a les espatlles sense estar massa ajustada al voltant del pit ni pels costats. Si comenceu a veure arrossegament o arrugues del material (els botons del pit i la part superior de l’esquena són dos punts calents), penseu a redimensionar o provar un altre tall.\nPel que fa a les mànigues, haurien d’acabar al voltant del mig del bíceps i permetre un sol dit entre la tela i el braç, tret que preferiu un estil cubà deliberadament ampli (en aquest cas, es recomana tenir precaució).\nLa majoria de les antigues regles de vestimenta ja no volen dir res, però aquesta és vàlida: les samarretes de màniga curta són casuals i les casuals intel·ligents són les més elegants. És a dir, probablement només obtindreu el clima per portar-los durant el darrer final de la primavera i durant els mesos d’estiu.\nAmb això en ment, el cotó i el lli haurien de ser els primers ports d’escala a l’hora de plantejar-se les opcions de tela. Els estils de cotó estan més estructurats, cosa que els fa ideals per a un aspecte més intel·ligent i es combinen amb sastreria, alhora que són bastant lleugers. El lli (i, en menor mesura, la seda) és relaxat i transpirable, perfecte per mantenir-se fresc durant una calor opressiva.\nÉs millor evitar les mescles de polièster, poli-cotó i qualsevol altra fibra sintètica. Trobareu un munt de camises de poli-cotó al mercat, tot i que tenen un preu atractiu i baix, no es cobriran bé, no ofereixen molta transpirabilitat i, en el cas improbable que s’encengui, us veurem immolats a una taxa molt més ràpida que el cotó.\nIgual que els seus homòlegs de màniga llarga, les samarretes de màniga curta poden equipar-se amb tot tipus de detalls diferents, cadascun amb els seus propis avantatges estètics.\nLes mànigues enrotllades (amb o sense tancament de botó) són una característica de disseny clàssica i tenen un aspecte millor en estils neutres o llisos, on la seva inclusió dóna una mica d’interès a una camisa bastant banal.\nLes butxaques al pit també val la pena mirar-les, però eviteu les butxaques de contrast si voleu mantenir la vostra estètica atemporal i sofisticada.\nPer a alguna cosa amb una sensació una mica més esportiva, tingueu en compte els estils amb mànigues entallades, similars al que trobareu una samarreta de polo .\nLes dues opcions principals de coll sobre una camisa de màniga curta són un clàssic coll de punt o un collar cubà. Mentre que aquesta última pot ser es porta sota un vestit Per a una confecció informal de sastreria o equipada amb pantalons xinesos per clavar la moderna Riviera chic, el coll de punta és més difícil de dominar.\nProveu-ho un estil Oxford amb botons , cosa que probablement eliminarà les acusacions de ser un buit d’estil caminant o deixarà de fer el parell superior de botons per reproduir l’ambient relaxat de la samarreta.\nLa clau per portar bé una camisa de màniga curta és mantenir el terme ' casual casual ’Davant i centre. Això vol dir entendre que aquest vestuari essencial no s’adapta bé a altres peces fermament informals, com pantalons texans o joggers amb dificultats (és possible que us allunyeu de pantalons de ratlla lateral segons l’estil de la camisa).\nPer a un conjunt segur, fes equip amb pantalons xinesos o pantalons ben tallats (o pantalons curts a mida en clima més càlid) i calçat preparat per a l’estiu, com ara espardenyes de camussa, sandàlies o mocassins.\nAneu amb compte amb el tuck. Podeu semblar-vos a un enginyer de la NASA dels anys seixanta o com si acabés de treure una feina al servei d’atenció al client. D’aquesta manera, un collaret cubà és més fàcil d’estilitzar i passa el mateix si voleu portar la camisa oberta sobre una samarreta.\nFinalment, com assenyala Kershaw, no porteu mai cap camisa de màniga curta amb corbata o cap mena de corbata, tret que realment estigueu al control d’un avió enorme.\nMarques recomanades per a samarretes de màniga curta\nÉs ben sabut que Topman és el proveïdor no oficial dels adolescents amb més estil del país, però això no vol dir que els adults no puguin obtenir algunes de les millors credencials de la marca.\nTopman és excel·lent en estampats i patrons lúdics, però el seu enfocament en la tela, l’ajust i la construcció fa que hi hagi molt més que estimar sobre els botons nítids de l’etiqueta més enllà del que crida l’atenció. Per què haurien de divertir-se els nens?\nJ. Crew té la reputació d’aportar modernitat Preparació americana per a un públic global, però més enllà dels clàssics de confiança, hi ha un disseny molt més avançat que el de la marca.\nA més de les opcions de ratlles i comprovacions, busqueu florals moderns, estampats hawaians actualitzats i, per descomptat, un munt de quadres. També hi ha una bona selecció de teixits, de manera que J.Crew hauria de ser el primer lloc d’escala per a camises de màniga curta de lli i cotó a un preu raonable.\nÉs possible que River Island hagi estat un aparell de carrer durant el temps que recordem, però l’edat no és un significat de la rudesa, ja que l’home britànic és més que hàbil a l’hora d’observar allò que està provocant la moda masculina.\nSi busqueu alguna cosa senzill al mercat, opteu per un disseny de colors en blocs, mentre que si la vostra col·lecció de samarretes de màniga curta necessita desesperadament una sacsejada, hi ha un munt d’estils d’informació per afrontar. Aquest vell gos té molts trucs nous.\nTot i que té menys d’una dècada d’antiguitat, la marca britànica Percival s’ha convertit en un vestuari habitual per a homes que busquen qualitat i longevitat juntament amb un disseny considerat.\nEls teixits per a les samarretes de la marca provenen de tot el món per garantir la millor construcció possible, mentre que una bona impressió, estampat i textura confereixen una forma inesperada a les formes familiars.\nSi esteu interessats en teixits de qualitat però no teniu fons per estalviar, teniu sort: el minorista japonès Uniqlo té literalment cobert l’esquena.\nEls estils atemporals, com ara les samarretes Oxford de màniga curta i els dissenys de lli pastel, constitueixen la part més important de l’oferta, cosa que significa que la majoria d’estils són ideals per tirar endavant i envelleixen bé.\nDirigit per Alexandre Mattiussi, un aparell d’estil de carrer, la marca francesa AMI no només fa clàssics divertits (tot i que en té molts), perquè la roba de carrer i les referències de disseny juvenil també són distintius d’aquesta casa de disseny.\nAlçant-se contra els estereotips de la indiferència francesa reduïda, les samarretes de màniga curta d’AMI es reconeixen a l’instant gràcies als costells allargats i les espatlles caigudes que aporten la quantitat adequada d’avantatge a l’estiu essencial.\non trobar botes Chelsea\nGràcies a l’apreciació de Mango pel disseny agradable a la retina i les tècniques de producció econòmiques, els mitjans modestos no són cap barrera per aconseguir un botó de màniga curta seriosament afilat.\nDestaquen les opcions de roba de lliures d’alta qualitat i de baix cost, una impressionant gamma de colors pastel i totes les opcions de forma de collar que desitgeu.\nLa marca francesa Sandro, que està asseguda a un grapat sota els pesadors pesats de gamma alta, és una de les cares més accessibles de la sofisticació gàl·lica. Això significa que per a un preu no estratosfèric, podeu fer front a aquest estil que no és realment provador pel qual el país és tan famós.\nUn ajustament i un teixit superiors poden ser targetes de visita per a Sandro, però a part d’aconseguir aquests fonaments tan importants, les coses més superficials (és a dir, estampat i patró) resulten igual d’impressionants amb l’estrany disseny de boles de corba que pot despertar el vostre interès.\nSi el senyor Porter ja no era prou atractiu amb l’edició completa però ajustada de totes les marques de luxe que val la pena conèixer, el seu propi assortiment ha reforçat la seva biblioteca de roba per a home que provoca saliva.\nAquí, les samarretes de màniga curta se centren en l’estil i la roba intemporals (a qui no voldrien aquestes coses?), Però hi ha prou estampats moderns i formes de coll llançades a la barreja per mantenir feliços els homes que vulguin fer més declaracions.\nA l’hora d’arribar a aquest punt dolç entre el carrer alt i el barri de gamma alta, hi ha poques marques que ocupin el terreny aspiracional amb la mateixa confiança que Reiss. A més d’elements bàsics d’alta qualitat, aquesta marca amb seu a Londres destaca en dissenys i talls de moda que s’allunyen del camí trencat.\nAl repertori de Reiss hi trobareu estampats impactants (dissenyats al seu taller de Londres), opcions de color oportunes i ajustos constantment afalagadors que ajuden a mantenir l’oferta contemporània.\nel dia de Sant Valentí presenta idees per a ella\nles millors sabatilles esportives per a home\ncom quedar bé amb un barret nois


La independència en el paper | Cultura | El Punt Avui\nLa independència en el paper La independència en el paper La independència en el paper La independència en el paper + La independència en el paper E-mail\nLa independència en el paper\nMoltes de les novetats editorials de cara a Sant Jordi reflexionen sobre el procés que es viu al país i la viabilitat d'un futur estat català\nMilers de persones es van concentrar als carrers de Barcelona el passat Onze de Setembre per reclamar la independència. Molts dels llibres analitzen la mobilització i els factors que van contribuir perquè fos la més massiva de totes les que s'han vist fins al moment ALBERT SALAMÉ\nLa independència en el paper La independència en el paper La independència en el paper La independència en el paper La independència en el paper E-mail\nLa història de Catalunya sembla haver premut l'accelerador. Només en sis mesos, de setembre a març, s'ha passat de reclamar el pacte fiscal a exigir poder exercir el dret a decidir. Com s'ha arribat fins aquí? Moltes de les novetats editorials dels darrers mesos intenten donar-hi resposta. La dissecció dels antecedents, l'explicació del període entre la manifestació de l'11-S i l'actualitat, els precedents europeus, l'avaluació de la viabilitat econòmica o l'explicació portes enfora. Són alguns dels temes que han saltat de les planes dels diaris a les dels llibres que seran novetat aquest 23 d'abril. Aquest recull és sols un tast del que es trobarà en parades i llibreries de tot Catalunya, amb el país com a protagonista.\nCreada per un dels grans periodistes d'informació internacional, arriba Quatre vies per a la independència (Pòrtic). L'excap d'internacional i excorresponsal de TV3 (Washington, Orient Mitjà, Brussel·les, Alemanya...) Martí Anglada analitza els processos d'Estònia, Letònia, Eslovàquia i Eslovènia per arribar a la independència després d'haver-hi viscut nou mesos. Una aportació significativa en un moment en què es traça el full de ruta de Catalunya cap a l'estat propi.\nA tocar. És com veu el periodista i director de Vilaweb, Vicent Partal, l'estat català. A un pam de la independència ( RBA La Magrana) analitza com s'arriba fins a l'actual moment en què, desacomplexadament, una majoria de catalans es declaren partidaris de l'Estat propi i el pes que hi ha tingut el fracàs de l'Estatut. Partal també reflexiona entorn d'altres processos d'independència i dóna la seva visió sobre com hauria de ser una Catalunya independent.\nUna Catalunya independent seria pobra, estaria fora de l'euro i no podria pagar les pensions. I el Barça no podria jugar en la lliga. Són només quatre de les afirmacions que el PP i el seu entorn mediàtic, l'anomenada caverna, no s'han cansat de repetir d'ençà que es va fixar l'horitzó en el dret a decidir. A Desmuntant la caverna (Angle Editorial), el periodista Jofre Llombart rebat els falsos arguments contra la independència que els contraris no es cansen de repetir dia rere dia. Ho fa amb arguments d'experts en cadascuna de les matèries abordades. Tot plegat, per, com diu en el subtítol, donar “respostes a les mentides que ens volen fer creure”.\nL'historiador Joan B. Culla fa una dissecció en aquest llibre (La Campana) de la vida d'Esquerra Republicana de Catalunya. Amb una gran conclusió: la gran adaptació als canvis de la formació independentista que en aquests moments lidera Oriol Junqueras. A l'actual president dels republicans, Culla li atribueix el gran mèrit d'haver protagonitzat “un relleu de lideratge tranquil i pacífic” en un partit que ha patit una desena d'escissions al llarg de la seva història. L'autor la repassa des del seu naixement, el 1931, fins a l'actualitat, amb els lideratges, en cada moment, d'Heribert Barrera, Joan Hortalà, Àngel Colom, Josep-Lluís Carod-Rovira, Joan Puigcercós i Oriol Junqueras.\nLa del periodista matadeperenc Tian Riba és, segons relata el subtítol del llibre (La Mansarda), la “crònica d'una revolució”. Riba, col·laborador i guionista de Divendres de TV3 i excap de Política d'El Punt i de l'Avui, dóna la seva particular visió del que ha passat aquests darrers mesos a Catalunya. Des de la manifestació de la Diada Nacional fins a l'actualitat, en un procés accelerat pel cop de porta del president espanyol, Mariano Rajoy, a negociar el pacte fiscal que va portar a les eleccions anticipades. Riba analitza la campanya electoral, amb l'informe “fantasma” d'El Mundo inclòs, el resultat dels comicis del 25-N, el pacte de governabilitat CiU-ERC i la formació del segon govern d'Artur Mas. Però també fa esment dels antecedents, de la llista de greuges històrics sobre el qual s'ha anat sedimentant la desconnexió de Catalunya d'una Espanya que ni la reconeix ni l'estimula.\nEl dia que Catalunya va dir prou (Columna) explica la història inèdita de l'Assemblea Nacional Catalana (ANC), promotora de la gran manifestació de la Diada. El periodista Pere Martí desgrana els orígens de l'entitat i revela com tot va començar “amb una trobada casual” a Arenys de Munt el dia de la primera consulta sobiranista. S'hi poden descobrir des dels fundadors de l'ANC fins al full de ruta que l'entitat té de cara al futur.\n“Sóc dels que creuen que la rebel·lió catalana ha de ser completa i ha de portar-nos a reconstruir tots els discursos i totes les realitats. Sistema productiu inclòs. Tot alhora. I amb alegria.” Tota una declaració d'intencions amb què el periodista Antonio Baños presenta el que és el seu primer llibre en català (La Butxaca), en el qual desglossa arguments i reflexions sobre per què creu en les bondats de la independència de Catalunya. Des de l'òptica personal d'aquest polifacètic periodista.\nUna de les claus del procés que s'ha engegat a Catalunya és l'explicació de portes enfora, més enllà de les fronteres de l'Estat espanyol. Això ho té claríssim la nord-americana Liz Castro, promotora de What's up with Catalonia?, de la seva editorial Catalunya Press. Resident a Massachusetts, aquesta catalanòfila que va viure a Barcelona fa uns 25 anys ha recollit els assaigs en anglès de 35 experts periodistes, economistes, professionals i polítics sobre la realitat catalana. El llibre és el fruit d'un projecte de micromecenatge.\nI el dia després de la independència, què? És l'interrogant –amb múltiples qüestions associades– que intenta desxifrar Delenda est Hispania (Viena Edicions), de l'expert en dret internacional Albert Pont, publicat amb l'ajut del Cercle Català de Negocis. Una de les coses que hi explica és que, després de la proclamació, s'obriria un període transitori de tres mesos en què la Generalitat necessitaria uns 5.500 milions d'euros mensuals per a despesa corrent. La previsió és que, al quart mes, la maquinària recaptatòria de la Generalitat ja funcionaria. Més enllà dels números, el llibre també es planteja què passaria amb Espanya en cas de secessió. I l'autor veu, fins i tot, la possibilitat que es dissolgui.\nJOAN CANADELL I ALBERT MACIÀ\nCom l'anterior, Catalunya: Estat propi, Estat ric, està promogut pel Cercle Català de Negocis (CCN). El llibre és obra del secretari general del CCN i Albert Macià, responsable de l'equip d'estudis de l'entitat. El treball (Edicions Viena) intenta aportar dades i estudis sobre un estat català que els autors veuen no només viable, sinó també ric.\nI un altre llibre que prova la viabilitat d'una Catalunya independent: Catalunya, a la independència per la butxaca (Angle Editorial). L'analista econòmic Alfons Durán-Pich hi explica els avantatges socials d'un estat propi i referma la seva tesi que la independència comportarà una major qualitat de vida.\nEl diputat d'ICV Jaume Bosch analitza en les planes del llibre De l'Estatut a l'autodeterminació (Editorial Base) el procés que està vivint Catalunya. En l'anàlisi, situa el fracàs de l'Estatut i la mutiladora sentència del Tribunal Constitucional com un dels fets clau que han portat a “l'inici d'un nou camí". Bosch defensa el dret d'autodeterminació i defineix algunes de les vies possibles per celebrar el referèndum sobre el futur del país.\n“Ara és l'hora, catalans”, resa el subtítol del Manual per la independència (Angle Editorial) de Dolors Feliu. La que va ser advocada de la Generalitat davant del Tribunal Constitucional i va participar en la defensa de l'Estatut del 2006, explora en aquest llibre els itineraris i vies possibles per assolir la independència del país, tots ells d'acord amb la legalitat vigent nacional i internacional.\nSentit de l'humor contra l'anticatalanisme. És l'antídot de l'escriptor Ramon Solsona, que a Botifarra de pagès! Versos per tocar el dos (Pòrtic) recupera el seu alter ego poeta Lo Gaiter del Besòs. L'obra és un recull de poemes satírics inspirats en l'actualitat del país i les ires que ha despertat a l'Estat després d'haver decidit que vol decidir. El vers i, com el defineix “l'enginy verbal”, és la resposta de Solsona.\nLa presidenta d'Òmnium Cultural, Muriel Casals, fa a La fam i l'orgull (Ara Llibres) la seva pròpia anàlisi de l'apassionant moment que passa Catalunya, que des de fa tres anys el viu des del capdavant d'una de les entitats més destacades del país. Casals aporta les seves reflexions, entre elles la importància de les entitats que, des de la societat civil, treballen per empènyer el procés cap a l'estat propi però que, històricament, han dedicat els seus esforços a la defensa de la llengua i la cultura catalanes.\nAquest llibre és una conversa. La que manté Teresa Pous amb el filòsof Josep-Maria Terricabras. L'obra (Ara Llibres) és un compendi de les reflexions del també director de la Càtedra Ferrater Mora de Pensament Contemporani a la Universitat de Girona. I entre aquestes reflexions a l'entorn del pensament i del diàleg, Terricabras considera “urgent” fer realitat el dret a decidir de Catalunya.\nKm 11. Relats d'abans de la independència\nUn grup d'onze autors, entre ells Lluís Simon i Joan Martí, han compilat a Km 11. Relats d'abans de la independència (Cossetània Edicions) un conjunt d'onze narracions de ficció, relacionades amb el nacionalisme i la independència. Obra pensada fa un any i mig. Segons Simon, la conclusió és “que la realitat supera la ficció”.\nHi ha un tret en comú en algunes de les novetats editorials que parlen sobre la independència. Molts dels llibres són obra de periodistes, o tertulians habituals en mitjans de comunicació (Anglada, Partal, Riba, Llombart, Baños...).\nEl Punt Avui. Girona 01-04-2013, Pàgina 56\nEl Punt Avui. Nacional 01-04-2013, Pàgina 28


La diferència entre Errejón i Rufián que hauria de fer caure la cara de vergonya al diputat autonomista - XCatalunya.cat\nLa diferència entre Errejón i Rufián que hauria de fer caure la cara de vergonya al diputat autonomista\nErrejón va viure una temporada a Catalunya i ja parla millor el català que Gabriel Rufián\nGabriel Rufián ha estat una de les més grans enganyifes que ha colat el processisme a la societat catalana. El primer gol, però, el va colar ell als de Súmate. Gabriel Rufián (que podria ser al PSOE si hagués vist opcions de col·locar-se) va veure que entrant a militar a Súmate tenia opcions de pujar. Ell i altres com ell es van carregar l’entitat per la seva ambició. Quan va arribar era un mileurista i (això ho ha explicat la persona afectada) un companya de militància li pagava la quota.\nVa anar pujant fins arribar a diputat al Congreso. Fins ara havia fet veure que era independentista però no va dubtar a sumar-se al gir autonomista impulsat per Junqueras, el seu valedor. Rufián és de Santa Coloma de Gramenet i malgrat que ha estudiar amb el sistema d’immersió lingüística el seu nivell és tirant a baix. Fins i tot Íñigo Errejón, que és madrileny però va viure durant un parell d’anys a Catalunya a la seva època d’estudiant el parla millor. Així ho creu Albert Donaire. Ell i molta gent.\nParla millor en català l’Iñigo Errejón que en Gabriel Rufián. Perdoneu, però algú ho havia de dir. #TotEsMouTV3\n— ᗩLᙖ€ᖇTᗟᙢ ||*||🏴🏳🌈🏴 (@albertdmcat) September 30, 2021\nLes bromes han estat una constant als comentaris de la piulada escrita per Albert Donaire: “Es la diferencia de tenir una carrera a tenir una etiqueta de anís del mono”.\n“Si. Però el Errejon no es indepe. En canvi en Rufian, tampoc”.\nUn altre tuitaire creu que Ortega Smith parla el català de València millor que Gabriel Rufián. Tenint en compte com va tot no seria d’estranyar. Fins i tot Espinosa de los Monteros s’hi defensa prou bé: “No m’estranyaria que l’Smith de Vox també el parlés millor (varietat valenciana)”.\nLa Generalitat no fa la feina: “Això demostra que la Generalitat no fa els deures en l’ integració dels forasters. Hi ha molts Ñordus nascuts a catalunya”.\nI com sempre un espanyolista dient bestieses: “Y tu padre que es de un pueblo de Ávila ¿Que tal habla catalán?”\nTags: Errejón, Rufián\n1 pensamiento sobre “La diferència entre Errejón i Rufián que hauria de fer caure la cara de vergonya al diputat autonomista”\nRetroenllaç: Gabriel Rufián s'emociona amb la victòria de la selecció espanyola de futbol - XCatalunya.cat


TMB participa en un projecte pilot per gestionar la demanda en temps de pandèmia | TMB Notícies\nEl projecte Co-Aps està finançat per l'European Institute of Innovation and Technology (EIT)\nEls usuaris que es descarreguin l'aplicació Co-Aps podran facilitar dades durant els seus viatges i optar a aconseguir premis.\nLes restriccions a la mobilitat decretades per les autoritats arran de la pandèmia de la Covid-19 han suposat una important disminució dels usuaris del transport públic. Malgrat les nombroses mesures de prevenció posades en marxa a les xarxes que opera TMB, una part dels ciutadans no ha recuperat encara la confiança en el transport públic. L'aplicació Co-Aps, que ha iniciat un període de prova en quatre ciutats europees, entre les quals Barcelona, vol ser una de les eines per incrementar aquesta confiança.\nTecnologia mòbil per prevenir les aglomeracions\nCo-Aps és una aplicació mòbil que ja es pot descarregar a les botigues Google Play i App Store. La plataforma recopila dades de diverses fonts: d'usuaris, dades obertes i dades de serveis de tercers. A partir d'aquest recull, proporciona als operadors i a les administracions municipals informació útil sobre la densitat d'ocupació dels vehicles i les instal·lacions. Co-Aps esdevé així una eina més per prevenir l'extensió de la pandèmia.\nGamificació i recompenses per als participants\nCol·laborar de forma activa a incrementar la seguretat als transports públics a partir de l'experiència de viatge és senzill i pot tenir premi. Els usuaris habituals dels transports de TMB podran descarregar l'aplicació i participar en els reptes que TMB anirà proposant. Poden ser preguntes sobre l'ocupació dels vagons o les estacions, l'ús de la mascareta, etc.\nParticipar en els reptes permet acumular punts. Els 30 usuaris més actius en l'ús de Co-Aps rebran un regal exclusiu de marxandatge de TMB.\nLa prova pilot de Co-Aps es desenvoluparà simultàniament a Barcelona, Istanbul (Turquia), Sofia (Bulgària) i Karditsa (Grècia). El projecte el coordina la Universitat Politècnica de Catalunya i és un dels 11 escollits per l'EIT Urban Mobility per fer front a la Covid-19.\nEIT Urban Mobility destinarà 5 milions d'euros per finançar aquestes 11 iniciatives innovadores, seleccionades entre un centenar de propostes procedents de 317 organitzacions de 30 països diferents.\nLa comunitat d'innovació EIT Urban Mobility és una iniciativa de l'Institut Europeu d'Innovació i Tecnologia (EIT) per garantir un sistema de mobilitat urbana més ecològic, inclusiu, segur i intel·ligent.\nTrobareu més informació i els enllaços per descarregar l'aplicació en aquesta pàgina.


La meua manera de perdre el temps: Pla de Corrals raro\nHui he aprofitat per a pegar una volta amb la bici i també he tornat a fer una ruta llarga. Després d'uns instants de dubte arribant al polígon ja he agarrat la direcció correcta per anar cap a Pla de Corrals.\nUna vegada a Alfarrasí, he continuat cap a Guadassequies per camí i mes avant fins l'Embassament de Bellús per arribar a Benigànim. Continue pel Camí de Gandia per a creuar el Barranc de Torrella i passar per davant de la Ganaderia Benavent per arribar a Quatretonda.\nContinue pujant per Les Voltes fins arribar a l'Alberg de la Bastida.\nUn poc mes avant em desvie per una senda que vaig fer amb Benito i CIA per arribar a l'arbre del caçador, primera punxada, a la foto s'aprecia els ferros posats com a escalons i la plataforma de dalt.\nContinue per una altra senda fins tornar a eixir a la pista del barranc i un poc després em torne a desviar passant per l'arbre de la primera foto que he posat, però a partir d'eixe moment m'he enganyat i ja no he tornat a eixir a la pista i he eixit mes avant, ja passat Pla de Corrals que era on volia esmorzar i reposar aigua.\nPare a la vora del camí a esmorzar, un cotxe que passava para a preguntar si havia caigut... No, estic esmorzant gràcies per parar..... Ja passen de les 11'00 quan reprenc la marxa per a pujar al Mirador de La Mallà.\nEspectaculars les vistes.\nTorne a baixar pel mateix lloc i continue pel camí fins arribar a El Genovés. Ja està fent calor i m'he quedat sense aigua, així que vaig a buscar una font abans de continuar. Puge pel Barranc del Llop per a baixar la Trialera d'Alboi i pare un moment al Molí de Guarner per a fer-me una cervesa ben fresca.\nDesprés de descansar un poc reprenc la marxa per la senda fins l'Estret de les Aigües i al Barranc del Salido pare per refrescar-me un poc.\nHui està fent un dia molt calorós, donaven ganes de pegar-se un capbussada. Puge cap a l'Hort Solar i pel Camí de la Garrofera fins el Poliesportiu i cap a casa per a arribar al poble amb quasi 65 km i punxar per segona vegada.\nUna volta a casa canvie la coberta que m'ha fet punxar tres vegades en les dos últimes eixides. La Kenda Nevegal es una de les mes conegudes, vaig a provar-la a vorer que tal es.\nAcí el perfil de la ruta, un bon entrenament.\nPublicat per Rafel Vidal a 18:48


Spain Secret Conflict\nTirallonga de monosíl·labs. Pere Quart.\n- de gener 14, 2010\nDéu I tu, què vols? / Jo / Doncs jo sols vull / - ei, si pot ser -: Un poc de fam / i un xic de pa. / Un poc de fred / i un poc de foc. Un xic de son / i un poc de llit. / Un xic de set / i un poc de vi / i un poc de llet. / I un poc de pau. / Un poc de pas, / un poc de pes / i un poc de pis. I un xic de niu. / Un xic de pic / i un poc de pac / -o un xic de sou / i un xic de xec. / I un poc de sol / i un poc de sal / i un poc de cel. Un xic de bé / i un xic de mal. / Un poc de mel / i un poc de fel. I n poc de nit / i un poc de por, / i un poc de pit / i un xic de cor / i un poc de crit. / I un xic de llum / i un xic de so: un poc de llamp / i un xic de tro. / Un poc de goig / i un xic de bes / i un poc de coit. I un xic de gos. / I un poc de gas. / Un poc del fort / i un poc del fluix. / I un poc de rom / i un poc de fum. / I un poc de joc / -tres reis, dos nous. / I un poc de groc / i un xic de gris / i un xic de verd / i un xic de blau./ Un poc de t\n- de juliol 19, 2010\nLa setmana de set dies s’endinsa en la nit del temps. Les cultures més antigues de la humanitat, com els babilonis, ja l’empraven. D’aquelles antigues cultures mesopotàmiques la varen heretar els grecs i els romans i d’ells l’hem heretada nosaltres. El nombre set és un nombre màgic en les cultures antigues que són la base de la nostra: els set savis de Grècia, les set meravelles del món antic, els set mars, els set continents, les set edats de l’home, els set pecats capitals, els set sagraments, els set colors de l’arc de Saant Martí, etc. La causa és que en aquella època llunyana només era possible veure en el cel set cosso celestes –el Sol, la Lluna i cinc planetes- que es podien distingir clarament dels estels, molt més petits. Els antics romans donaven a cada dia el nom d’un dels set cossos celestes que són visibles a ull nu, els planetes Mart, Mercuri, Júpiter, Ve nus i Satur, a més del sol i la Lluna. Els romans varen copiar dels hebreus el costum de fer un dia de descans s\nVersets dels dies de la setmana\nSegona part dels dies de la setmana... Al País Valencià hi podem trobar aquests: El dilluns compre lluç. El dimarts compre naps. El dimecres compre nespres. El dijous compre ous. El divendres, faves tendres. El dissabte tot m'ho gaste. El diumenge tot m'ho menge. A Barcelona aquests altres: El dilluns, pels seus difunts, la vella no fila. El dimarts, pels seus pecats, la vella no fila. El dimecres, perquè compra nespres, la vella no fila. El dijous, perquè compra ous, la vella no fila. El divendres, perquè té els dits tendres, la vella no fila. El dissabte, perquè capta, la vella no fila. I el diumenge filaria sinó que no n'és dia. Ara, proveu de dir-ho ben de pressa... El dilluns va dir al dimarts que passés per cal dimecres i preguntés al dijous si era cert que el divendres hagués dit al dissabte ques festa el diumenge.


Permanència i continuació en els estudis de grau. Facultat d'Educació\nPermanència i continuació en els estudis de grau\nAmb data 17 de maig de 2017 el Consell Social va aprovar una Nova Normativa de Permanència i Continuació d'Estudis de Grau que ve a substituir a l'anterior (de 3 de juliol de 2013) i que va entrar en vigor el 19 de maig de 2017.\nSi no superes l'assignatura, en qualsevol de les dues situacions anteriors, hauràs d'abandonar la titulació en aquesta universitat. Només podràs tornar a la titulació si, mitjançant una sol·licitud de reconeixement de crèdits, et siga reconeguda l'assignatura o assignatures que van provocar l'abandó.\nPer a matricular-te del TFG és necessari haver superat un mínim de 168 crèdits per als Graus.\nSi eres estudiant de nou ingrés hauràs de superar almenys 30 crèdits en dos cursos acadèmics. En el cas de matrícula reduïda en atenció a la discapacitat, hauràs de superar almenys 12 crèdits en dos cursos. Quan no abastos aquests mínims el teu expedient quedarà bloquejat.\nPodràs sol·licitar que se't permeta continuar en el mateix estudi a través del contacta amb nosaltres de la Facultat, indicant les causes del baix rendiment.\nSi s'accepta la sol·licitud, es recomanarà que continues els estudis amb matrícula parcial (de 24 a 47 crèdits).


Parcerisas i Arranz-Bravo: Ut pictura poiesis - El Temps de les Arts\nCalculadora i màquina d'escriure pintadades (1971).\nAl llarg de la història de l’art hi ha hagut amistats que han esdevingut pedres milliàries en la relació entre la pintura i la poesia: Picasso i Apollinaire, Miró i Alberti o Dalí i García Lorca en són bons exemples. Un altre exemple, menys estudiat, però no menys interessant, és el de l’amistat que uneix al poeta i escriptor Francesc Parcerisas (Begues, 1944) amb Eduard Arranz-Bravo (Barcelona, 1941). Des del tres de desembre i fins al 14 de febrer, la Fundació Arranz-Bravo dedica una exposició a la producció artística que la relació entre el pintor i el poeta ha generat en les seves quasi cinc dècades de duració.\nEduard Arranz-Bravo/ Francesc Parcerisas\nL’Hospitalet. CC Tecla Sala\nA mitjans dels seixanta els protagonistes es van conèixer gràcies a l’amistat comuna amb Josep Miquel Sobrer, també poeta, i el seu germà Gonçal, pintor. Aquest moment coincideix en el temps amb l’efervescència cultural de la generació de la dècada dels quaranta: la nova figuració, el pop, l’antifranquisme i la inquietud intel·lectual impregnaven l’ambient i tant Parcerisas com Arranz-Bravo n’eren plenament partícips. Això va propiciar una aliança que, va créixer i enfortir-se a mesura que ho feien les respectives carreres de l’artista i el poeta.\nL’exposició, comissariada per Albert Mercadé, s’articula en dos eixos: d’una banda, trobem l’abundant correspondència, provinent del fons Parcerisas de la Biblioteca de Catalunya i de l’arxiu privat de l’Eduard Arranz-Bravo; i de l’altra, la producció artística pròpiament dita: pintures, papers, dibuixos, llibres i una destacada presència del gravat, que té una vital importància en aquesta exposició. També en té la presència de documentació en vídeo fins ara inèdita. En termes historicoartístics, probablement ens trobem davant d’una de les aportacions més interessants que la Fundació Arranz-Bravo ha fet en els darrers anys a l’estudi de l’artista que li dóna nom, juntament amb l’exposició dedicada a la relació del pintor català amb Cadaqués realitzada el passat 2019. La manera en què s’aborda l’exposició, que evidencia d’inici que el vèrtex des d’on neix tot plegat és l’amistat, dota el discurs d’una calidesa humana que a voltes s’obvia acadèmicament, però que és consubstancial a tota obra d’art; l’art és la més humana de les produccions humanes, i no hi ha un tret que defineixi millor el comportament humà que l’existència de l’amistat.\nVista de l’exposició amb l’escultura “MadridMan” de la Col.leccio Suñol.\nLa complexitat de les relacions humanes és la complexitat que podem trobar a l’exposició. Si bé l’efervescent període que comprèn des de mitjan dècada dels seixanta fins a la mort de Franco el 1975 es caracteritza per una volguda exaltació de la vida com a reacció a la gravitas de l’informalisme fins aleshores imperant, també hi ha lloc per la ferida i el pathos. És particularment colpidora la carta (reproduïda al catàleg) del pintor al poeta on li comunica el suïcidi d’un bon amic, el crític Claude Boursignac. El fet és brutal, com també ho és l’escrit d’Arranz-Bravo explicant-li al seu amic; d’aquesta ferida en neix una magnífica pintura, Baba-baber-barbituri (1968), on una figura humana es descompon, etèria, flotant en el no-res.\nPintar el vers: la cicatriu del paper\nTornant a la relació entre pintura i poesia, hi ha un terreny comú on totes dues hi tenen cabuda: el gravat. És en aquesta intersecció on trobem els projectes més potents artísticament que ha donat la col·laboració Arranz-Bravo/Parcerisas (també amb Rafael Bartolozzi), com en el cas de la cèlebre carpeta de gravats i poemes Granollers Fulla Baixa (1973), també els catàlegs experimentals de l’exposició Més Plec (1967) i Dibuix Dibuix (1968); tot plegat editat per la Sala Gaspar. La potència de la galeria barcelonina és sens dubte una de les claus en la relació professional dels protagonistes de l’exposició: d’una banda, permet evidenciar la influència i el pes de la poesia en la creació d’imatges d’Arranz-Bravo (també en Bartolozzi, Llimós i Sala, de retruc); de l’altra, però, evidencia també el sentit contrari, Parcerisas va fer les primeres passes com a escriptor en aquestes col·laboracions, com ell mateix afirma en alguna de les cartes dirigides al pintor, motiu pel qual podem afirmar que la pintura té un paper fundacional en l’obra poètica del de Begues. Cal, però, no oblidar que la col·laboració entre pintor i poeta s’ha mantingut en el temps fins a pràcticament l’actualitat; amb una de les darreres mostres amb la carpeta de gravats autoeditada On Éreu? (2009), on poesia i gravat s’imiten mútuament en fons i forma.\nL’exposició recull una àmplia selecció documental.\nTambé mereix una menció el catàleg que s’ha editat amb motiu d’aquesta exposició. El volum recull una curada selecció epistolar, on és ben interessant veure el creixement exponencial de l’experimentació també en l’escriptura privada, així com algunes de les vicissituds personals en què es van veure involucrats tant Arranz-Bravo com Francesc Parcerisas. Vides personals a una banda, hi trobem també quelcom que normalment roman ocult: part del procés creatiu tant d’un com de l’altre; collage, esborranys de poesies, dibuixos i esbossos de quadres revelen la maquinària intel·lectual rere l’obra definitiva.\nAmb tot, en l’exposició hi ha un objecte concret que esdevé el paradigma de la relació entre pintor i poeta: la màquina d’escriure pintada. Hom quasi es pot imaginar el dit prement la tecla que acciona la palanca que ataca el paper, que queda lletraferit per sempre. Les cicatrius del paper, però també les del llenç, projecten preguntes sobre nosaltres: Com éreu? En què pensàveu? Sou com voleu ser? Allò humà són els projectes, allò diví les paraules que us diuen com éreu: com creieu que haureu de ser. ( Versos extrets d’On Éreu? de Francesc Parerisas, editats a Barcelona el 2009.)\nEn darrera instància, la mostra sobre la relació entre Parcerisas i Arranz-Bravo acompleix una funció historicoartística, certament, però també actua com la darrera i més profunda de les col·laboracions entre els dos creadors; una exposició-instal·lació que amb cada lectura crea noves connexions entre elements.\nParcerisas i Arranz-Bravo: Ut pictura poiesis - 08 des. 2020\nEn ruta per l’art del DCLH: art urbà i tallers - 03 nov. 2020\nUna dècada d’art contemporani a la Fundació Arranz-Bravo Districte Cultural de L’Hospitalet: estat de les arts visuals Diego Pujal. Trames pictòriques indeterminades L’escultura filial de Mònica Planes\nEtiquetes Albert Mercadé, Eduard Arranz-Bravo, Francesc Parcerisas, Fundació Arranz-Braco, Jordi Garrido Navegació per les entrades\nArticles relacionats amb Fundació Arranz-Bravo


» La missió Phoenix a punt d’arribar a Mart.\nLa missió Phoenix a punt d’arribar a Mart.\nMaig 16, 2008 | Categoria: Articles\nLa sonda Phoenix Mars de la NASA, es disposa a acabar el seu viatge i començar una missió de tres mesos, en la qual intentarà aclarir alguns misteris del sol marcià, enterrat sota una capa de gel. El lander esta programat per aterrar sobre el planeta vermell, el proper dia 25 de maig.\nLa Phoenix entrarà dins de l’atmosfera marciana a uns 21.000 quilòmetres per hora. En 7 minuts, tindrà que completar una seqüència de processos, per tal de reduir la seva velocitat i arribar als 8 quilòmetres per hora, moment que els seus tres peus es posaran en la superfície. La confirmació del aterratge, s’esdevindrà a les 16h 53m PDT.\n“La missió Phoenix no tan sols estudiarà la regió nord amb neu perpetua, una àrea que pot arribar a cobrir un 25% de la superfície de Mart, també ajudarà a determinar si pot acollir la presència humana”, comenta en Peter Smith, investigador de la Universitat d’Arizona i principal responsable de la missió Phoenix.\nEl braç robòtic de 2,35 metres de llarg, que funcionarà amb energia solar, disposa d’una petita pala per recollir mostres de la terra gelada i amb l’ajut del laboratori que porta inegrat, descobrir la possibilitat de la presència de vida en el planeta vermell.\nEn la imatge, és situen els landers i robots que han arribat a Mart, així com el lloc d’aterratge de la Phoenix Mars.\n[…] 16 Maig 2008. La missió Phoenix a punt d’arribar a Mart. […]


Literatura | Salms - Part 4\nPoesia, Poesia de J. P.\tImprimir Enviar PDF 1 comentari\nQuin rar joc de mans\nhaver de discernir\namb guants i a les palpentes\nquè és record i què espectre\nen el tràfec de la mudança.\nEn muda dansa desfilen,\ntotes les cartes jugades.\nQue rar tindre encara\ndues mans sota els guants\ni un dit perdut per sempre\nen algun lloc o algun temps\namb la carícia d’escriure\ni ballar mentre marxa.\nPoesia, Poesia de J. P.\tImprimir Enviar PDF\nThe Color of the Grave is Green…\n«Ulls de roca», J. P., 2018\nCalcària d’ulls negres,\nde l’oblit treus fulles\nque guarden records\nde quan morir i com.\nPer amor, despulles.\nPer verdes, de dol.\nNínxol i bressol\na la roca coves\na secrets corriols\nde vides anades.\nmiren els morts.\nCastell de Montornés, Desert de les Palmes, gener de 2018\nLiteratura, Poesia, Poesia de J. P.\tImprimir Enviar PDF\nDuring my education, / It was announced to me\nThat gravitation, stumbling,/ Fell from an apple tree!\nCap n’he conegut menys feixuc que un pèl.\nHi ha amors greus i n’hi ha de gràvids.\nCert que alguns van arribar a enlairar-se\ndurant un temps que oscil·lava entre la nit\ni una tardor, i que alguns altres, més generosos,\nvan covar anyades superbes, com el bon vi,\naquell que més tard, ineluctablement,\nt’acaba libant a tu, reserva de nostàlgia.\nHe sentit amors de barra, a primera vista,\na mort, de parc, a fons perdut, de primavera,\nde segona mà, de setena, de pura cantonada,\nen tren, en muntanya russa, en lluna plena.\nN’he viscut de genolls, d’hort, d’estables,\nen cercle viciós, en triangle, en lemniscata,\nde gaidó, de vora mar, d’insuportables,\nd’improbables, d’impossibles, d’infinits\n–aquests darrers són un mateix ball\ndansat de memòria entre la mar i un dic.\nA tot estirar és, de fet, un pèl tot el que resta.\nLa gravetat de l’amor és un gran misteri.\nLa llei de la Gravetat també cau.\nVolar perd pes només quan voles i depèn\nalhora de la gravitació i de la gravidesa,\nper no parlar de la densitat del medi;\nmai no saps si n’has d’aplicar fe, filosofia\no ciència quan vénen mal dades i oblides\nque només hi has d’aplicar un pèl d’amor,\nuna cosa així com fer del poema un ésser,\nuna cosa així com aprendre a desaprendre,\ncom cremar les naus i el llibre de comptabilitat.\nCap n’he conegut que no sospesara els vols,\nbraços en creu, en suspensió, com una balança:\nMar o cel? Núvols o branques? Or o tremp?\nEl càlcul és una pedra. Poc pes té, ja, tot això.\nCar no he conegut mai cap amor que dure\ntant com aquest, aquest arbre esfullat i sol\nque reviu, que dóna a la plaça, que fa cantó.\n* Diacrítics en estat de sedició\nal llac de gel. Negra\nllenceria fina, emergeix\ncega del bosc, sosté a crits\nl’equilibri, udola que hi balla.\nEl fred ve d’ella. La neu ve d’ella.\nEl mirall de gel crema als ulls.\nEn el punt d’ebullició dubtes\nsi ara es gronxa, trontolla o tentineja.\nHo dubtes tu, que no balles –mires\ndesmaiadament i calles a punt\nde caure un bac com la nit.\nTambé el silenci de la neu cau.\nCom una destral. So de cendra,\nel seu foc mut vola, toca l’arpa\nde les costelles i en fa llenya.\nI per fi entens, amb una pinya\nnegra al pit, que la mort salva.\n…on ets?, i cap resposta\nBaixares del vagó de puntetes.\nVestit blanc amb mitges negres.\nSanta coloma amb ales de puma.\nCom qui raja tinta sota el silenci.\nCom qui porta nits sota la lluna.\nI flors de Baudelaire, i de Sampere.\nNeu acotxant roses d’Halfeti,\npa d’àngel foll, formiga bruna,\npujares al cor, volva i engruna.\nEl record viatja\nen la llàgrima, amb sal\ncus l’ull al llavi.\nulls lents, ullals fa néixer\nEl passat obre\nla boca, un fil de veu\ntus una agulla.\nLiteratura, Poesia, Poesia de J. P.\tboca, enyor, llàgrima, llavi, passat, record\tImprimir Enviar PDF\nEn el temps de la cibernètica, l’important és saber parar una màquina.


El Cumbre Vieja escup boles ardents i no es descarten nous centres d’emissió - Regió7\nEl Cumbre Vieja escup boles ardents i no es descarten nous centres d’emissió\nEls experts que monitoren constantment l’activitat del volcà de Cumbre Vieja a l’illa de la Palma no descarten l’aparició de nous centres d’emissió de lava ni un augment de l’activitat explosiva, que ja s’està fent patent juntament amb el registre de 115 terratrèmols al sud de l’illa durant les últimes 24 hores. A més, ahir va començar a escopir boles volcàniques, piroclasts de gran mida i ardents. Així s’assenyala a l’informe diari emès pel Departament de Seguretat Nacional (DSN) a les 06.00 GMT d’ahir, que recopila informació del Govern de les Canàries i de l’Institut Geogràfic Nacional.\nL’ensorrament parcial, diumenge passat, d’un dels centres situats al nord-oest del lateral del con va originar una aportació de lava molt fluida. «No se’n descarta l’aparició de nous en l’entorn del con existent. Així mateix, es pot produir, com ja ha passat, un augment per cursos de l’explosivitat», assenyala. El mateix informe també apunta que el volcà de la Palma té una explosivitat de magnitud 2 en una escala que va del 0 al 8.\nLa superfície total afectada per la lava arribava ja ahir a les 413,38 hectàrees, amb un perímetre de 36,3 quilòmetres i una amplada màxima de 1.250 metres. La fajana (el delta creat per la lava al caure sobre les aigües de l’oceà Atlàntic) ocupa ja una extensió de 32,7 hectàrees i continua augmentant, segons les últimes dades.


Appartamento Prat Roma Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVia Gaspare Finali 6, Appio Latino, Roma, Itàlia, 00179 - Veure al mapa\nMés informació sobre Appartamento Prat\nSituat a Appio Latino, Appartamento Prat és el lloc perfecte per gaudir de Roma i els seus voltants. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAppartamento Prat ofereix un servei impecable i compleix amb totes les exigències dels més experimentats viatgers. L'hotel ofereix habitació familiar per garantir el més gran comfort possible als seus clients.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, despertador, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, nevera a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Appartamento Prat és una elecció inteligents per a viatgers a Roma, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.\nCal que informeu el Appartamento Prat de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.\nTots els tipus de viatgers (14) Parelles (4) Viatgers en solitari (1) Famílies amb infants petits (4) Famílies amb infants grans (1) Grups (4)


Pensant la revolució avui - Grup de Reflexió per a l'Autonomia (GRA)\nConstruir un nou món – Acabar amb l'ordre establert\nPerquè parlar de revolució avui\nAvui l’ordre establert es troba en qüestionament. Cada cop més persones ens adonem de les misèries a què ens condueix, de com ens separa dels nostres iguals, de com ens encadena a formes de vida pernicioses i ens impedeix realitzar-nos plenament. Per fer front a aquesta situació estan sorgint arreu iniciatives per intentar modificar el sistema actual i per frenar els seus efectes perversos. La majoria d’elles pretenen canviar d’alguna manera o altra la legalitat vigent, tractant d’introduir regulacions per millorar les dinàmiques imperants i tornar al funcionament del sistema abans de la crisi o bé aconseguir més redistribució de la riquesa i més participació ciutadana, però mantenint intacta l’essència oligàrquica de les estructures actuals.\nTot i això, com podem constatar històricament, els intents de reformar l’actual marc establert no han aconseguit produir un canvi substancial del sistema, no han pogut acabar amb l’opressió i la dominació, que són una part intrínseca i fonamental del mateix. Les dinàmiques del sistema vigent són antagòniques a les dinàmiques humanes virtuoses que voldríem que fossin constitutives d’una nova forma d’organització social: la igualtat, la llibertat, el respecte, la cooperació, l’amor, etc. i per tant es fa difícil pensar que es pugui produir un canvi qualitatiu en la vida i la societat només introduint lleugeres modificacions al sistema.\nA banda, és fonamental tenir en compte que allò que cal canviar no són només unes certes formes polítiques o econòmiques, sinó tot allò que aquestes porten implícit i que es tradueix en una determinada forma de relacionar-nos, educar-nos, curar-nos, etc. És a dir, és necessari canviar també la forma de viure i d’entendre la vida. Per això pensem que és imprescindible recuperar la voluntat i la tasca revolucionària: construir nous valors i formes d’organitzar-nos, tot acabant amb els valors hegemònics i les institucions actuals.\nPer començar, és important aclarir què entenem quan parlem de revolució, terme sovint confós amb el de revolta, per evitar malentesos i disposar d’un llenguatge compartit:\nRevolució: una transformació profunda i generalitzada de la forma de vida, un canvi qualitatiu, substantiu i de gran abast en les estructures i valors que defineixen una societat.\nRevolta: un alçament, més o menys espontani, contra l’autoritat establerta, un moment d’agitació i avalot per intentar desfer-se de l’opressió imperant.\nQuan parlem de realitzar una revolució, estem pensant en realitzar un canvi profund de les estructures i valors de dominació actuals, substituint-les progressivament per unes estructures i valors basats en una veritable democràcia en tots els àmbits, en l’autonomia individual i col·lectiva, on els individus i les comunitats tinguin la possibilitat de determinar-se directament a si mateixos. Es tracta d’impulsar una revolució contrària a qualsevol forma de dominació, ja siguin estructures polítiques oligàrquiques, l’opressió dels éssers humans per altres éssers humans, la desigualtat econòmica, l’explotació de la natura, etc. No pensem en fer una revolució només per acabar amb l’ordre establert avui, sinó també en una revolució que generi estructures, processos i relacions que minimitzin al màxim la dominació. En les següents seccions es comenten diverses reflexions sobre aquesta revolució i com pensar-la i realitzar-la avui.\nEn altres ocasions s’ha intentat portar a terme un canvi profund de l’ordre establert des d’una minoria de la població, prenent el poder de l’Estat i gestionant-lo “pels interessos del proletariat”. Així, moltes revolucions històriques han estat impulsades, catalitzades i, a vegades, fins i tot, realitzades, per una minoria d’individus revolucionaris, una avantguarda (en comparació al conjunt de la societat) que sovint acabava gestionant el poder a favor de si mateixa, reproduint de nou un règim basat en la dominació.\nEn els dos casos exposats, ens trobem amb un problema que impossibilita un canvi com el proposat: la manca de desenvolupament del factor conscient en les persones. Per poder establir una societat autònoma es requereixen persones mínimament autònomes i per tant hem de construir l’autonomia tant a nivell dels individus com de les institucions, hem d’arrencar les males herbes d’arrel, extraient-les també del nostre interior, forjat en el procés de socialització d’una societat malalta. Així, si bé moltes vegades s’ha associat la revolució amb períodes breus de temps, pensem que per tal que una veritable revolució sigui possible ens cal almenys el temps i l’esforç suficients per consolidar una ferma consciència revolucionària.\nUn dels intents històrics que trobem més encertats de construir una societat basada en l’autonomia és la revolució espanyola de 1936. Pensem que d’aquesta experiència podem extreure’n diversos aprenentatges de cara a l’actuació revolucionària en els nostres dies. Un dels més destacables és la construcció d’una societat paral·lela, en forma de cooperatives, cultura associativa, salut i educació autogestionària, etc. com a forma d’assajar noves maneres de funcionar amb uns valors coherents amb la societat que anhelem.\nAl mateix temps, aquesta construcció ens permet fer-nos més forts i generar autonomia front al sistema imperant, ajudant-nos a solucionar aquí i ara diverses problemàtiques vitals que afrontem. Aquest procés constructiu ens permet mostrar a la societat que allò que es proposa és factible, estenent un nou imaginari, nous valors, relacions i institucions fins a construir una nova forma d’organització social que pugui esdevenir hegemònica i per tant pugui substituir l’actual; com ja deia Isaac Puente: “Sólo se destruye aquello que se consigue substituir con ventaja”.\nAquesta construcció paral·lela no només ha de centrar-se en l’economia, en l’organització de la producció i el consum, sinó, i amb la mateixa importància, en la cultura, els mitjans de comunicació, l’educació, la política, etc. Cal que construïm noves formes de funcionar, noves institucions en tots els àmbits que puguin ser camí, visió i embrió de la nova societat.\nUn altre factor que podem aprendre de la revolució espanyola, és la necessitat d’una concepció clara sobre el poder i les institucions polítiques. El moviment popular organitzat que va frenar el cop feixista i va fer la revolució al 1936 va estar preparant-se amb èxit durant dècades per gestionar pràcticament tots els sectors de la vida social (des de l’abastiment d’aliments fins a la defensa). Sense menystenir la impressionant tasca d’autogestió en diversos àmbits que van desenvolupar els companys d’aquell temps, no podem obviar que no van tenir com a moviment prou claredat ni tàctiques entorn a la gestió de l’àmbit polític com per anar desenvolupant una forma d’organització política paral·lela que no deixés espai pel paper de l’Estat.\nEntenem el poder polític com la capacitat d’organitzar allò col·lectiu. Aquest poder sempre existirà, en major o menor mesura, i el que hem de fer és trobar les formes per tal que aquest no estigui concentrat, ni es pugui concentrar, generar les institucions que ens permetin que es reparteixi de la forma més igualitària possible. No negar el poder polític, ni entrar a gestionar-lo de forma concentrada, sinó gestionar-lo de forma horitzontal ja que negar-lo significa deixar-lo en mans dels que volen gestionar-lo de forma heterònoma. És fonamental doncs que evitem els “buits de poder”, l’autonomia s’ha de desenvolupar en tots els àmbits per poder estendre’s.\nEl parell Estat-Capital és un sistema altament expansiu i agressiu. Així doncs, és d’esperar que quan en un territori les espurnes de la llibertat i l’autonomia es comencin a expandir, altres territoris organitzats amb les velles formes heterònomes, ataquin el territori revolucionari, per tal de mantenir l’ordre mundial i re-establir un règim de dominació. Per això és important estendre les idees i pràctiques revolucionàries per a que arribin a tots els racons del món i fer xarxa entre totes les persones, moviments i projectes que estan lluitant arreu contra l’ordre de dominació vigent.\nHem d’esforçar-nos per a crear les condicions propícies per a la revolució, no esperar-la sinó voler-la, per a convertir-la en una possibilitat real. Així, “la revolució és ja una possibilitat real quan és pensada des de si mateixa, com a projecte transformador i rupturista de la realitat immediata, per adequar els mitjans precisos disponibles en el present per a la seva realització amb èxit. La revolució ja és una possibilitat des del moment en què l’acció està encaminada a la seva consecució”. Efectivament, el pensament i el sentiment són passos previs a l’acció, si no pensem i sentim la revolució no serem capaços de realitzar-la mai. No per casualitat “portem un món nou als nostres cors i aquest món està creixent en aquest moment”. Hem de pensar, sentir i crear la realitat que volem, trobar les formes concretes de passar de la idea, de l’anhel a la realitat.\n"Las revoluciones no son hijas del estomago, son hijas del pensamiento."\nPer pensar i fer la revolució és inevitable analitzar la situació en què ens trobem en cada moment. Actualment ens trobem en un món hiperindustrialitzat, depredador de recursos, regit per una salvatge economia de mercat i grans Estats, institucions que es disfressen de garants de la seguretat i la llibertat, però que en realitat no són més que màscares per mantenir uns règims de dominació i d’explotació. En aquests territoris sobreviuen individus individualitzats i individualistes, alienats i còmplices del sistema, que en la seva majoria no és qüestionen l’ordre establert sinó que opten per una apatia i un victimisme conformista.\nAvui el món està en crisi. A occident es desplomen els valors d’una civilització: l’organització politicoeconòmica comença a fer fallida, l’abundància de recursos materials i la ficció del crèdit han tocat sostre, l’exèrcit de reserva no para de créixer i s’entreveu la veritable naturalesa del treball assalariat com a forma d’esclavitud, falsa llibertat en un món de cadenes. El fet que el sistema cada cop pugui satisfer menys les pròpies expectatives i promeses, li fa perdre credibilitat i força.\nAixí, se’ns obre una finestra d’oportunitat, un moment en què es fan molt evidents les contradiccions del propi sistema i la incapacitat de l’Estat i el mercat per cobrir les necessitats humanes més bàsiques. Aquesta finestra s’obre després de dècades de desenvolupament de l’Estat de benestar a occident, d’omplir les panxes tot buidant l’esperit, d’aniquilar les comunitats i els seus llaços d’ajuda mútua deixant només individus aïllats i insociables. Davant d’aquest panorama ens preguntem: qui pot fer la revolució avui?\nEl subjecte revolucionari és el grup social que realitza o pot portar a terme la revolució. Durant la modernitat la concepció més àmpliament acceptada era que el proletariat, la classe treballadora, era el màxim exponent del subjecte revolucionari; actualment, amb el creixement dels treballs en el sector terciari a Europa, l’externalització de les activitats industrials a països amb menys controls laborals i mediambientals, i l’exclusió de cada cop més capes de la població del treball assalariat, la consciència de classe proletària es troba sota mínims i ni tant sols es pot parlar pròpiament del proletariat com a tal.\nLes condicions objectives - la situació econòmica, social, etc. en un moment i lloc determinats - són importants per tal que els oprimits puguem esdevenir subjecte revolucionari, però aquestes condicions per si soles no són ni molt menys suficients. Les penúries no són el motor de la revolució, tot i que sí que poden ser part del material que n’atiï la combustió. El principal motor de la revolució és la voluntat de construir un món més lliure, una societat més humana i natural, i aquesta voluntat creix a l’interior de les persones més enllà de la gana o els dèficits materials que pateixin. La major victòria del sistema establert es donaria si aquest aconseguís aniquilar del tot els anhels i l’esperit de llibertat que rau en l’essència humana, fent que els oprimits estimin les seves cadenes i no vegin els barrots de les gàbies que els immobilitzen. Per evitar arribar a aquest punt, és fonamental auto-construir-nos com a individus revolucionaris, cultivar les capacitats i avivar la pròpia voluntat revolucionària així com despertar aquella que jeu adormida ben al fons d’alguns dels nostres iguals; és imprescindible que tinguem una actitud de millora de les nostres habilitats i qualitats per fer-nos i ser, cada cop més, subjectes aptes per a la revolució.\nAixí, és probable que els canvis revolucionaris siguin estimulats i catalitzats per unes poques persones amb visió estratègica i consciència profunda; allò que no és factible ni desitjable és que aquestes tinguin una actitud de dominació vers el poble, ans al contrari, és imprescindible que fomentin l’alliberament i la presa de consciencia del major nombre de persones possible per tal que aquestes puguin donar el millor de si i es produeixi realment un canvi substancial des de la base.\nPensem que la conjugació de la potència de les idees revolucionàries i la gravetat de la situació actual ens donen una possibilitat de fer amb èxit la revolució. De totes maneres, aquesta no pot reeixir si no ens auto-construïm com a subjectes revolucionaris, si no som prou persones donant el màxim per la revolució, dedicant el màxim del nostre temps, esforços, recursos i creativitat a la tasca revolucionària.\nEn aquest sentit, és necessari desenvolupar bones actituds convivencials, restaurar el bon tracte amb els altres i potenciar l’empatia i la comprensió entre iguals. Les bones actituds també inclouen la sinceritat, l’autocrítica i la crítica constructiva, des del respecte i l’amor però sense caure en un “bonrotllisme” anestèsic que no ens permet avançar. Així mateix, és fonamental que no només lluitem per construir noves estructures a nivell exterior sinó també que a nivell individual i interior repensem quines dinàmiques negatives estem reproduint: enfrontaments personals, actituds intransigents, falta de compromís i humilitat, victimisme, etc. són problemes que minen el nostre potencial i cal que cadascú sigui conscient dels propis i ens comprometem a canviar-los i ajudar-nos mútuament, a canviar-los per tal de poder tenir una actitud més constructiva, oberta i honesta, una actitud veritablement revolucionària.\nSi bé en alguns moments s’ha tingut en compte la necessitat d’un canvi personal i alhora d’estructures, normalment s’ha fet molt més èmfasi en un dels dos. Creiem que és necessari una superació del fals dilema entre canvi social o canvi personal, ja que tots dos canvis, l’exterior i l’interior van donats de la mà i han d’avançar en paral·lel. No podem pretendre fer cap modificació substancial de l’ordre establert si no ens auto-construïm al mateix temps com a subjectes amb habilitats, voluntat i riquesa interior.\nLa buidesa interior és un problema especialment greu avui, s’ha perdut qualsevol noció ètica, i sense un treball en aquest sentit no serà possible una revolució ni una societat basada en l’autonomia, per això, per actualitzar el concepte de revolució avui, necessitem donar-li la importància que té. En resum, potser en altres èpoques tenia sentit donar més pes a un dels canvis, però avui cal afegir una millora personal a la revolució social i la revolució política, allò que podem anomenar com una revolució integral.\nLes nostres metes no poden estar guiades simplement per allò que creiem més realitzable; dotar-nos de metes com la revolució, que poden semblar irrealitzables, ens proporciona l’orientació que han de seguir els nostres actes si volem fer d’aquest món un lloc habitable. Hem de ser conscients que fer la revolució de la qual estem parlant, construir aquesta nova humanitat contra la barbàrie imperant amb els mitjans i inèrcia de l’status quo actual és altament difícil, però és al mateix temps un repte ineludible –estem en una cruïlla històrica com a humanitat, de conseqüències imprevisibles– i vàlid per si mateix, independentment del resultat que assolim. Ens hem d’omplir de responsabilitat històrica i grandesa de mires, anar a per totes i no posar-nos nosaltres mateixos més límits dels que ja tenim.\nEntenem l’estratègia com la concepció general i el pla d’acció concret per assolir uns objectius des d’un punt de partida. En aquest cas, l’estratègia a desenvolupar és la de fer una revolució democràtica integral al segle xxi; una estratègia basada en la realitat actual i els aprenentatges del passat. Seguidament n’esbossem algunes humils propostes:\nConstruir un moviment revolucionari: per assolir un repte de la magnitud que plantegem cal realitzar un treball comú entre projectes, lluites, mobilitzacions… amb essència revolucionària que ens serveixi per avançar junts amb una estratègia que estigui a l’alçada dels temps que corren i unes tàctiques adequades al moment històric i als aprenentatges adquirits. És imprescindible que ens coordinem i unim forces per construir una alternativa integral, real i contundent arreu, per tal de no quedar marginalitzats i ser simplement una anècdota amb potencial transformador irrisori dins el sistema. Hem de pensar en com crear i coordinar un moviment revolucionari aglutinador, no per diluir la heterogeneïtat, sinó per generar sinergies. Per fer-ho, creiem que és important realitzar un procés de debat obert, no dogmàtic i sense banderes on poder parlar de les idees i trobar unes bases comunes sobre les quals construir aquest moviment.\nTransició revolucionària: com s’ha esbossat anteriorment, per poder construir l’embrió de la nova societat i ser una massa crítica amb consciència revolucionària necessitem realitzar un procés de transició en què anem practicant i consolidant les noves institucions i valors que volem que predominin. És necessari que aquest procés es porti a terme amb consciència i dins una estratègia revolucionària per tal que les mesures transicionals tinguin sentit i no puguin ser distorsionades.\nInstitucions paral·leles: com també hem comentat, és fonamental construir institucions que ens permetin anar-nos fent forts, dependre menys del sistema, assajar la nova societat, transformar les nostres formes de fer, ser i relacionar-nos, etc. Aquesta praxis també ens farà més hàbils per resistir i per posar en tensió el sistema establert, alhora que ens permetrà anar-nos preparant per poder enderrocar-lo.\nCoherència entre mitjans i fins: Un dels postulats claus del procés revolucionari pel qual apostem és que cal que els mitjans per realitzar aquesta transformació estiguin en concordança amb els fins que anhelem. Així, per exemple, si la nostra voluntat és establir una societat igualitària -governada per assemblees-, no farem servir mitjans oligàrquics per assolir-la -prendre el poder de l’Estat-. Si la nostra voluntat és generar consciència des de la base, no ens convertirem en una avantguarda impositiva que ostenta una visió científica del canvi social que cal aplicar. Es tracta, així doncs, d’impugnar les estructures del sistema de dominació establert (diners oficials, empreses capitalistes, administració estatal, etc.) i utilitzar-les només en la mesura que sigui necessari per tal de substituir-les per noves estructures autònomes, comunitàries i ecològiques.\nArrelament i territori: en concordança amb la forma d’organització per la qual apostem, l’estratègia ha de basar-se en l’arrelament al territori; les institucions que generem han de ser locals i vinculades a territoris concrets, decidint tot el que es pugui a escala local (principi de subsidarietat) i confederant-nos per a allò que sigui necessari abordar en un àmbit de major abast. Aquest arrelament implica treball del dia a dia amb els nostres veïns i veïnes, construint amb una posició ferma però amb les realitats heterogènies de cada territori.\nSobre la violència: en el context actual, tenint en compte el gran desenvolupament en el camp del control i la repressió que posseeixen els qui ostenten el poder, és fa difícil pensar que sigui estratègic un encarament directe amb aquests.\nAltrament, la violència física, la repressió, la imposició, etc. són les seves armes, són part del seu món. Nosaltres tenim un altre paradigma i per tant hem de buscar minimitzar la violència i, èticament, maximitzar el respecte cap a tota vida humana, usant la violència física només quan aquesta serveixi a la consecució d’aquest fi, quan sigui l’única via que ens quedi per reduir la violència sistèmica. En aquest sentit, ens sentim afins a un principi bàsic de l’estratègia que ens recordava Sun Tzu “la millor batalla és la que es guanya sense lliurar-se”.\nNo obstant, no podem obviar que les elits, al voler mantenir i perpetuar el sistema establert, atacaran i perfeccionaran les formes de repressió cap a qui el posi en qüestionament. És més, és molt probable que a mesura que siguem més en aquesta tasca revolucionària, la violència sigui més contundent. Per tant, veiem necessari pensar i assajar formes per defensar tot allò que estem construint i trobar les millors maneres de confrontar l’aparell repressor de l’Estat, tot adequant-nos als contextos que anem vivint, però sense fer de la violència el centre de la tasca revolucionària.\nD’acord amb aquestes línies generals de l’estratègia proposem un esbós d’algunes tàctiques que podem portar a terme als nostres territoris des d’ara mateix. Pensem que sempre que puguem hem de plantejar tàctiques que depenguin al màxim de la nostra acció, ja que aquestes seran les més realitzables, centrar-nos en què farem nosaltres i no en què demanarem o quins drets hem de reclamar. Per fer-ho breu expliquem només algunes tàctiques sobre les que pensem que caldria donar més impuls en l’estadi actual:\nAssemblees populars: pensem que la forma democràtica de gestionar la política en una societat autogestionada és en base a l’assemblea popular, és a dir, l’assemblea de tots els veïns i veïnes d’un territori. Per avançar en el desenvolupament d’aquesta i anar practicant organització assembleària efectiva proposem crear grups que treballin per preparar una assemblea que vulgui esdevenir popular. Els primers passos podrien ser imaginar i trobar espais on reunir-se, estudiar i practicar mètodes de dinamització que es puguin reproduir a petita i a gran escala i dotar-la de recursos materials comuns i de legitimitat, per anar atorgant-li poder, per tal que pugui arribar a ser una assemblea popular real i no només una trobada de veïnes i activistes compromesos. Alhora caldrà dotar-se d’espais més informals de deliberació, trobada, coneixement, debat, etc. entorn aquesta assemblea.\nInsubmissió i desobediència: la legalitat intentarà blindar-se per tal que no puguem avançar en el nostre procés revolucionari; no només amb les traves que ja comporta , sinó amb noves regulacions que s’aniran inventant a tal efecte. Per això una tàctica fonamental és la desobediència i la insubmissió (ocupació, expropiació, desobediència civil o fiscal, etc.). A tal efecte és convenient tenir el màxim de suport possible i legitimitat reconeguda; pensem que cal vincular aquestes accions il·legals explícitament amb la construcció d’una alternativa, vinculant la construcció i la resistència. Això ens permet al mateix temps mostrar l’oposició i confrontació entre l’Estat i les persones, la naturalesa opressiva del sistema i anar explicitant un Nosaltres.\nSuport mutu i formes de vida comunitària: un dels pilars del sistema actual és l’interès individual. Per combatre’l, una tàctica fonamental és aprendre a viure en comú practicant el suport mutu, tant a poble com a ciutat. Compartir els recursos, les cures i els diners. Crear i gestionar espais on puguem viure, socialitzar-nos i desenvolupar els valors que propugnem, on poder construir-nos com a persones juntament amb els nostres semblants.\nAquestes són només algunes idees. Moltes d’aquestes pràctiques ja s’estan començant a tirar endavant tot i que de manera incipient. Ens cal articular totes aquestes eines en una mateixa construcció per tal que el seu efecte sigui suficientment transformador. Per fer-ho pensem que fa falta aprofundir en el debat sobre com fer la revolució avui, dedicar esforços i trobades a abordar preguntes clau: quin anàlisi fem de la situació actual? Com ens preparem com a subjecte revolucionari? Quina estratègia emprem per la tasca que ens proposem? De quines tàctiques ens dotem? Quan i com les implementem? Com les nostres pràctiques poden emmarcar-se o transformar-se dins aquesta estratègia? De quines noves pràctiques ens dotem? Com articulem un moviment revolucionari?\nAquest és un text en procés, un conjunt de reflexions fruit de converses, lectures, debats, … és una invitació a pensar i a debatre, tot aportant elements que trobem rellevants, sobre una qüestió candent: com fer la revolució avui? Com superar la misèria i la barbàrie actuals? Esperem que serveixi per contribuir a anar-hi pensant col·lectivament, i per fer un pas més per construir un moviment revolucionari. ↩\nVeure el text del segon bloc del cicle de debats Reforma o Revolució: “Reformisme: Refundació o superació?”. ↩\nAixí, és d’esperar que en la revolució es donin moments de revolta, punts àlgids on s’expressi el descontentament generalitzat per la situació que es pateix, però una revolta en si mateixa no serà mai una revolució, sinó només una petita part d’aquesta. Revoltar-se, expressar el malestar en determinats moments, pot ser positiu, però si volem fer una transformació substantiva i duradora en l’ordre establert no n’hi ha prou amb encarar-se a l’opressió, cal actuar estratègicament i constructivament per acabar amb ella d’arrel. ↩\nPuente, I. <em>“El comunismo libertario y otras proclamas insurrecionales y naturistas”</em>, 1933 ↩\nAixí, tot i la seva capacitat de controlar militarment la ciutat i gestionar pràcticament la totalitat de l’economia, no tenien una estructura política que pogués gestionar allò comú i destituir el govern de la Generalitat. Pensem que aquesta manca de claredat, va provocar una sèrie de contradiccions com entrar a col·laborar amb el govern de la República i finalment abandonar la revolució (com van denunciar <em>“Los amigos de Durruti”</em>). ↩\nExtracte de l’article “Sobre la tarea revolucionaria” del blog: http://emboscado.blog.com ↩\nÉs paradigmàtic com han canviat les relacions a l’espai públic i entre iguals els últims 50 anys, abans la gent es parlava i s’ajudava, ara trobem mirades buides a l’horitzó o caps acotats i cares llargues. Si tenim problemes truquem a la policia, si necessitem ser atesos anem als serveis socials. Un article que exposa el nivell de decadència convivencial al qual hem arribat el podeu trobar aquí: http://es.scribd.com/doc/203098624/Infierno-convivencial-Felix-Rodrigo-Mora ↩\nPer construir el subjecte revolucionari és fonamental recuperar el tant oblidat concepte de virtut, en aquest sentit podem dir que hem de realitzar una “Revolució Virtuosa” tal i com es suggereix en el següent article: http://blai-dalmau.blogspot.com.es/2013/06/proces-constituent-o-revolucio-integral.html ↩\nQuan parlem de revolució integral ens referim a aquesta transformació d’estructures en unes de basades amb l’autonomia com en la necessària transformació també psíquica i espiritual dels subjectes. Així, la revolució interior, personal, ha d’avançar en paral·lel i al mateix ritme que la revolució exterior, social. La suma d’una i l’altra donen una revolució integral. ↩\nMoltes reflexions estratègiques aquí exposades beuen del projecte de la democràcia inlusiva. Per aprofundir-hi recomanem l’article: Fotopulos, T. “Estratègies de transició i el projecte de la Democràcia Inclusiva”. ↩\nEn aquesta línia celebrem les iniciatives del procés embat i de la crida integrarevolucio. Animem a tenir una actitud oberta i no dogmàtica, evitant posicions de trinxera per poder fer un debat profund i fructífer i acordar unes bases comunes, no un consens de mínims de tots els moviments socials, sinó una visió comuna i unes línies estratègiques dels moviments revolucionaris. Per fer-ho ens hem de centrar en allò fonamental, deixar els enfrontaments personals o les discusions poc rellevants. Això només pot assolir-se amb una aposta clara de totes les persones per acabar amb aquestes actituds, demostrant una altura de mires suficient que posi l’interés general i el bé comú per davant. ↩\nVegeu el següent article: http://blai-dalmau.blogspot.com.es/2013/06/proces-constituent-o-revolucio-integral.html ↩\nAltres tàctiques que no detallem per no allargar-nos més, però que podem comentar al debat poden ser: mutualisme autogestionari, municipalisme, sabotatges, lluita als llocs de treball, etc. ↩\nPer reflexionar més sobre aquesta proposta podeu llegir l’article: “Empreses demòtiques, en camí cap a una nova economia democràtica”. ↩


S’explica l’estratègia Kill Candle Shorting: més 3 configuracions provades – Your Investment News\nS’explica l’estratègia Kill Candle Shorting: més 3 configuracions provades\nSembla amenaçador, oi? I per una bona raó.\nSi mai us heu atrapat en un dels costats llargs, enteneu el dolor.\nQuè és una espelma de mort?\nLlegenda comercial del dia Bao Nguyen, @modern_rock a Twitter, com se’l coneix, prefereix anomenar-la espelma mortal. El seu servei educatiu MyInvestingClub cobreix aquesta espelma en alguns dels seus populars cursos de curtmetratge.\nPerò, independentment del que en digueu, espelma de mort o espelma de mort, el resultat és sagnant per als toros.\nAquest patró ha esdevingut tan notori que el professional professional @rocketcatchnbob, que transmet el seu dia de negociació en directe a milers d’espectadors, va fer Samarretes “matar vela” per als seus seguidors.\nles samarretes de les espelmes de matar de @ rocketcatchnbob\nPer més transparent que sigui, @rocketcatchnbob admet renunciar a un benefici diari de 100.000 dòlars i es conforma amb 10.000 dòlars després de quedar atrapat en un d’aquests punyals vermells, només per mostrar el brutal que poden ser aquestes espelmes. El seu vídeo adjunt és un fantàstic tutorial sobre què cal mirar.\nUn altre vídeo que s’estrena després de la campana. Un altre dia verd, però em vaig tornar massa llaminer pel 100.000 $ + dia. $ COCP matar espelma em va aconseguir. DESCANSI EN PAU. https://t.co/6zL95uDkzN\n– RCB #ChangingLives (@RocketCatchnBob) 4 de maig de 2021\nPerills perillosos …\nPerò per cada matança que fa la vela, sempre hi ha un comerciant curt fent un assassinat a la part contrària. I, segons la configuració i l’habilitat del comerciant, es pot anticipar aquest patró d’espelmes.\nMentre aquells dies els bous eren sacrificats a COCP a les 2 de la tarda, algú altre s’aprofitava.\nPersonalitat Fintwit @ equip3dstocks (ADF) és conegut pel seu comerç diari quatre configuracions curtes principals de flotació baixa. A continuació, en cobrirem alguns.\nMés sovint, se centren en la formació d’una d’aquestes espelmes matadores.\nFins aquell moment, en aquest infame dia de maig, el COCP va ajustar la factura de la seva “Instal·lació de bany de sang” de les 2-3 de la tarda. Com li agrada dir a ADF, “sempre arriba a temps”.\nQui sabia que el comerç podria fer tanta por? El 21% del valor de les accions brolla en una sola espelma d’1 minut.\nTal és el món de la negociació d’impulsos de baixa flotabilitat i d’alta volatilitat.\nPerò deixant de banda la sang, la carnisseria i la decepció, aquí hi ha un mètode per a la bogeria, com passa amb la majoria de patrons del mercat.\nEl nostre objectiu en aquesta publicació és ressaltar algunes de les característiques clau d’aquestes espelmes i descobrir tres estratègies que us poden ajudar a descobrir beneficis significatius si decidiu canviar-les.\nO, com a mínim, aprendre a anticipar-se i fer un pas al costat de la carnisseria.\nCom detectar-ne un\nUna espelma de matar fa el que suposaria. Mata com a mínim l’impuls ascendent d’una tendència. Els millors inverteixen la tendència en una sola espelma.\nCriteris que cal cercar a Matar espelmes\nUna espelma vermella de cos gros\nDistribució fins a la impressió de les espelmes\n(Normalment) un intent de fallida\nQuan diem una espelma vermella de gran cos, no volem dir “qualsevol espelma vermella”. Ens referim a quelcom significatiu: molt probablement l’espelma més baixista del gràfic, acompanyada de la signatura de volum més pesada (o pesada) del gràfic.\nHauria de ser semblant a aquests exemples:\nA continuació, es mostren dos exemples d’estratègia de final de dia que @ team3dstocks utilitza sovint. També es coneix com a “esvaïment tardà”.\nDesenvolupeu el vostre 6è sentit comercial\nNo més pànic, ni més dubtes. pren les decisions correctes perquè ho has vist amb el teu simulador de negociació, TradingSim.\nConfiguració del bany de sang LEXX de les 2-3 de la tarda\n10.00 h VWAP Boulevard + Kill Candle\nCobrim aquesta estratègia en detall en una publicació diferent que mereix la pena. Un altre de @ team3dstocks, té un índex d’èxit molt alt quan es compleixen tots els criteris.\nExemple d’espelmes de matar VWAP Boulevard\nEspelmes de mort múltiple lligades al rang\nNo totes les espelmes matadores funcionaran immediatament, com va ser el cas de BLRX. Tingueu en compte que els algoritmes, les institucions, les sales de xat i els operadors de butxaca profunda poden “manipular” les accions amb un flotant tan baix.\nDe vegades és possible que vegeu més d’una espelma matadora. BLRX tenia múltiples flushs, i tots es van produir a les màximes. Com passa amb qualsevol configuració, si l’operació es recupera, respecteu les parades.\nMatar espelmes a la campana d’obertura\nInauguració de Bell Kill Candle\nKill Candles també es pot presentar al descobert. Els avenços del rang d’obertura són una estratègia excel·lent per a obrir i sovint poden incloure una bona espelma de matar després que els compradors s’omplin.\nCom podeu veure, les espelmes de matar poden aparèixer a qualsevol lloc. Dit això, hi ha algunes advertències a l’hora de negociar aquesta estratègia:\nLes espelmes de matar són més previsibles i volàtils amb majúscules\nLes tapes més grans solen requerir notícies o un altre impuls\nSense tecles d’accés directe, és possible que tingueu dificultats per canviar-les\nLa configuració del bany de sang a les 2 de la tarda\nPrendrem el temps ara per aprofundir una mica més en les configuracions associades a la vela de matar.\nSens dubte, molts comerciants del dia d’impuls probablement han vist aquest patró a la tarda. Passa per uns quants noms diferents, com ara “faders de la tarda”, “vendes de les 2-3 de la tarda” o el dramàtic “bany de sang de les 2-3 de la tarda” popularitzat per AllDayFaders.\nFlotació i institucions\nIndependentment del nom, hi ha alguns criteris a tenir en compte. El més important és la mida del flotador i les accions negociades. AllDayFaders assenyala per què això és molt important per a l’estratègia:\nSegons ADF, les institucions han de tancar les seves posicions abans que acabi el dia, en cas contrari es considera una “participació” i s’ha de presentar.\nSi aquest és el cas, és lògic que una empresa comercial privada, un fons de cobertura o uns privilegiats manipulin el flotador per donar suport a l’oferta fins al bany de sang. Un cop passat el temps, l’oferta s’enfonsa i el fons camina amb les accions que tenia, donant-li prou temps per liquidar-se abans del tancament.\nÉs per aquest motiu que les existències flotants més baixes s’ajusten als criteris del patró en comparació amb les existències flotants més altes, de major capitalització, que són més difícils de manipular.\nIndependentment de quines institucions hi hagi darrere del moviment de valors, la cinta no menteix. Podem veure les petjades que porten fins a l’abocador.\nQuè volem dir amb això??\nSenzill i senzill. Distribució.\nExemple ACY Kill Candle\nEn aquest exemple, tenim un corredor flotant baix que supera els 16 dòlars per la màxima del dia. Amb la imatge que hem mostrat, es pot veure que hi ha hagut una pressió de venda important als màxims (indicats pels cercles).\nA mesura que passava el dia, els grans jugadors van continuar recolzant l’oferta (demanda) per tal de fer que les accions semblessin imminents. Els comerciants al detall van comprar a la banyera o hi van cobrir pantalons curts. Però el temps s’acaba i les 15:00 i les 15:11 van marcar l’últim de la tendència alcista.\nEls grans compradors es van allunyar i l’acció va recuperar la meitat del seu valor en poc temps.\nTambé ens agrada anomenar-ho “caminar pel tauler”. Moltes de les baixades violentes es produeixen a la línia de pivot d’un marcador de canal inferior ascendent. Altres podrien anomenar-los banderes d’ós.\nPer obtenir una bona explicació de vídeo sobre aquesta configuració, consulteu el clip de YouTube del comerciant professional Nate Michaud.\nLa configuració de la campana d’obertura\nMatar espelmes que apareixen a cel obert pot ser una oportunitat excel·lent. Els millors es produeixen a mesura que els bous estan augmentant les accions només per trobar-se amb una paret de pressió de venda.\nEn un comerç recent amb CRSR, veiem un exemple perfecte de com els toros van quedar atrapats en la compra d’un desgast al descobert, només per veure el preu immediatament revertit.\nObertura de la vela de mort CRSR Bell.\nCom a comerciant, podeu anticipar-vos al desglossament si sou àgil amb una plataforma de negociació orientada a l’entrada ràpida de comandes. La metxa que hi ha a sobre de la línia de ruptura del gràfic és la nostra indicació que el preu s’està estancant i la distribució s’inunda en la forta pressió de compra.\nDe fet, hi ha tantes vendes que desborden qualsevol demanda alcista que intenta moure les accions cap amunt. El resultat? Una espelma de matar.\nPer obtenir més informació, MyInvestingClub fa una gran feina explicant aquest tipus de configuració amb el seu seminari web de YouTube “Death Line” gratuït.\nLa sortida de la bomba de xat\nAl petit món del comerç diari d’impuls, hi ha molts influencers en les accions de capitalització petita. De la mateixa manera que CNBC o analistes ben respectats poden influir en el moviment de noms de majúscules majors, el món de la petita capitalització té les seves sales de xat, xarxes socials i altres influents.\nExemple de sala de xat de negociació diària\nIndependentment d’on provingui la influència, el nostre objectiu com a comerciants és simplement ser conscients de l’acció del preu al gràfic.\nFins aquest moment, si una sala de xat amb milers de comerciants minoristes demana oportunitats de compra, podeu esperar que, amb una petita quantitat d’accions disponibles en accions flotants baixes, hi hagi força moviment al gràfic.\nDe vegades, això pot proporcionar una demanda subjacent per a les obres llargues amb èxit. Altres vegades, els óssos estan a l’espera de l’esgotament, utilitzant l’oportunitat com a “esdeveniment de liquiditat” per iniciar grans posicions curtes.\nI al final, es tracta de qui va guanyar: l’oferta o la demanda.\nI amb sort, hi ha prou carn a l’os perquè tothom pugui guanyar.\nVCNX és un exemple d’una acció que s’estava intensificant als seus membres, començant al premarket i continuant a la sessió ordinària.\nVCNX Kill Candle al VWAP Boulevard\nÉs cert que els toros han tingut una carrera fantàstica! Tot i això, l’impuls es va esgotar finalment amb la línia de resistència d’un dia anterior que anomenem vwap boulevard, crèdit per a AllDayFaders.\nAl cap de pocs segons el moderador de la sala de xat va anunciar que venia les seves accions restants, el fons va quedar sense accions.\nVCNX va perdre el 16% del seu valor en 1 espelma. Mai no es va recuperar aquell dia.\nQuan es comercialitzen espelmes matadores, és important tenir en compte que la volatilitat es troba en un extrem. Pot ser que això no s’adapti a la vostra personalitat comercial o al vostre perfil de risc.\nLes espelmes es mouen ràpidament, com podeu veure, i la capacitat d’omplir-se pot ser un problema en funció del corredor i la plataforma amb què comercieu. Fins i tot amb eines comercials especialitzades, és possible que no us ompliu correctament en un entorn tan ràpid.\nEn la mateixa línia, no tots aquests valors estaran disponibles en breu. Per aquest motiu, molts operadors professionals utilitzen corredors especialitzats i plataformes de negociació per tal de localitzar accions a un preu.\nFinestra de localització curta de DAS\nPer últim, és important tenir en compte que aquests són només alguns exemples. A mesura que estudieu aquest patró amb el pas del temps, comprovareu que com més criteris pugueu trobar per donar suport al vostre pla comercial, millor serà.\nCriteris com ara els nivells de resistència diaris, l’oferta i la demanda del nivell II, el suport psicològic i la resistència, etc., us poden ajudar en la vostra execució.\nCom practicar l’espelma Kill\nCom passa amb qualsevol estratègia, val la pena practicar-lo fins que no us ho pugueu equivocar.\nL’activitat diària és prou arriscada com a professional experimentat. Assegureu-vos de saber què feu i de tenir un pla per a tots els vostres oficis.\nUn cop hàgiu creat un subconjunt d’oficis simulats prou gran per conèixer el vostre percentatge d’èxit, és possible que us plantegeu posar diners reals al mercat.\nFins aleshores, mantingueu-vos en un entorn lliure de riscos per aprendre aquestes estratègies i protegir els vostres diners molt guanyats. Deseu el joc a Las Vegas.\nPosa a prova els teus nous coneixements\nVoleu practicar la informació d’aquest article?\nobteniu experiència de negociació sense riscos amb el nostre simulador de negociació.\nLLIÇONS POPULARS AL CURS: Estratègies d’intercanvi de dia impressionants\nLeverate makes history at Dubai Forex Expo 2020\nMichael Ayres, CEO of Equiti Capital UK, leaves the post


La jutgessa de la Fórmula 1 demana informació sobre els ‘papers de Bárcenas’ - À Punt\nLa jutgessa de la Fórmula 1 demana informació sobre els ‘papers de Bárcenas’\nAquesta causa investiga les possibles irregularitats en les adjudicacions per a les obres del circuit urbà.\n27 de setembre 2018 - 20:44\nLa jutgessa que investiga el cas de la Fórmula 1 de València ha sol·licitat al jutjat central d'instrucció número 5 de Madrid que li remeta la informació relativa a l’esmentada infraestructura que apareix en els papers de Bárcenas.\nAquesta causa, que investiga les possibles irregularitats en les adjudicacions per a les obres del circuit urbà, és una de les quatre actualment obertes en jutjats de València en relació amb la celebració d'aquest esdeveniment esportiu.\nLa jutgessa d'instrucció número 17, María del Carmen García Mingo, ha reclamat al jutjat "testimoniatges de les actuacions relacionades amb la construcció del circuit urbà de Fórmula 1 de València" que apareguen en la peça sobre els papers confiscats a l'extresorer del PP.\nAixí mateix, ha sol·licitat una còpia de l'informe de la intervenció general que està en el mateix cas i a la qual va fer referència l'exdirectiu de Fomento de Construcciones i Contratas (FCC) José Mayor Oreja, en la seua compareixença davant de la jutgessa del passat 7 de setembre.\nMayor Oreja, germà de l'exministre Jaime Mayor Oreja, va declarar que el citat informe de la intervenció general va permetre que s'arxivara la imputació contra ell en el cas Gürtel, per no haver-se pogut relacionar els moviments econòmics de FCC i les seues empreses amb els recollits en la comptabilitat de l'extresorer del PP.\nA més, va negar que lliurara 150.000 euros en efectiu el 2008 al llavors secretari general del PP valencià, Ricardo Costa, per a finançar el partit.\nEls partits polítics calfen motors quan falta un any per a les eleccions Puig no descarta que les eleccions autonòmiques se celebren separades de les municipals Per Andalusia demana vetar la participació de Teresa Rodríguez en el debat de Canal Sur Sánchez i Calviño aborden amb el magnat Bill Gates el model energètic i el canvi climàtic Puig afirma que treballa per estabilitzar el Xúquer-Vinalopó i generar seguretat Benejússer sí que tindrà festes patronals El Consell rebutja la ILP sobre llibertat d'elecció de llengua en l'ensenyament i en l'administració L'Audiència de Saragossa exculpa l'exministra González Laya per l’entrada del líder del Front Polisario a Espanya La llei audiovisual divideix el vot de PSOE i Unides Podem per primera vegada en un projecte de llei del govern