Aquesta comarca estén els seus 628,19 km2 des de Puçol, al nord, fins a l'Albufera, pel sud, i pels relleus de Paterna, Torrent i Montcada, per l'oest. Es tracta d'una comarca plana que s'eleva lentament des del mar cap a l'interior. De clima típicament mediterrani, té hiverns suaus i estius prou calorosos. L'activitat històricament tradicional de la comarca ha estat l'agrícola, amb un predomini de tres tipus de conreus: el taronger, les hortalisses i l'arròs. El seu sistema de regs s'estructura al voltant de 13 sèquies que possibiliten els conreus de regadiu tot l'any. Alguns termes municipals presenten una certa especialització pel que fa als conreus: xufa a Alboraia i Almàssera; tomaques i pebrots per a conserva al Puig, Puçol i Tavernes Blanques; maduixes a Rafelbunyol; melons a Meliana i Almàssera, etc. L'arròs es troba en crisi, però continua conreant-se als marges de l'Albufera. Tot i el seu caràcter agrícola, l'Horta és també una comarca plenament industrialitzada: moble, a València, Alfafar, Sedaví, Catarroja, Benetússer i Aldaia; ceràmica a Manises, Quart de Poblet i Burjassot, joguets a València, Alaquàs i Aldaia; tot tipus d'indústries a València, etc. És la comarca més poblada del País i la que ha experimentat un major augment de població, sobretot com a receptora d'immigració. La seua expansió urbana ha motivat la creació de diverses conurbacions i la incorporació al nucli urbà de la metròpoli de nuclis d'antics pobles. A l'oest de la comarca, les poblacions se situen en el marge de l'horta, al voltant de la capital: Montcada, amb indústria tèxtil i pirotècnica; Burjassot, unida a Godella, amb fàbriques de ceràmica i ciment; Paterna, Manises i Quart de Poblet, que tenen una important indústria ceràmica; Mislata, que presenta indústries del paper i tèxtils, etc. A la zona nord, els pobles segueixen una línia paral·lela al litoral: Tavernes Blanques amb indústries de ceràmiques i porcellanes: Massamagrell, Meliana, Puçol, bàsicament agrícoles, etc. Al sud hi ha diverses poblacions quasi unides entre si: Benetússer, Sedaví, Massanassa, Catarroja i Silla. La capital de la comarca, València, que ho és també del País Valencià, en l'actualitat manté molt poca de l'agricultura que en altres temps la féu famosa, però ha desenvolupat molt la indústria (mobles, química, mecànica, etc), el comerç i en els darrers temps el turisme, basat en un model depredador del territori i sustentat en els grans events internacionals. El seu port és el segon del mediterrani espanyol, en dura pugna amb el de Barcelona.\nBONREPÓS I MIRAMBELL Bonrepós i Mirambell\nEL PUIG DE SANTA MARIA Puig\nLLOCNOU DE LA CORONA Llocnou de la Corona\nAlqueria musulmana, la titularitat de la qual fou atorgada per Jaume I (1208-1276), l'any 1238, a Bernat Castelló, qui la canvià per altres possessions a Ponç Soler. Posteriorment, el lloc va ser-li confiscat i passà a mans de la Corona. El 1319 Joan Escrivà va comprar el senyoriu i després va adquirir-lo la família Vilaragut, els quals van vendre’l, el segle XV, als Aguilar. Després passà a ser patrimoni de Lluís Pardo de la Costa, qui obtingué el títol de comte d'Alaquàs l'any 1577. Més tard, el comtat va pertànyer als marquesos de Manfredi i, després al baró de Bolbait. En el cens de Floridablanca (1728-1808), l'any 1794, es dóna notícia de 400 veïns i Madoz (1806-1870) ressenya a mitjan del vuit-cents, 1773 alaquasers. Els conreus tradicionals de la seda, el cànem i el lli que s'hi havien desenvolupat durant el segle XVIII desapareixeren aviat, i només l'arròs, gràcies a l'avanç dels aterraments, i a la introducció del guano, rep un fort impuls, arribant a constituir, junt a les hortalisses i els cítrics l'empenta definitiva de la història econòmica d'Alaquàs. Tot i que, a hores d'ara, el pes el pes de l'agricultura hi és anecdòtic.\nQuant a patrimoni històric, es conserva el castell, aixecat l'any 1584 sota el patrimoni de Lluís Pardo de la Costa i recentment recuperat per al públic per l'ajuntament; es tracta d'una construcció de planta quadrangular, vorejada per quatre torres de 25 m. d'alçada, de les que només s'hi conserven tres en l'actualitat. Altres monuments:\nLocalització d'Alaquàs al País Valencià\nUnió Musical Alaquàs\nAlqueria musulmana que apareix en el Llibre de Repartiment com Alboayal, corrupció del terme àrab Al Bal que significa “el secà. Fou atorgada per Jaume I (1208-1276) a Gil d'Atrosillo l'any 1238. El 13 de maig de 1244 va comprar-la el Capítol de la Catedral de València, el qual va concedir carta de població a 32 pobladors el 13 d’octubre del mateix any, i hi va conservar el seu senyoriu fins l’abolició d’aquests en el segle XIX. En el document poblacional s'estipula l'obligació dels pobladors a pagar al Capítol la quarta part dels fruits de les collites, excepte de les figues seques, de les quals sols havien de pagar la dècima part; havien de moldre el blat i premsar les olives al molí i l'almàssera dels propietaris del senyoriu, així com cuir el pa al forn senyorial i deixar la tercera part a l'esmentat Capítol catedralici; les cases restaven exemptes de tribut; el Capítol es reservava tots els drets de fadiga i lluïsme; la població quedava obligada a formar part de l'exèrcit quan es considerés necessari, a més, el Capítol s'atorgava la capacitat d'administrar justícia, segons el fur de València. Fins el 1610 la parròquia fou matriu de la de Catarroja, i eixe any passà a ser annexa d'ella. A les primeries del segle XIX va abastar la seua independència, portant-se com a annexa la de Beniparrell. En 1885 una epidèmia de còlera causà més de 60 morts al poble. El 1620 el lloc en tenia 150 habitants, Cavanilles (1745-1804), el 1790, censa 190; Madoz (1807-1870) a mitjans del XIX, 1.090; Sanchis Sivera el 1922 afirma que hi havia 2.500. En 1917 s'hi funden el Sindicat Agrícola i la Caixa d'Estalvis. En 1925 naix la Banda Societat Joventut Musical Albal.\nLocalització d'Albal al País Valencià\nL'oratge a Albal\nEn època islàmica era una alqueria, dividida en dos sectors: Albalat Fanqui, o de dalt, i Albalat Aciflia, o de baix. Després de la conquesta, Jaume I (1208-1276) efectuà diverses donacions al seu terme: --una casa i terres— van ser donades a Pere Davoro (o d'Agüero ), a la seua dona, Tota Garcés, i a la germana d'aquesta, Teresa Gil de Vildaure, la tercera dona morganàtica de Jaume I. Dues generacions de Pere d'Agüero van mantenir les possessions d'Albalat fins que foren adquirides més tard per un dels beneficiaris, Pere d'Azllor, que apareix el 1242 com a senyor de la població. A partir d'aquesta època se succeiran diferents famílies en la titularitat del senyoriu, fins a la seua extinció el segle XIX. A principis del segle XIV ho posseïa Guillem Colom, ciutadà de València i jurat de la ciutat que l'alienà devers el 1330. El nou senyor d'Albalat fou el català Pere March, tresorer del rei Jaume II (1267-1327), que va fer donació del senyoriu al seu fill Jaume, ciutadà de València, avi del poeta Ausiàs March (1397-1459). El 1352, per compra, passaria el domini a Berenguer de Codinachs, també català, mestre racional de Pere IV el Cerimoniós (1319-1387), al llinatge del qual romangué vinculat per espai d'un segle i mig, temps en què, per tal de diferenciar-lo d'altres poblacions homònimes, s'hi afegí l’apel·latiu de Codinachs o Codinats. La decadència de la família va determinar la venda del senyoriu per Lluís Agulló de Codinats, el 1480, a l'opulent ciutadà de València, Tomàs Sorell, fill d'un poderós burgès originari de Catalunya establert a la ciutat el segle anterior. El canvi de domini va comportar el de l’apel·latiu de la població anomenada des d'aleshores Albalat de Mossèn Sorell o dels Sorells, i en aquest llinatge, ennoblit en la persona de Bernat Sorell, cavaller, nebot i hereu de Tomàs Sorell, es perpetuarà el senyoriu en l'Edat Moderna; elevat a comtat el 1626, per privilegi de Felip IV (1606-1665). L'esmentat comtat va passar el segle XVIII, en extingir-se la línia directa, als Toran. Quant a la qüestió eclesiàstica, Albalat va pertànyer des de la conquista a la parròquia de Foios, fins la creació de la parròquia independent el 1426 i el seu definitiu desmembrament el 1454.\nErmita del Crist de les Ànimes.\nGrup Excursionista d'Albalat dels Sorells\nUnió Musical Albalat dels Sorells\nAlboraia és una de les poblacions més destacades de l'Horta Nord, que conserva tot el sabor típic dels pobles de l'horta valenciana, de fet se li defineix com El portal de l'Horta Nord. El terme municipal encara conserva àmplies zones d'horta, amb cultius intensius que constitueixen la riquesa fonamental que sempre ha tingut esta terra. A mesura que passen els anys, l'extensió d'horta s'ha anant reduint, a causa de la pressió urbanística, de diverses polítiques econòmiques de caràcter estatal i autonòmic i de l'erroniament anomenat progrés. No obstant això, atés que hi ha eixes grans zones de regadiu, el terme es divideix en huit partides: Calvet, Desemparats, Mar, Massamarda, Masquefa, Miracle, Savoia i Vera. Compta també amb aproximadament 4 kilòmetres de platges, des de l'anomenada Platja Nord, que limita amb les noves platges condicionades de Meliana, fins a La Patacona, platja veïna de la Malva-rosa, una de les platges més conegudes de la ciutat de València.\nLa primera notícia escrita d'Alboraia ens la dóna el Llibre del Repartiment de Jaume I (1208-1276) , situat en l'Arxiu del Regne i en el qual s'estipulen les concessions fetes per este rei en la conquesta de València. En la pàgina 376 del tercer tom diu així: "Episcopus Osce, Alqueriam de Alborayet justa almazaram ". Opina Sanchis Sivera en la seua obra Nomenclator que es tractava d'una alqueria mora anomenada Alborayada , compost àrab equivalent a "la torre xicoteta" o "torreta", perquè des d'allí es veia eixir el sol. Esta paraula no vol dir que tal alqueria fora una simple edificació tal com significa ara este terme. Alqueria en àrab al-qarya (o Al-garhia) significa lloc poblat, distint de la plaça forta. El sufix qarya (o garhia) equival a "vila". En les frases que solen acompanyar al nom d'Alboraia en les concessions del rei (per exemple "alqueria, finis et molendinis") es demostra que no es tractava d'una alqueria vulgar, sinó que era una mansió senyorial voltada per algunes cases i barraques edificades al seu empara, amb un forn, un molí i altres dependències. Si altres alqueries que existixen hui en dia hagueren tingut la importància d' Alborayet , segur que també serien pobles. L'historiador Gaspar Escolano (1560-1619) afirma que el nom antic d'Alboraia era Alborag i l'interpreta com "torre" dient que era així en temps passats. El senyor Francisco Carreres Candí, Madoz (1806-1870) i altres historiadors com Martínez Aloy diuen el mateix. Zurita, en els annals de la Corona d'Aragó diu que al voltant de València havien diverses torres que eren com els ulls d'esta ciutat per al seu defensa. No s'ha pogut trobar vestigis de l'existència de cap torre àrab en el poble, però el metge culte i president de la Creu Roja a Alboraia, doctor José Llistar Chiva, ja desaparegut, al demanar-li informació sobre les cases més antigues del poble, va comentar que l'edifici més antic és una casa senyorial existent en el carrer de la Mare de Déu dels Desemparats i que al costat d'ella havia una torre que el Marquès (deu ser de Cruïlles perquè fins fa uns anys anaven a este nom els camps adjacents) va manar derrocar quan va edificar el molí, que ja no existeix, i per això es diu el carrer que entrava en el poble carrer del Molí.\nQuan Jaume I va arribar a València en l'any 1238 donà l'alqueria o torre d'Alboraia al Bisbe d'Osca, senyor Vidal de Canelles, baró molt erudit i savi al que el rei va encarregar la recopilació dels furs d'Aragó i València. Després el territori va passar a les mans de na Teresa Gil de Vidaure (a la qual Jaume II (1267-1327) va estimar i va considerar la seua tercera dona) per a engrossir el patrimoni de Jaume de Xèrica que el rei havia obtingut d'ella. Esta senyora, que va regalar a l'església d'Alboraia el calze i l'arca del "Miracle dels Peixets", fou també la fundadora del Monestir de la Zaidia, on es va retirar fins la seua mort. El poble va passar a propietat d'en Raimon Volta en 1272 i per fi a Gilabert de Sanoguera, qui va fundar el senyoriu, en 1331. Durant el segle XV, passà a poder de la Corona. Al seu terme, es troba el despoblat de Rafelterras.\nL'activitat econòmica de la població es distribueix de la següent manera (dades de 1994): el 45,80% treballa en el sector servicis, el 33% en la indústria, el 16,70% en l'agricultura i, finalment, el 3,60% en la construcció. La principal activitat es l'agrícola, i el conreu més important és el de la xufa, que ha fet famosa l'orxata d'Alboraia.\nEncara queden al terme municipal moltes masies i alqueries testimoni de l'arqueitectura rural de l'Horeta; també hi ha un bon grapat de cases modernistes al llarg del casc antic. De la resta del patrimoni parlem tot seguit:\nErmita del Miracle dels peixos . Neogòtica, en el costat dret es pot observar un panell ceràmic amb l'al·lusió al miracle ocorregut en l'any 1348 en este mateix lloc, el qual Escolano relatava en 1911 així, si fa no fa: En un dia de primavera, que pels còmputs fets va deure correspondre al 10 de juny de 1348, el capellà rector d'Alboraia, xicotet lloc immediat a València, va ser requerit per diversos veïns d'Almàssera poblet habitat per moriscs, per a dur el viàtic a un jueu convers anomenat Masamardà , (nom que hui en dia és conegut per tots a l'haver-ho aplicat a una partida del terme municipal d'Alboraia per a millor conservar-ho i recordar-ho),que es trobava en perill de mort. El pare d'ànimes va estar ben prompte amatent per a exercir el seu sagrat ministeri. Es va revestir de sobreppellís i estola; del fons del tabernacle va extraure un coborri ––espècie d'arquella amb cadena que es penjava pendent del coll, i que anterioritat al Concili de Trento usaven els sacerdots quan tenien necessitat d'administrar la comunió fora de l'església-; va col·locar en l'interior del mateix tres Formes consagrades, va muntar en una mula i, acompanyat del sagristà i de diversos devots que es van presentar voluntàriament, va prendre el camí d'Almàssera. Els termes municipals d'Alboraia i Almàssera es trobaven separats pel barranc de Carraixet. El pont que el travessa va ser construït ben entrat el segle. En el moment històric que comentem, el pas d'una a l'altra població havia de fer-se necessàriament travessant les aigües del barranc, cosa sempre molesta, i en època de pluges, extremadament perillosa. En aquella ocasió venia el Carraixet tan crescut, amb tanta violència es lliscaven les aigües, que quan el sacerdot portador del Viatico va anar a travessar-lo, l'ímpetu del corrent li va desmuntar de la cavalcadura que muntava, anant a parar al fons de l'aigua, juntament amb l'arquella i les sagrades formes. Escapà el capellà fet una sopa, com Déu li va donar a entendre, de tan apurat tràngol, i apesarat i contraposat retorn a Alboraia per a adonar als seus feligresos del succeït, el que obligà a aquells a efectuar les més actives diligències per al cobrament de tan estimables peces. Efecte de l'interès amb que van portar a terme l'empresa va ser donar amb l'arquella, més no així amb les formes, que per haver-se obert aquella, havien anat a parar, sens dubte, al fons del barranc. Els veïns d'Alboraia, en lloc de desanimar-se, van redoblar els seus esforços; vorejant les ribes del Carraixet van arribar fins la seua desembocadura en la mar, i en la llengua d'aigua on acaba el seu reflux, van veure amb sorpresa tres grans peixos que, amb els caps alçats, mostraven en les seues boques les formes que tan afanyosament venien buscant. Atònits van quedar els piadosos llauradors a la vista de tan portentós miracle; postrats de genolls van adorar a Déu, i tot seguit van córrer cap al poble per a adonar al senyor capellà del que succeïa. Este, amb sobrepellís, estola i capa pluvial, va acudir amb ràpidament. Tan prompte com va arribar a vore el sobrenatural espectacle, es va arribar de genolls fins els peixos, que romanien immòbils, els quals, allargant el cap, un darrere d'un altre, van dipositar la seua preciosa càrrega en un bell calze que Na Teresa Gil de Vidaurre, tercera esposa del rei En Jaume el Conqueridor, havia regalat a l'església d'Alboraia. Una vegada rebut l'august sagrament amb la veneració i alegria que és de suposar, acompanyat dels seus feligresos, el sacerdot protagonista d'este succés va donar la volta cap al poble.\nLocalització d'Alboraia al País Valencià\nSalvem l'Horta de Vera-Alboraia\nSobre el solar d'una antiga capella, el 1783, s'aixecà l'església que, perllongada el 1892, és la que coneixem actualment. De la resta del patrimoni citem:\nLocalització d'Albuixec al País Valencià\nL'oratge a Albuixec\nAlcàsser es troba en un terreny pla envoltat dels barrancs de Picassent i del Realó. Rodejada d'horta, invita al passeig i a gaudir d'un paisatge impressionant.\nHabitada per musulmans, el rei Jaume I (1208-1276) va cedir-la a Artal de Foces que va intentar, el 1248, poblar-la de cristians. El 1250 el seu senyor era Pere Roiç de Corella i el 1299 la família Riusech . El 22 d'octubre del 1364, Pere IV (1319-1387) va donar a Pere Boïl la jurisdicció criminal; a Vidal de Vilanova i la seua dona, Sibila, la torre i fortalesa d'Alcàsser, i sis dies després li les va vendre a Giner Rabassa per 60.000 sous, però a més amb el terç delme, censos sobre les cases i els homes i amb el mer i mixt imperi. El 1400 es va vendre la baronia en pública subhasta i va adquirir-la Jaume Romeu, qui va aconseguir que el senyoriu s'integrara en la particular contribució de València, beneficiant-se d'algunes de les franquícies d'aquesta. El 1417 va comprar-la Bernat Guillem Català i el 1443, és quan el seu senyor, Joan Català, va obtenir la suprema jurisdicció (alta, baixa, civil i criminal) i mer i mixt imperi sobre la població. El 1446 va vendre la baronia a son cosí Galcerà de Castella, baró de Picassent. Segons l'establiment o carta pobla de 13 de desembre del 1417, els vassalls havien de contribuir amb elevades càrregues: un quart d'algunes collites, terç delme i d'altres drets feudals. A les Corts Valencianes de 1604, el senyor d'Alcàsser, Cristòfol Sanoguera, va demanar la confirmació de la suprema jurisdicció. Des de 1328 degué d'haver una església, encara que l'actual edifici s'acabà de construir el 1805. La primera meitat del segle XIX produïa fruits, blat, dacsa, bastant seda (gràcies a que importaven la fulla de morera dels pobles de la Ribera), i oli que exportaven a la capital. Hem de destacar el lent creixement demogràfic al llarg del segle XX degut a les característiques d'una població que tenia com a principal mitjà de vida una pròspera agricultura i, per tant, que estava allunyada del nucli econòmic i demogràfic més dinàmic, la ciutat de València . En els últims anys el paisatge ha sofert dràstics canvis ja que la construcció del bypass i l'autovia d'Alacant ha suposat dos barreres importants; aquest panorama encara es veurà més agreujat amb el pas de l'AVE. A principis de la dècada dels noranta del segle passat Alcàsser va sofrir un dels successos més dramàtics de la seua història, el denominat “ caso de las niñas de Alcàsser ” que va posar de trist actualitat el poble en tots els mitjans de comunicació estatals.\nEsglésia de Sant Martí, bisbe. Amb frescos atribuïts a Vicent López (1772-1850)\nPalau de la Baronia. Aixecat sobre la fortalesa musulmana que, probablement, donà nom al poble. Actualment allotja l'ajuntament.\nClub Atletisme Alcàsser\nLocalització d'Alcàsser al País Valencià\nTradicionalment, Aldaia ha estat un poble de base econòmica artesanal, que ha evolucionat cap a l'activitat industrial. Al segle XIX i XX, els "teulers", tallers de pipes i joguines i, sobretot, els ventalls caracteritzaven la manufactura del poble. Actualment els sectors secundaris són també altres: indústria de la fusta, fabricació de productes metàl·lics, plàstics i encara queden algunes empreses que fabriquen i venen els coneguts ventalls o palmitos d'Aldaia.\nMuseu del Palmito (MUPA). Ubicat en la Casa de la Llotgeta. Exhibeix una col·lecció de ventalls, que arranca en el segle XVIII, i maquinària tradicional per a la seua fabricació.\nAntiga cisterna d’aigua, del s XVII.\nLocalització d'Aldaia al País Valenciá\nL'oratge a Aldaia\nLa gran quantitat d’immigrants d’altres comunitats, especialment Andalusia, arribats durant els seixantes del passat segle, que s’assentaren fonamentalment en el barri d´Orba va fer que Alfafar, que era un poblet eminentment agrícola i que a començaments del s XX tenia escassament 2.500 habitants, passara als 20.973 de 2013, que es dediquen majoritàriament als sectors industrial i serveis, gràcies fonamentalment a la instal·lació de grans superfícies comercials que atrauen diàriament milers de persones de la comarca i de València ciutat.\nLocalització d'Alfafar al País ValenciàL\nL'oratge a Alfafar\nEls únics accidents geogràfics que hi ha al xicotet terme ––a penes 2 km2–– són el barranc de Carraixet, que voreja el poble, i la Sèquia Reial de Montcada.\nAlqueria musulmana conquerida per Jaume I (1208-1276) el 1249 i donada a Ximén Pérez de Tarazona, Gil de Barrachina, Domènec Villalba i altres. El lloc va ser adquirit per Guillen Jàfer i, després d’altres titularitats, el 1595 va ser comprat pel patriarca Joan de Ribera (1532-1611) qui, l'any 1601, va cedir-lo al Col·legi del Corpus Christi, el qual va mantenir el senyoriu fins el 1819, en què es va constituir com parròquia de Montcada. S’hi conserven les ordenances municipals, redactades en català, datades l'any 1.694. Durant les guerres carlines fou testimoni de diversos enfrontaments. Al terme es troba el campus de la universitat catòlica privada Cardenal Herrera-CEU San Pablo.\nEsglésia parroquial de Sant Bartomeu, amb campaneta gòtica.\nPalau de Cruïlles. Més conegut com El Castell. Del segle XIV, recentment declarat Monument d’Interès Cultural. Situat al centre de la ciutat, alberga dependències municipals però s’està estudiant donar-li un ús noble.\nLa Casa senyorial dels Ferragud, coneguda com Casa de la Sirena. Prou deteriorada.\nParetó d'Alfara (o dels Moros). Dic de contenció bastit al segle XVIII, per a salvar el poble de les crescudes del barranc de Carraixet. Durant la postguerra hi van ser afusellats molts republicans..\nAntic Teatre. Antic Casino. Bé de Rellevància Local\nImatges d'Alfara del Patriarca\nLocalització d'Alfara del Patriarca al País Valencià\nL'oratge a Alfara del Patriarca\nEl terme està regat per les sèquies de Montcada, Rascanya i Tormos.\nEl seu topònim és àrab i significa “molí d'oli” el que fa pensar que aqueixa seria l'activitat d'aquesta antiga alqueria musulmana que fou conquerida per Jaume I (1208-1276). Els seus successius propietaris han estat: el bisbe d'Osca, Vidal de Canyelles, que va rebre-la, en 1238, del rei conqueridor; Miró de Ciutadella en 1242; fins el 1610 va pertànyer al senyoriu d'Artes i, fins l'abolició dels senyorius en 1804, als comtes de Parcent .\nEncara que compta amb indústria manufacturera de ceràmica i de foneria, la seua riquesa ve de l'agricultura, especialment del conreu de la xufa.\nLa creu de Morvedre . Es tracta de la creu de termini més antiga del País, documentada ja en 1372. Situada a la sortida cap a Sagunt , d'on prové el seu nom.\nL' Església del Santíssim Sagrament , neoclàssica, del XIX.\nEncara s'hi conserven bon nombre d'alqueries que, restaurades i habilitades, s'utilitzen com a vivendes.\nLa seua gastronomia ofereix la paella de fetge de bou, les faves amb botifarra, la titaina, l'arròs amb fesols i naps. En les festes d'agost, en la plaça Major s'hi cuina gran quantitat d'aquest arròs i es convida a tothom que visite el poble eixe dia.\nHi ha la llegenda, estesa per tota L'Horta Nord del Miracle dels Peixets, ja comentada quan parlàrem d'Alboraia.\nDes de 1997, per l'agost, s'hi celebra el Festival de la Cançó Melòdica.\nAlmàssera X el Ciudadano\nJovens Almàssera Club Basket\nLocalització d'Almàssera al País Valencià\nPágina no oficial d'Almàssera\nPágina web de l'Ajuntament\nImatges de Benetússer\nLocalització de Benetússer al País Valencià\nL'oratge a Benetússer\n(opció en valencià ratllada)\nLocalització de Beniparrell al País Valencià\nImatges de Beniparell\nL'oratge a Beniparell\nBorepostí/ina i Mirambellà/ana\nEl seu petit terme és absolutament pla i està solcat pel barranc de Carraixet.\nEl seu origen se situa en una alqueria musulmana que amb la conquista cristiana del segle XIII es va convertir en zona de reialenc. Els moriscs que hi romangueren s'instal·laren en la zona de Mirambell on visqueren fins l'expulsió. Jaume I (1208-1276) va donar-li-la a Constantí Ros . Més tard, després de passar novament a domini reial, Joan II (1398-1479) va entregar-li-ho a Francés Jardí de Menaguera el 1472. En el segle XVI va passar als Montoliu, que obtingueren la baronia de Bonrepòs i Mirambell; posteriorment els seus propietaris van ser els Mirasol i Talamantes. El 1574 Bonrepòs fou erigida en parròquia independent, tot i tutelant els llogarets de Mirambell i Cases de Bàrcena. .Avui Bonrepòs i Mirambell formen una unitat urbana comú.\nL'ambient cultural del poble s'hi reflexa en l'existència d'un bon nombre d'associacions culturals: Cor de Bonrepòs i Mirambell, Societat Musical, Associació Macarella, La Brama, dolçaines i tabals i el Grup de Teatre "Sempre en falta u".\nDes de l'any 2003 s'hi celebra, en el mes de juny, el Gran Fons del Carraixet, cursa a peu amb massiva participació de corredors populars.\nLocalització de Bonrepòs i Mirambell al País Valencià\nSocietat Musical Bonrepòs i Mirambell\nEl topònim prové d’un mot àrab: Borg as Sur (la torre de l’assut). En el seu terme s'han trobat peces d’un collar de petxines possiblement pertanyents a l'Eneolític o al Bronze valencians. El municipi naix d’una alqueria musulmana que en 1237 ––any en què fou conquistada–– apareix ressenyada en el Llibre de Repartiment com a donació a García Pérez de Figueroa; donació que l’1 d’octubre de 1238 fou revocada per atorgar el lloc a l’abat del monestir de Ripoll però reservant-se la Corona els drets sobre el forn i els molins. El 1258 va passar de nou, per canvi, al seu primer propietari i més tard a la Corona, la qual va retindre la seua possessió fins el 1360, any en què fou atorgada a Sanxo Tena; l'any 1389 el jurista i escriptor Doménec Mascó va comprar els drets del terç delme i del morabatí i posteriorment va adquirir la propietat del lloc, aquest personatge va realitzar importants obres al castell i el va transformar en palau, de l’esplendor del qual donen testimoni els artesanats mudèjars que actualment s’hi conserven. En 1401 Martí l’Humà (1356-1410) va allotjar-se en el castell per a signar els Furs. En 1425 passa per compra al Capítol de l’’Almoina de la catedral de València. El 1525 va ser mort a Burjassot el famós personatge l’Encobert, a causa de la Guerra de les Germanies, després de fracassar en el seu intent i de buscar refugi al castell. En 1568 passa a propietat de Bernat Simó; posteriorment va ser heretada per Pere Pallarés qui, en 1600, la va vendre al patriarca Joan de Ribera (1532-1611), el qual, a la seua mort, va cedir les seues rendes i la jurisdicció civil i criminal al Real Col·legi del Corpus Christi, que va exercir-hi la plena jurisdicció fins l'abolició dels senyorius. En 1609 havia arribat al centenar de veïns, però l’expulsió morisca va deixar la població en 75. Durant la Guerra de la Independència, Burjassot va patir el saqueig de les tropes franceses, les quals van espoliar els seus temples, d’on s’emportaren tot allò de valor que trobaren. El general Sempere va establir-hi, l'any 1823, una junta encarregada de dirigir les operacions militars durant la invasió de los Cien Mil Hijos de San Luis. L'any 1837, durant la guerra carlina, Cabrera (1806-1877) van ordenar l’afusellament de 37 oficials liberals que havien estat empresonats a Les Sitges després de ser enxampats en "L’Acció del Pla del Pou".\nEl Castell. Va ser una torre defensiva que donà origen a la població i les seues històries estan íntimament lligades. Actualment és propietat d’un Patronat fundat per Carolina Àlvarez Ruiz i alberga el Col·legi Major Universitari de Sant Joan de Ribera.\nEl seu jardí, la Devesa del Castell, conserva exemplars botànics de gran interès i compagina al seu recinte tant els valors científics com els històrics i els paisatgístics.\nCases senyorials que es poden trobar al casc històric..\nLocalització de Burjassot al País Valencià\nL'oratge a Burjassot\nEl terme es divideix en horta i marjal. Una vegada més, com passa amb l'economia; el paisatge està definit pel llac.\nEn les partides de L' Hort de Pepica i de L' Alter, s'han trobat deixalles arqueològiques d'època romana; la fundació del poble és, però, musulmana; en 1238 Jaume I (1208-1276) dona el lloc a Pelegrí d'Atrossillo ; a principis del segle XIV el lloc era propietat, de Berenguer Dalmau , d'origen català, que va dividir els termes de Torrent i Catarroja en 1315 i va negar-se, recolzat pel poble, a pagar el delme a l'església per la qual cosa va ser excomunicat; el seu fill Berenguer Dalmau va restituir el delme a l'església i va donar carta pobla el 28 de maig de 1355. El tercer Berenguer Dalmau obtingué de Joan II (1398-1479) el privilegi de franquícies; els membres d'aquest llinatge, fusionats amb els Sanoguera ( Sangonera segons altres fonts), van perdre la possessió, per venda a Joan Escrivà , el 1417; el fill d'aquest, degut als deutes que havia contret, hagué de transferir-la a Joan Puchades; Gilabert Dalmau va recuperar la titularitat en contraure matrimoni amb Brunissen Escrivà , filla de Guillem Escrivà i germana de Guillem d'Escrivà , el qual l'havia venut als Pujades ; d'aquesta manera els Dalmau-Sanoguera aconseguiren vincular-se'l senyoriu durant els quatre-cents; en el XVI va pertànyer als Calatayud, comtes del Real i al ducat de Villahermosa, durant la guerra de les Germanies, Catarroja, va jugar un important paper degut a la seua proximitat a València, al costat del Camí Reial de Xàtiva, que n'era la via d'accés a la capital des del sud; en 1631 Ximén Pérez de Calatayud obté de Felip IV (1606-1665) el privilegi de mer i mixt imperi la qual cosa provocà un plet entre el senyor i el poble, que va guanyar aquell; a partir de 1670, degut als processos d'aferraments de l'Albufera i a l'incipient conreu de l'arròs la gent comença a viure de l'Albufera i s'hi constata un important creixement demogràfic; des del 17 de setembre de 1801 al 2 d'octubre hi hagué un importantíssim motí que tingué com a base la manca d'aliments i com a objectiu la negativa dels llauradors a satisfer els drets dominicals; quan la guerra de la Independència el general Hanspe hi instal·la la seua caserna general; en 1885 una epidèmia de colera va provocar moltes víctimes; durant la revolució cantonal, a la qual s'havia adherit Catarroja, s'hi allotjà l'exèrcit de Martínez Campos (1831-1900) ; des d'on va iniciar l'esclafament de la insurrecció contra el feixisme amb una administració pulcra que fou la resposta de les forces populars al cop d'estat, els partits polítics i els sindicats van mantenir el bon funcionament de les institucions, destacant-hi l'actuació de la Col·lectivitat de Treballadors Camperols (El Muntó).\nCompta Catarroja amb un parell de museus, el d'Escultura i el de les Barraques, situat en el Parc Natural i que pretén recuperar i difondre el patrimoni etnològic de l'Albufera.\nQuant al patrimoni monumental citarem:\nDes de fa més de vint anys l'Ajuntament convoca els prestigiosos premis Vila de Catarroja en les modalitats de literària, artística i investigació històrica.\nEn l'apartat gastronòmic no podem deixar d'esmentar l'all i pebre, nascut a Catarroja i conegut arreu, i del que fa més de 30 anys s'hi celebra un Concurs Internacional.\nLocalització de Catarroja al País Valencià\nTot i que no està totalment demostrat els orígens del Puig -- també conegut simplement com Puig-- podrien estar relacionats amb un temple grec situat en un dels cims del poble. Fortalesa musulmana denominada pels cristians Puig de Cebolla per deformació de l'àrab Jubaila (muntanyola), fou ocupada per l'exèrcit de Jaume I (1208-1276) i convertida en base militar en la seua ruta cap a València. El 1240 el rei donà terres a Arnau de Cardona, entre d'altres, per que edificara un monestir a santa Maria com a memòria de la batalla que va permetre el setge de la ciutat de València. El 30 de març del 1340, Pere IV (1319-1387) concedí el castell i el lloc a Pere de Xèrica i posteriorment se'l va canviar per altres possessions. El 1343 el castell pertanyia, de per vida, al comte de Terranova, però el 1353 Pere Ii ho va concedir a Nicolau Janvila. En el decurs de la Guerra dels Dos Peres (1356-1365) les tropes castellanes ocuparen el lloc temporalment. El 1385 el rei li ho ven a Pere de Centelles. El 1608 es produeix la segregació del terme del Puig del de la Pobla de Farnals. Durant la Guerra de Successió estigué del costat dels maulets, la qual cosa li costà represàlies del borbó en acabar la contesa. Els últims senyors territorials són el marquès de Bèlgida i l'Ajuntament de València a parts iguals.\nL'economia ha estat tradicionalment agrícola (a principis del segle XIX produïa blat, dacsa, garrofes, seda, vi, oli i fruites, i comptava amb set molins fariners i arrossers, sis almàsseres, tres forns de cuir pa i una fàbrica d'albaiat) però des de fa dècades el sector serveis i la construcció han crescut espectacularment ja que a l'arribada del turisme s'ha unit la tria del Puig com a segona residència –i primera en molts casos— dels valencians del cap i casal, que ocuparen primer la franja costanera i ara fan proliferar els adossats per tot arreu del terme.\nEl monument més important del patrimoni pugenc és el Reial Monestir de Santa Maria del Puig manat construir per Jaume I en agraïment per la presa de València. Del primitiu temple només resta la portada romànica; l'actual, iniciat pel patriarca Joan de Ribera (1532-1611), és de planta quadrangular amb torres als cantons i un gran campanar sobre l'església, la qual és d'estil gòtic amb tres naus; a la capella major es conserva la imatge de la Mare de Déu del Puig, que fou trobada en aquest lloc, poc abans de la conquesta, soterrada sota una campana; Jaume I la nomenà patrona del Regne de València, la qual titularitat conserva encara; en 1835 fou desamortitzat i en 1948 cedit a l'orde de la Mercè, que en 1967 va fer una important restauració d'aquest edifici que hauria de ser senyal identitari dels valencians i valencianes ja no en allò espiritual si no per la importància que té en la nostra confirmació com a poble. Actualment és Monument Nacional i allotja, des del 1987, el Museu de la Impremta i de l'Obra Gràfica, segon en importància d'Europa després del de Magúncia.\nDe la resta del patrimoni citem:\nCartoixa d'Ara Christi. Construïda en 1585. Després de la desamortització restà abandonada molts anys i a hores d'ara alberga un complex hostaler.\nCastell del Puig. També conegut com d'Enesa. Enrunat pels moros fou reedificat pels cristians que el tornaren a enrunar definitivament en 1365. El seu estat actual és de ruïna total malgrat que poden observar-se, en el turó que hi ha enfront de l’església, conegut com Muntanya de la Patà, romanalles de les muralles i les torres.\nTorre guaita de la Platja del Puig. Construïda en el segle XVI es manté en perfecte estat de conservació.\nErmita de Sant Jordi. Segle XIII\nLocalització del Puig al País Valencià\nReal Monestir de Santa Maria del Puig)\nEls únics monuments a esmentar són els ja ressenyats: Palau senyorial i església de nostra senyora del Rosari. Hi ha el refugi antiaeri que hem esmentat, actualment tancat a l’espera de restauració i posada en valor.\nLocalització d'Emperador al País Valencià\nL'oratge a Emperador\nEl menut terme està ocupat per l'horta i les alqueries que hi romanen, i compta amb els llogarets de Cuiper, que en 1882 fou declarat Colònia Agrícola; i la Venta del Sombrerer .\nEl topònim prové del llatí foio que significa, “clot” o “bassal”. No existeix constància escrita però sí evidències del pas d'ibers i romans; de fet el primer document que l'esmenta pel seu mot actual data de 1235; l'origen del poble és musulmà i, pel que diu Cavanilles (1745-1804), en aquella època era un dels pobles més importants de l'horta valenciana; Jaume I (1208-1276) , en 1237; dóna el llogaret de Foios a Lupo Eximén de Luna i el castrum et Turris, evidència de què hi hagué un castell, a l'ardiaca de la Seu de València, Martí d'Entença ; en aquells primers moments de la conquesta Foios és elegit cap i casal de la Sèquia Reial de l'Horta, poularment Sèquia de Montcada. El 1348, Pere IV (1319-1387) confiscà aquest lloc al seu amo, Martí Roderic d'Isurre, i el vené a Blasco Fernàndez d'Herèdia; en juliol de 1368 fou incorporat a la Corona i a la jurisdicció de la ciutat de València; en 1592 el Síndic de València comunica als jurats de Meliana que per motius de salubritat pública:“ ninguna persona pot fer ni plantar arrossos en los termes y territoris de Albalat, Foyos, Museros y Meliana” ; la parròquia de Foios tenia jurisdicció sobre els pobles d'Albalat, Vinalesa, Meliana i Cases de Barcena, que en diferents moments van anar independitzant-se; en les Corts Valencianes del 1626, l'església de Foios demana l'exempció de pagar el dret d'amortització i segells de 800 lliures; la guerra de Successió i el Decret de Nova Planta canviaren totalment les estructures orgàniques i alguns joves maulets de Foios que s'oposaren armes en mà a les forces hispanofranceses d'ocupació, foren processats l'any 1719 per haver mort set soldats del rei borbó; en la primera meitat del segle XIX produïa dacsa, blat, seda ––que exportava a València, oli i vi; i melons, segons molts els millors de l'Horta, que exportava fins l'Alger, Cadis i França; hi havia tres fàbriques de teules i rajoles i tres molins; el segle XX mercès a l'expansió del regadiu i les millores en agricultura fou de prosperitat, però no sols per això si no també per la implantació, en 1926, de la Yutera Española , S.A., popularment la Jutera de Foios, fàbrica de sacs que va promoure Hug de Bacharach, jueu alemany i que donà treball durant molts anys al jovent de la comarca.\nLa tradicional economia agrària s'ha diversificat vers altres sectors com ara els serveis, fusteria, la construcció i l'alimentació.\nCreu de Terme. Gòtica, esculpida en 1538 per Jaume Vicent i Jeroni Nadal .\nErmita del Crist.\nCEIPRei en Jaume\nCentre Artístic Musical Santa Cecília\nLocalització de Foios al País Valencià\nDe fills il·lustres parlant cal destacar el metge, científic i polític Joan Baptista Peset i Aleixandre, nascut en 1886. Descendent d’una important nissaga mèdica, d’ideologia liberal, va cursar diferents carreres: Medicina, Química i Dret. En 1908, pensionat pel govern espanyol viatjà a Paris, on s’especiltzà en toxicologia i medicina forense. El 1910 va obtenir la càtedra de Medicina Legal i Toxicologia a la Universitat de Sevilla i, l'any següent, la direcció del laboratori bacteriològic de la ciutat. El 1913 fou ponent en el I Congrés de Metges de Llengua Catalana. En 1916 guanya la Càtedra de Medicina Legal de la Universitat de València, de la qual fou rector entre 1932 i 1934, i en la que desenvolupa una intensa tasca investigadora. Creà l’Institut Provincial d’Higiene i, fins i tot, pagà de la seua butxaca l’edifici que ho allotjava. Home republicà d’esquerra, encapçalà la candidatura, per València del Front Popular en les eleccions del 36, les quals guanyà. Durant la contesa civil mantingué la seua activitat mèdica i política. En acabar aquesta fou separat de la seua càtedra "no només per les seues actuacions en les zones que han patit la dominació marxista, sinó també per la seua pertinaç política antinacional i antiespanyola en els temps precedents al Gloriós Moviment Nacional" segons resava l’ominosa orde ministerial, detingut, jutjat per rebel·lió i afusellat a Paterna el 24 de maig de 1941. La seua última acció, la nit anterior a l’execució, fou operar d’una hèrnia a un company de cautiveri.\nImatges de Godella\nLocalització de Godella al País Valencià\nL'economia se la reparteixen el turisme i el conreu d'hortalisses, cítrics i fruiters.\nL'oratge a La Pobla de Farnals\nLocalització de La Pobla de Farnals al País Valencià\nLa població tingué el seu origen en un convent fundat el 1676 probablement vinculat al de Jesús, a València; després de ser abandonades les cases pels frares franciscans, alguns llauradors edificaren cases i barraques al seu voltant, donant lloc a una xicoteta agrupació de veïns dintre del terme d'Alfafar; en el segle XIX aconseguirien separar-se d'aquesta última població, però restant el seu ínfim terme circumscrit a les cases i a l'església de Nostra Senyora del Rosari .\nImatges de Llocnou de la Corona\nLocalització de Llocnou de la Corona al País Valencià\nL'oratge a Llocnou de la Corona\nEl terme, que s'estén en una planura al costat dret del Túria, compta amb els nuclis de població de Manises, La Presa, El Collado, La Malla, El Montemayor i Les Simetes\nS'hi han trobat deixalles d'època romana en les partides del Racó i del Collado, així com les restes d'un aqüeducte de la mateixa època conegut amb el nom d'Els Arquets; també d'època romana seria la sèquia dels Alcabons. L'origen de l'actual població, però, és una alqueria musulmana que, fou donada a Artal de Lluna pel rei Jaume I (1208-1276), el 7 de juny de 1237 juntament amb Paterna segons el que consta en el Llibre de Repartiment; el 3 de desembre de 1304 el senyoriu recau en Pere Boïl, majordom i tresorer de Jaume I; en 1370, a instàncies de Felip Boil i de l'Scala, i per concessió del bisbe de València, Jaume d'Aragó, la parròquia es desvincula de la de Paterna i obté autonomia pròpia. La ceràmica de l'època musulmana estava influenciada per la de Paterna, que era un centre de producció molt més important; durant el període cristià fou quan la ceràmica de Manises va abastar major importància; en el segle XIV, Pere Boïl, ambaixador de Jaume II (1267-1327) en Granada, va portar artesans andalusos i hi introduí la ceràmica de reflexes blaus i daurats importada de Màlaga, la qual es va imposar a tota Europa fins finals del segle XVI; els principals centres que importaven ceràmica de Manises eren el Nàpols d'Alfons el Magnànim (1396-1458), França i Itàlia. Calixte III (1378-1458) i Alexandre VI (1432-1503) també importaren una gran quantitat de peces i taulells per a les sales del Vaticà; una part de la producció s'exportava, també, a Venècia, Sicília, Xipre, Turquia, Flandes i els països del Bàltic; el comerç de la ceràmica s'organitzà a través d'importants companyies que es dedicaven a l'exportació, destacant les italianes, les turques i les xipriotes, les catalanes i les mallorquines. De com s'organitzava la fabricació direm que els artesans manisers, que foren coneguts arreu d'Europa i, fins i tot, alguns treballaren en corts estrangeres, no treballaven a casa seua sinó que s'agrupaven en tallers conformant una mena de primitiu polígon industrial conegut com “partida de les Ollerii”, actual barri dels Obradors; en el XVII apareix el Gremi de Mestres d'Obra i de Terra. Tot i que l'expulsió dels moriscs no afectà excessivament la demografia sí que va ser un entrebanc important per a la ceràmica ja que molts d'ells eren ceramistes molt qualificats; el senyor vigent Pere Boïl, va donar en emfiteusi ––per evitar la caiguda de la població i de la producció–– cases i tallers i va obrir el carrer Nou, la qual cosa suposava la primera gran expansió del nucli urbà. Nogensmenys, l'arribada dels borbons, amb els conseqüents canvis en la cort i l'escassa infraestructura del port de València per absorbir les exportacions atlàntiques produïren una intensa crisi en l'artesania ceràmica de què no es recuperaria fins el XVIII en què l'adaptació a les modes imposades per altres ceràmiques (Sevilla, Talavera, L'Alcora ) torna a donar relleu a la manisera. Cavanilles (1745-1804) en la seua visita comptabilitza 34 fàbriques; el segle XVII posseïa el senyoriu Vicente Boïl de la Scala; posteriorment, la baronia passà a mans de la família dels Maldonado, comtes de Villagonzalo; el 28 de juny de 1808 el mariscal Moncey entra en la ciutat, la saqueja i fa morts entre la població; en 1835 la pesta es va dur la vida de 161 persones; a partir de 1860 comença la mecanització en el procés de fabricació, això i l'arribada del ferrocarril Manises-Valencia, el 28 de maig de 1889, donaren l'empenta definitiva a Manises que, fins i tot, va ampliar la seua superfície al recer de l'estació. Des d'aleshores el creixement urbà i demogràfic ha estat imparable. El cens de la Generalitat de l'any 1646 indica que hi havia 11 cases; l'any 1787, el recompte poblacional de Floridablanca (1728-1808) aporta la xifra de 1.066 habitants; Cavanilles, l'any 1794, comptabilitza 260 veïns; Madoz (1806-1870), a mitjan segle XIX, indica que al lloc vivien 1.805 habitants i Sanchis Sivera per a l'any 1922, ofereix la quantitat de 4.635 habitants.\nErmita de sant Antoni. És l'antiga capella de la Verge del Rosari, única peça de la primitiva església que restà dempeus després de qufos enderrocada per a donar pas a l'actual de sant Joan Baptista.\nLocalització de Manises al País Valencà\nL'oratge a Manises\nFont de Carlos.\nCom a poble mediterrani i valencià, ama el foc i el millor testimoni d'això és la tasca que porta a terme la Colla de Dimonis de Massalfassar, que compta entre les seues activitats amb l'organització, des de 1997, (amb la col·laboració de l'Associació Cultural Tradicio i Música Tramús) del Cant al Ras, trobada de cant rural per recuperar el gust per la cançó tradicional. Al Cant al ras recuperen i difonen les formes més genuïnes de cantar dels valencians: cançons de batre, albades, cant d'estil, cançons d'engrunsar, cançons de taverna, cuplets de magatzem, gojos, aurores, mayos, romanços, nadalenques, asguilandos, cançons de Pasqua, cançons de ronda, havaneres, cançons de murga, etc\nImatges de Massalfassar\nLocalització de Massalfassar al País Valencià\nL'oratge a Massalfassar\nEl terme es dedica en gairebé la seua totalitat a l'agricultura. El 12 de juny de 2004, el Tribunal Suprem va ratificar una sentència anterior que prohibia la urbanització dels 300 m de platja, per considerar que els ecosistemes existents s'han de preservar.\nDiverses teories expliquen el topònim, una diu que deriva de l'àrab Maz de Grell (masia del creient o masia vermella), una altra diu Hassam-al-Magrell (Hassam el vermell); una més Hassam-el-Macrum (Hassam el prim) i una última Maz Macrum (masia del Magre).\nA la Lloma dels Germanells s'han trobat els primers testimonis de poblament, un poblat del Bronze (2500 aC); dels romans restes a la Lloma de Maimona i la Via Augusta; l'origen de l'actual poble és, com no, una alqueria musulmana de què, el 9 de juliol de 1237, quan era propietat d' Abdohabela Abenoba Alchariç, es donaren terres a Oxova de Peralta; rere l'ocupació cristiana, en 1238, passa a mans de Sanxa Pérez d'Aguilar i després per successius senyors com ara Pere Arceç, Gimén de Navascos, Sánchez Vera, Pere Aximén o Fortun Sánchez per a acabar sent propietat de l'orde de Calatrava, la qual el 17 de juliol de 1271 atorgà carta de població a trenta pobladors cristians procedents de Lleida als que se'ls concedeixen les cases, els horts, les vinyes i d'altres propietats rústiques, l'orde es retenia el domini del castell amb el seu hort, vinya i terres, el forn, molí i d'altres monopolis i el dret de nomenar justícia civil i criminal, i tots els drets sota Fur de València; els vassalls devien pagar de cens anual la setena part del blat, la meitat de l'ordi i altres cereals; en 1279 obté església pròpia; el 17 d'agost de 1386 Pere Boïl i la seva dona, Catalina Díaz reben una concessió per 11 anys dels drets emfitèutics de l'orde de Calatrava a Massamagrell, Bétera, Massanassa i Xulilla i la jurisdicció criminal però no la suprema; en 1426 els drets passen ja complets a Raimon Boïl ; el 1604 ho posseïa Valerià Boïl , qui en les Corts Valencianes d'aquest any va sol·licitar la suprema jurisdicció, però Felip III (1578-1621) va denegar—li-la; en les Corts del 1626, l'església de Massamagrell, sota la invocació de sant Joan Evangelista, demanà l'exempció de pagar dret d'amortització i segell de vuit-centes lliures; els darrers senyors territorials foren els marquesos de Dos Aigües .\nEn la primera meitat del segle XIX produïa blat, dacsa, vi, oli, arròs i verdures; demés, tenia fàbriques d'aiguardent i tres molins fariners, a hores d'ara el terreny cultivable és pràcticament tot de regadiu i produeix excel·lents collites de taronges, hortalisses i fruites.\nConvent de santa Maria Magdalena. Aixecat en 1597 pel patriarca Joan de Ribera , ampliava i completava l'ermita homònima , del segle XV. Ha donat lloc a l'actual barri del mateix nom.\nMolí de la Magdalena, o de Blai. Segle XVII. Des que en 1960 s'abandonés el seu ús i en 1995 es botara foc, el seu estat de conservació és prou dolent.\nTrinquet. De 1948\nDe la nòmina dels seus fills il·lustres destaquem Gerònim Jacint d'Espinosa (1600–1667) , pintor; Lluís Domingo; coautor de la portada del Palau del Marquès de Dos Aigües a València; Lluís A . Planes, pintor; Lluís Amigó (1854-1934), bisbe; Ricard Olmos Canet, músic i Miguel Gil Corell, farmacèutic i professor de la Universitat de València.\nLocalització de Massamagrell al País Valencià\nPlana personal sobre Massamagrell\nEl fet que la Via Augusta passe pel municipi podria indicar un origen romà, però no n’hi ha cap evidència i per tant convindrem en que l'origen de Massanassa és àrab i la primera menció escrita que trobem és del poeta Ibn-al-Abbar, que l'esmenta com Manzil Nasr (alqueria de Nasr); tot i que Jaume I (1208-1276), abans de la conquesta, ja començà a repartir terres massanasseres entre els seus fidels, fou després de la mateixa quan va donar Massanassa a l'orde de Calatrava. S’hi conserva una carta de població, que segurament no fou la primera, concedida a fur de València l'any 1278, en la qual es fa donació de les terres que fins el moment havien estat ocupades per musulmans als nous habitants, els quals reben les terres en usdefruit perpetu amb la possibilitat de vendre-les, empenyorar-les i llogar-les, sempre que respecten els drets del senyoriu: el pagament de la quarta part de la collita i un cens fix en espècie de quaranta cafices d'ordi anuals, el pagament del lluïsme i el reconeixement de la fadiga; a més, resten obligats a moldre el blat al molí del senyor i a cuir el pa al seu forn; demés, devien pagar la dècima part de la collita al bisbe de València i la primícia al rector de la parròquia. En 1386 els cavallers de l'orde van cedir l’usdefruit de les rendes en metàl·lic a la família dels Boïl. A les primeries del segle XV, el lloc es va convertir de facto en un senyoriu de l'esmentada família, en poder de la qual estigué fins 1738 en què el senyoriu passà a formar part del patrimoni del marquès de Dosaigües. El cens de Floridablanca (1728-1808), l'any 1787, ofereix la xifra de 1.254 habitants; Cavanilles (1745-1804), l'any 1794, apunta 329 veïns; a mitjans del segle XIX tenia, segons Madoz (1806-1870), 1905, i Sanchis Sivera, per a l'any 1922, dona la quantitat de 4.081 habitants.\nL'economia, encara que conserva els arrels amb l'agricultura ––arròs, cereals i hortalisses–– apunta més als sectors industrial ––fusta , alimentació, licors, materials per a la construcció–– i serveis: grans superfícies d’empreses locals i multinacionals s'assenten en el terme que està enclavat en el Parc Natural de l'Albufera.\nImatges de Massanassa\nLocalització de Massanassa al País Valencià\nPalauet i fàbrica de Nolla. A l’espera de rehabilitació\nImatges de Meliana\nLocalització de Meliana al País Valencià\nL'oratge a Meliana\nAl terme, i també al nucli urbà, s'han trobat monedes d'època romana. En 1239, moment de l'ocupació cristiana, era una alqueria musulmana que Jaume I (1208-1276) va donar a Sanç López d'Albero. En el segle XIV pertanyia a Altadona de l'Scala, a qui van succeir son fill Joan Boïl. Ramona Boïl, filla de l'anterior i senyora del lloc, va maridar amb Joan Ximénez d'Urrea i, com a conseqüència, Mislata passà, per herència, a mans de Pere d'Urrea. Amb un parèntesi en què apareix com a senyor Bernat de Codinat romangué en poder dels Urrea, comtes d'Aranda, fins 1748. En 1535 s'obtingué la independència eclesiàstica de la parròquia de sant Nicolau de València. En 1609 l'expulsió morisca buidà el poble i per això, en 1611, el comte atorgà carta pobla. En 1748 el d'Aranda li va vendre el senyoriu a Mateu Cebrià, el qual va fundar un vincle que heretà Xoaquim Jeroni Vicent i Cebrià, a qui va succeir sa filla, Lluïsa Ferrer; aquesta família ostenta la propietat del senyoriu fins que en el segle XIX passà al baró de Campolivar. Junt al poble es trobava la moreria que posseïa un castell i funcionava de manera autònoma fins que es va incorporar al municipi en el segle XVIII. En 1873, durant la insurrecció cantonal, el general Martínez Campos (1931-1900), es va allotjar en la Casa Gran, palau fortificat que a hores d'ara ja no existeix, des d'on intentà assetjar València. En l'any 1787, segons el cens de Floridablanca (1728-1808) tenia una població de 169 habitants; Cavanilles (1745-1804), per a 1794, apunta la xifra de 225 veïns; Madoz (1806-1870), a mitjans del vuit-cents comptabilitza 724 habitants i Sanchis Sivera, el 1922, dóna notícia de 2.108; la proximitat a València, amb la qual forma conurbació, ha fet que el passat segle el creixement haja estat desmesurat i descontrolat fins a l’extrem que el menut terme es troba totalment edificat.\nPou del Quint: Última edifici típic de l’Horta que hi roman.. Restaurat en 2016, l’ajuntament ha habilitat els seus voltants com a horts urbans.\nCreu de terme amb València.\nClub Atletisme Fent Camí\nClub de Hockey Línea Los Diablos\nImatges de Mislata\nLocalització de Mislata al País Valencià\nL'oratge a Mislata\nImatges de Montcada\nLocalització de Montcada al País Valencià\nEn diversos llocs del seu terme s'han trobat deixalles arqueològiques d'època romana; l'origen de l'actual poble, però, és una alqueria musulmana proveïda d'un castell, actualment desaparegut, que fou donada pel rei Jaume I )12208-1276) a l'orde de Santiago de la qual passà a la de Calatrava que, en 1359, va donar carta pobla; el segle XVI depenia de la Corona; en 1415 obté parròquia pròpia i aixeca la primera església; el 28 de gener de 1978 s'annexionà La Venta de l'Emperador, poble veí amb què formava el marquesat de Dos Aigües i que tornà a segregar-se'n, per formar de bell nou municipi independent, el 28 de gener de 1985.\nCom a patrimoni podem esmentar l'església de l'Assumpció de Nostra Senyora i l'ermita de Sant Roc, ambdues del segle XVIII.\nLocalització de Museros al País Valencià\nSegons el Llibre de Repartiment en 1238 el rei Jaume I (1208-1276) atorgà a Arnau Llac les alqueries de Cotelles i el Racó, on posteriorment es va assentar el poble, cridat aleshores de Sant Jordi; en 1366 el rei Pere III (1240-1285) dóna el lloc a Pere Boïl i Castellar que posseïa el terç delme i el dret de monedatge; l'any 1447, el senyoriu pertanyia al Justícia de València, Genís Ferrer, i el 1494 passà a ser patrimoni de Pere Joaquim Pons; el 1584, Elionor Pons va contraure matrimoni amb Pere Ladron Pallàs, qui va heretar el títol de vescomte de Xelva; l'any 1599, el rei va atorgar el títol de comte de Sinarcas a Jaume Ladron de Pallàs; en morir Gaspar Ladron de Pallàs sens descendència masculina el senyoriu es va separar del vescomtat de Xelva; en el segle XVII un robatori de sagrades formes en el convent de sant Joaquim i santa Anna, aixecat en 1595 i a hores d'ara desaparegut, va servir d'excusa al virrei per a iniciar una dura repressió del bandolerisme en tot el país; el 1741, i fins la desamortització n'era propietat del marquès de Valdecarzana, qui es va titular baró de Paiporta; en 1841 va afegir-se el barri de Casesnoves, també denominat Portugalet , que pertanyia a la jurisdicció de Torrent i a la parròquia de Picanya; el creixement demogràfic és important durant tot el XX però especialment a partir de la dècada dels seixanta en què l'annexió del barri de La Florida, abans de Picanya, i la immigració provinent d'Andalusia i de Castella -La Manxa.\nLa superfície municipal, solcada pel barranc de Xiva, o de Torrent, és molt petiteta i es troba en la seua totalitat edificada o dedicada a l'agricultura.\nUna bona mostra de l'arquitectura rural de la comarca de L'Horta: Pou de Sant Bernat, Pou de Sant Francesc, Villa Socorro, Villa Amparo i Villa Consuelo, en són les més destacades.\nA banda de l'arròs en l'apartat gastronòmic cal citar el guisat del dia de sant Roc i una bona varietat dels dolços tradicionals de la terra: pastissos de moniato, coques cristines, panquemado , coca en llanda, etc.\nD'entre els seus fills il·lustres tenim notícia de Gabriel Ferrandis (1701-1782) frare dominic autor de diverses obres en català de què destaca el “Catecisme Cristià” i Vicent Domenech, el Palleter, nascut a Paiporta el 1783, que protagonitzà la revolta popular contra la invasió francesa de 1808.\nLocalització de Paiporta al País Valencià\nAl jaciment de Despeñaperros s'han trobat deixalles del Neolític i del Bronze, època de la qual també hi ha record a la Lloma de Betxí; també en Despeñaperros i en La Vallesa hi ha testimonis del pas dels ibers; de l'època romana hi ha petjada en diferents llocs de l'actual terme municipal, dels quals destaquen una sèrie d'aqüeductes; l’estada dels àrabs ja és ben palsa, amb construccions com l'Alcàsser, la Torre i un munt de deixalles escampades pel terme i la població. En la primavera de 1065 el rei Ferran I de Castella i Lleó (1010-1065) intentà la conquesta amb escàs èxit. El 9 de juliol de 1237 Paterna fou atorgada a fur d'Aragó, juntament amb Manises, a Artal de Lluna pel rei Jaume I (1208-1276), encara que la data efectiva d'ocupació per part del monarca no seria fins el 10 d'abril de 1238. Al segle següent una filla de Lope de Lluna, Maria de Lluna, va casar-se amb l'infant Martí d'Aragó, fill de Pere el Cerimoniós (1319-1387); el fill d’aquests, Martí de Sicília, va deixar-lo en herència a son fill natural Fadric, aspirant a la Corona d'Aragó en el Compromís de Casp, obrint d’aqueixa manera una conflictiva etapa successòria, després de la qual, l'any 1436, el rei Alfons el Magnànim (1396-1458), va desposseir en Fadric de les seues propietats i va cedir-li-les a l'infant Enric, fill de Ferran d'Antequera (1380-1416) i duc de Sogorb; d'aquesta manera el lloc restà vinculat al senyoriu de Sogorb. L'expulsió dels moriscs despoblà la població i paralitzà el seu desenvolupament. A la mort, en 1670, de Joaquim Agustí d'Aragó el poble quedà en mans de la seua germana Caterina Antonia d'Aragó, esposa del duc de Medinaceli. El 30 de juliol de 1746 el senyoriu i la vila foren venuts, per 104.920 lliures valencianes, a Antoni Pando Bringas Arnaiz i Peña, per al qual Felip V (1683-1746) creà, el 13 de novembre d'aqueix any, el comtat de Vila-Paterna. El 1817, tres anys després de l'abolició dels senyorius per les Corts de Cadis, passà a ser propietat del marquès de Miraflores, del qual es conserva el castell alcàsser. En 1858 es canalitzaren les aigües del barranc de la Font la qual cosa suposà un gran avanç modernitzador per a la vila; aqueix mateix segle arribà el ferrocarril i s’hi instal·là el campament militar. Durant un llarg període de temps (1939-1956) les tàpies del cementiri de Paterna, així com del proper camp del tir al colomí, serien mut testimoni de les execucions "legals" del nou règim establert per la victòria de les armes. Un total de 2.237 anarquistes, comunistes, republicans, i en general, desafectes a la dictadura ––gairebé un 50% del total d'execucions dutes a terme al País Valencià— foren passats per les armes. En les llistes dels executats podem trobar veïns de les poblacions i comarques més properes, encara que tanmateix hi apareixen d'altres comarques del nord i del sud, així com de la resta de l'Estat; grans fosses comunes situades a l'entrada del cementiri municipal, alguna de les quals compta amb més de 400 cadàvers, són el resultat de les execucions, quasi diàries en el primers anys de la postguerra. Cal destacar, dels allí assassinats el Dr. Peset Aleixandre (1886-1941), que fou rector de la Universitat de València.\nImatges de Paterna\nLocalització de Paterna al País Valencià\nL'oratge a Paterna\nL'únic monument ressenyable és l'església de Montserrat, del XVII.\nImatges de Picanya\nLocalització de Picanya al País Valencià\nL'oratge a Picanya\nAl seu terme hi ha restes del Bronze valencià (Molló de l'Almud i Avenc de l'Àguila) i de l'època romana (Mas dels Foressos); tant el poble com els llocs, actualment despoblats, de Millerola i Espioca, que conserva una torre d'època islàmica, van ser en el seu origen alqueries musulmanes; el 1237, Jaume I (1208-1276) va donar el lloc a Roderic Sabata, a qui va succeir el seu fill Eiximén; restà despoblat de musulmans després del 1248 però, a causa del fracàs de la repoblació de cristians, el senyor hagué d'admetre de bell nou a la població islàmica; Agnès Ximénez Sabata heretà el senyoriu i va transmetre'l-lo a son fill Ferran d'Aragó , bastard de Pere III (1240-1285), qui va vendre'l-lo a Raimon Boïl, el 1347, aquesta família senyoreja el lloc fins que el 1367 passà als Castellà que el 1451 compraren Espioca; Raimon Castellà va vendre el senyoriu a Raimon Peixó , l'any 1511; el 1611, després de l'expulsió dels moriscs, el senyor Pere Maça, duc de Mandas, atorga carta de població als nous habitants, en què s'especifica l'obligació de residir al lloc cinc anys com a mínim, la reserva de jurisdicció, l'establiment de les regalies i la partició de fruits i ramats; després de la guerra de Successió, adquirí la propietat el marquès de Dosaigües, qui va mantenir-la fins l'abolició dels senyorius, en 1814.\nEl nucli urbà conserva algunes cases de la burgesia tarongera noucentista; els principals monuments picassentins són:\nLocalització de Picassent al País Valencià\nEl terme municipal s'estén des dels darrers estreps de la serralada ibèrica ––Mont Picaio, on rau un dels complexes hostalers més antics de L'Horta–– fins a la mar. Hi ha la Finca Municipal La Costera amb alberg juvenil i zones d'esbarjo, declarada el 23 de setembre de 2005 Paratge Natural pel Govern Valencià. Els nuclis de població de Puçol, Els Monestirs, Platja i Alfinach allotgen la población puçolenca.\nEls primers puçolers de què tenim notícia són els romans que en el segle II aC s'assentaren al Trull del Moro i el bategen Puteus (pou); després hi arriben els moros que ja l'anomenen Puçol i estableixen el sistema de reg per sèquies que encara es manté; quan en 1236 Jaume I (1208-1276) conquesta El Puig, Puçol és lliurat a les tropes del conqueridor el qual donà el lloc a Asalit de Gudal, qui la va poblar amb 40 cristians el 29 de novembre del 1242; pel maig de 1243 la tornà a vendre a la Corona per 18.000 sous; el rei, en novembre d'aquest any, atorga l'alqueria i lloc de Puçol, repartint una meitat al bisbe i Cabildo de València i l'altra, al convent de Roncesvalles, al qual va comprar la seua part el Cabildo per 9.000 sous el 1244, quedant d'aquesta manera en total propietat de la catedral de València fins l'extinció del senyorius del segle XIX; el 1262 s'atorga una carta pobla per a 27 pobladors; el 1288 el bisbe de València, Romuald Peset, adjudicà les rendes de Puçol a la casa de l'Almoina; el 1317 atorga nova carta pobla per a 39 pobladors i llurs successors, donant tres jovades de terres de regadiu, a més d'hortes, a canvi els pobladors devien donar al senyor entre una setena i una onzena part dels fruits que recullen i unes gallines, demés hauran de pagar un cens, la fadiga i el lluïsme; en el segle XIV una epidèmia de pesta negra afecta la població que no es recuperarà fins el segle següent, a la qual cosa contribueix l'existència d'un xicotet punt per a l'exportació de fruites; en les Corts Valencianes (1484-1485) de Ferran II (1452-1516) el braç eclesiàstic demana l'exempció per a la Universitat de Puçol del tribut de sopar, que ja l'havia concedit Jaume I, però que des de Martí I (1356-1410) es venia exigint; en les Corts (1537) de Carles I (1500-1558) demana franquícia de pagar maridatge i coronatge i d'altres drets reials; en les del 1522 demana es mantinga la concòrdia que atorga a Puçol la llibertat d'entrar la meitat de la collita del vi sense pagar c isa; en les del 1604 es torna a demanar que es mantinga la franquícia de pagar lleuda, peatge o qualsevol altre dels drets reials; en les del 1626 l 'església demana exempció de pagar el dret d'amortització i segell de dues mil lliures; l'arquebisbe de València, Joan de Ribera (1532-1611) , va manar construir l'església dels Sants Joans i el Palau Arquebisbal en el segle XVII, i s'hi va crear a més un dels primers jardins botànics de la península; el fet d'armes més important esdevingut al municipi fou la Batalla de Puçol, el 25 de setembre de 1811, quan el general francès Suchet (1770-1826) , va derrotar les tropes espanyoles i va trobar el camí franc per a la conquesta de València ciutat; a finals del segle XVIII i principis del XIX la principal producció de Puçol es basava en el cep, hi produïa uns 42.000 cànters de vi, a més de tenir cultius com ara garroferes, oli, blat, seda, tota classe de fruites i llegums; comptava amb set almàsseres, dos molins fariners, cinc forns de cuir pa; en 1960 hi arriba la fàbrica Cointra que va canviar la fesomia del poble amb la construcció d'un barri per als immigrants que vingueren a treballar-hi.\nL'economia es basa en l'agricultura però també abasten importància la indústria i el turisme. Com a oficis artesans conserven certa presència la cistelleria i la corretgeria.\nL'oratge a Puçol\nLocalització de Puçol al País Valencià\nL'etimologia del topònim Quartum fa referència a la distància que separava les ciutats de Quart i de València, concretament a la pedra miliar que marcava les quatre milles romanes que les distanciava. Encara que han hagut estudiosos locals que han volgut vincular-ho a època fenícia, íbera o púnica, no existeixen evidències fefaents fins avui. El que sí és evident és el pas dels romans com ho demostra el seu primer topònim, el jaciment de Les Basses en el Barranc de Xiva i les deixalles de l'aqüeducte dels Arquets. En l'Edat Mitjana el Cid (±1043-1099) va lliurar-hi una batalla que du el nom de la ciutat i apareix en el ‘Cantar del Mío Cid’. En 1244 Jaume I (1208-1276) concedí a Berenguer de Conques, membre de l'Hospital del Monestir de Sant Vicent de la Roqueta de València, el lloc, el castell i l’alqueria d’Aldaia, tal com consta en el Llibre de Repartiment. El 1282 el rei concedí les rendes d'aquest a l'abat de Sant Victorià: El 1285 el castell de Quart passà a poder de Pere de Reig. Finalment, el 1287, el castell i el lloc de Quart quedaren adscrits al monestir de Poblet i a l'Hospital del Monestir de Sant Vicent fins la desamortització de Mendizábal (1790-1853). Habitada majoritàriament per musulmans, que van ser expulsats el 1332, el 1334 l'abat de Poblet, Pere Copons, atorgà carta pobla a 52 famílies catalanes i aragoneses en règim d'emfiteusi però reservant-se el domini de les vinyes del secà i els monopolis del forn, del molí, dels banys, de la carnisseria i de l'almàssera. En 1358 Pere IV (1319-1387) donà franquícia als pobladors de Quart de pagar lleuda, peatge i d'altres imposts del Regne de València. El 20 de maig de 1520, en el decurs de les Germanies, s’hi va reunir la Junta dels Tretze, amb el virrei Diego Hurtado de Mendoza (1505-1575); per la seua participació en el conflicte la reina Germana de Foix (1488-1538) va imposar al municipi una multa de 540 ducats. En les Corts valencianes del 1645 l'església parroquial, dedicada a la Puríssima Concepció i reedificada en el segle XVIII, demanà la franquícia de dret d'amortització de mil lliures Per la seua ubicació estratègica de porta d’entrada al Cap i Casal i pel seu suport a l’Arxiduc Carles (1685-1740), Felip V (1683-1746) va cremar i saquejar Quart, va expulsar els monjos de Sant Vicent de la Roqueta i va embargar els seus dominis en Quart i en Aldaia. En 1773 (altres historiadors assenyalen 1798) Aldaia va guanyar el plet que va obligar a la partició dels termes. El 27 de juny del 1808 s'hi va lliurar la batalla de Sant Onofre (junt a l'ermita que porta el seu nom) que va marcar una important fita en la guerra de la Independència. En 1885 tingué lloc el més intens brot de còlera dels diversos que sofrí el poble en aqueix segle. A les primeries del segle XIX produïa blat, oli, garrofes, vi, fesols, cànem, seda, fruites i hortalisses; comptava tanmateix amb tres fàbriques de teixa i rajola, i amb tres molins fariners; la transformació més radical del municipi tingué lloc en el segle XX, d'una banda les actuacions del Pla Sud que es va iniciar arran de les tràgiques riuades de 1957 i que havia de desviar el llit del Túria per a evitar noves inundacions a la capital i a la resta de la comarca; d'altra banda la instal·lació d'un dels primers i més importants polígons industrials de la comarca va atraure-hi un allau d'immigrants provinents d'Andalusia, Aragó, Múrcia i Castella-La Manxa, la qual cosa propicià un creixement urbà i demogràfic espectacular. L’arribada de la II República va ser saludada des del balcó municipal amb la bandera tricolor que va ser onejada per uns dona: Blanca Viguer “la tia Blanca”. Durant la Guerra Civil s'hi instal·laren la colònia escolar nº 28 del Ministeri d'Instrucció Pública, coneguda com a Villa Amparo, i la Brigada de Blindats de l'exèrcit republicà. També s'habilita un hospital de sang i s'aculli a xiquets de Madrid i als evacuats d'altres províncies i comunitats. Al juliol de 2011 Quart de Poblet s’hi inaugurà Centre de Comunicacions i Dades per a les Missions de Pau de l'ONU, el primer i únic centre de Nacions Unides a l’Estat Espanyol.\nA hores d’ara l’economia es basa, com a la resta de les ciutats del cinturó industrial de València, en la construcció, la indústria i els serveis, deixant per a l’agricultura un lloc gairebé testimonial.\nEl casc antic que ens ha arribat manté la fesomia àrab i algun edifici de l'època, com ara la cisterna medieval; datada al segle VII, s’omplia una vegada a l’any amb les aigües que el Túria vessava en la sèquia de Quart i amb això abastia la població durant tot l’any, a hores d’ara ha estat reconvertida en sala d’exposicions. També trobem arreu del terme:\nCasino. Aixecat en 1910 per la quasi totalitat dels habitants del poble, prompte es va convertir en el centre de la vida social de Quart. Després de sofrir una època de degradació, en 2006 el Casino passà a ser propietat de l’Ajuntament; aleshores s’hi va fer una rehabilitació que ha conservat els elements més característics com ara la sostrada, els arcs i el sòcol de taulellets de la cafeteria. En l’actualitat allotja les entitats que tradicionalment tingueren ací el la seu: l'Associació Cultural i Recreativa "Centre de Convivència", l'Agrupació Musical L'Amistat, la Societat Artístic-Musical La Unió de Quart de Poblet, el Club de Caça i Tir Quart de Poblet i el Club d'Escacs Quart. També s’ha dotat d’un teatre amb més de 200 localitats per a tornar a ser l’eix social i cultural de Quart de Poblet, objectiu amb el qual fou fundat fa ja més d’un segle.\nEsglésia de la Puríssima. Segle XIV, modificada en el XVII i en el XVIII, en estil barroc.\nHospital Militar. Segle XX\nErmita de Sant Onofre. Original de 1321, va ser modificada en 1547 i restaurada en 2003\nMolí de la Vila. Convertit en Auditori.\nRefugi antiaeri de la Plaça de la Creu. De la Guerra Civil.\nEscola Oficial Idiomes Quart de Poblet\nFederació Valencianade Municipis i Províncies\nImatges de Quart de Poblet\nLocalització de Quart de Poblet al País Valencià\nL'oratge a Quart de Poblet\nQuart de Poblet.com\nImatges de Rafelbunyol\nLa güeb de Rafael\nLocalització de Rafelbunyol al País Valencià\nL'oratge a Rafelbunyol\nEl terme municipal està format per dos tipus de terrenys: el de l'horta limitant amb la sèquia de Montcada i la part de l'oest on s'assenta la població, és més elevada ––uns 35 metres sobre el nivell de la mar-- i constituïda per llomes de pedra calcinosa.\nEl nom de Rocafort presenta un origen geogràfic que prové de la roca sobre la qual està enclavat. El nom no ha variat durant els segles ni en les èpoques de més forta castellanització.\nEs coneix l'existència de població prehistòrica per les troballes de 1933 que corresponen a restes humanes d'un enterrament col·lectiu que daten del Neolític, uns 200 anys aC; també de l'època romana queden restes de dos aqüeductes: el de la Covatella i el de Les Llometes. En el Llibre del Repartiment no consta Rocafort com a tal, encara que E. Beut Berenguer diu que seria possible l'existència d'alguna alqueria habitada per musulmans. La primera referència escrita data de 1349, en la qual deia que pertanyia a Francesca Gemella i que desprès passà a la seua filla Andrea Mactano i a Mateu Llançol a qui li confiscaren els béns; posteriorment Rocafort fou adquirit per Francesc Malet al que succeí Pere Malet ––relatiu a este senyor n'hi ha un document de 16 d'abril de 1353 que indica que per motiu de la guerra de la Unió, el Fisc Reial li havia confiscat l'alqueria. Després tenim en 1415 a Berenguer Camps , com a senyor; en 1480 apareix documentat Joan de Cervató , a finals del segle XV és Ramon Almenar i després al segle XVI, Joan Almenar . Al 1527 Tomás Ribot comprà el senyoriu a Pere Mercader que estava casat amb Isabel Almenar , -filla de Bertomeu Almenar , que ostentava el senyoriu en 1510-, desprès passà pels senyors Anna Maria Ribot , Jerónimo Muñoz de Funes i Ribot , Baltasar Julià Muñoz , Baltasar Julià i Mompalan , Victòria Julià i Orries , Nicolás Julià Boyl d'Arenós , Ignacio Pasqual Julià , Maria Julià Garcia de Càrdenas , al 1799 passà als barons de Santa Bàrbara que van ser els últims senyors de Rocafort i Godella, puix els senyorius d'estes poblacions sempre han anat units. Els senyorius van ser abolits el 1838.\nHem de comentar que de les antigues pedreres de Rocafort s'extragué la pedra que desprès s'utilitzà en la construcció del Micalet i les Torres dels Serrans de València.\nDel patrimoni rocafortà:\nConvent d'Agustí Fundat sobre una ermita que els pedrapiquers de València donaren als frares en 1434 i que estava dedicada a Sant Sebastià Màrtir. Al 1835 la desamortització de Mendizábal (1790-1853) suprimí les comunitats religioses i l'edifici del Convent passà a ser propietat del poble de Rocafort i en ell es va establir l'Ajuntament i l'escola que fins aleshores no havien tingut local propi.\nLa Torre. És l'única resta que roman del palau de Rocafort. Es troba en prou mal estat, integrada en les vivendes del seu voltant.\n(amb l'enllaç a valencià desactivat)\nLocalització de Rocafort al País Valencià\nNombroses urbanitzacions ocupen gairebé tot el terme municipal; a banda del xicotet poble, Colinas de San Antonio, Cumbres de San Antonio i Monte-Sano són considerats nuclis de població.\nLa història d'aquest municipi és molt recent ja què el seu origen és el poble de Benaixeve , en la comarca dels Serrans que el 6 d'abril de 1932 va veure la seua acta de defunció en el decret que donava l'ordre de començament de les obres del pantà que porta el seu nom, el poble va desaparèixer sota les aigües i els seus habitants traslladats a terres de L'Horta (Paterna) i del Camp de Túria (La Pobla de Vallbona i Bètera) on, en les masies de Sant Antoni i Pla del Pou va instal·lar el ministeri el nou poble que romandria adscrit, des de l'11 de juliol de 1959, com a Entitat Local Menor dependent de Paterna, amb la denominació de San Antonio de Benagéver , fins el 8 d'abril de 1997 en què obté municipalitat pròpia i torna a canviar el seu topònim pel de San Antonio de Benagéber .\nLocalització de Barxeta al País Valencià\nImatges de Sedaví\nLocalització de Sedaví al País Valencià\nEsglésia de la Mare de Déu dels Àngels. Es va començar a construir l'any 1764 i al seu interior hi ha pintures atribuïdes a Vicent López (1772-1850)o a deixebles de la seua escola.\nCentre d'Estudis Locals.\nImatges de Silla\nLocalització de Silla al País Valencià\nL'oratge a Silla\nLa hipòtesi més evident sobre la fundació de Tavernes és la de que fos un assentament romà en la via Heràclia, que passava per aquesta zona. Quant al topònim hi ha diverses teories, des de la que l'atribueix al fet que hi haguera una taverna en què vendrien begudes blanques, o que estigués pintada de blanc o la que fa referència al color blanquinós del terra o que hi hagués blanquers d'ofici. En l'any 1445 el lloc pertanyia a Bernat Peris; posteriorment seria de Francesc de Borja que va vendre'l a Alfons d'Aragó, el qual ho va donar als monjos de Sant Jeroni de Cotalba i del monestir de Sant Miquel dels Reis, fundat l'any 1535 per na Germana de Foix (1488-1538) i Ferran d'Aragó (1452-1516), duc de Calàbria, i edificat sobre el solar de l'antic monestir cistercenc de Sant Bernat de Rascanya, que datava del 127, sota el qual senyoriu romandria ja fins l'abolició del senyorius en el segle XIX. La parròquia fou creada l'any 1631 en desmembrar-se de la de Sant Llorenç de València i de la de Carpesa.\nEl petit terme no depara gaires excursions com no siga una passejada pel barranc de Carraixet, on trobarem l'ermita de Nostra Senyora dels Desemparats, aixecada en 1447. L'altre edifici digne d'esment és l'església de la Santíssima Trinitat, del segle XVII.\nQuant als dinars hi ha la paella de bacallà, els ous "creixuts", el guisat de costelles de porc amb carxofes, la paella de fetge de bou o l'arròs amb bledes.\n(enllaç a valencià inactiu)\nLocalització de Tavernes Blanques al País Valencià\nEl topònim del poble prové del llatí torrens que significa torrent o barranc. Malgrat que al seu terme han estat trobats restes de l'Edat del Bronze i ibers (Muntanyeta de Cabrera, del Vedat, la Lloma de l'Espart, la Llometa del Clot de Bailon, el Puntal d’Albaida, les Garraiaques), així com de l'època romana (restes de viles, ceràmiques, mosaics, etc en el Mas del Jutge, el Mas de Guindilla, l'Ereta dels Moros, l'Alter, Sant Gregori i les Penyetes), el més probable és que el seu origen siga àrab. L'empremta musulmana hi és molt important; a aquesta època es remunta el principal monument arqueològic: la Torre i, tot i que és de cimentació romana, musulmà també és l'aqüeducte dels Arquets; igualment, al terme es conserven vestigis de diverses alqueries d'origen àrab com Benisayet, el Ràfol, la Carrasquera o Molinell, per citar-ne algunes. Torrent fou donada a perpetuïtat, per Jaume I (1208-1276), a l'orde Hospitalària de Sant Joan de Jerusalem, mitjançant escriptura pública, en Alcanyís el 12 de febrer del 1232, sis anys abans de la seua conquesta; el receptor fou el gran mestre de l'orde, Hug de Folraquer, que rebia el lloc “lliure i franc per haver-hi, posseir i explotar per tots els segles”. La conquesta de Torrent es va culminar el 5 de maig del 1238 i fou ocupada per 48 famílies catalanes i aragoneses. L'escriptura de la carta pobla es va fer davant el notari de València Bernat Garceran el 28 de novembre del 1248, en ella es concedia als firmants tres jovades de terra amb casa i una fanecada d'horta i devien pagar a perpetuïtat la setena part dels fruïts i dels arbres ––a excepció d'allò que es produïra en els horts, quedant exemptes de pagament les cases i reservant-se els cavallers el lluïsme, la fadiga, el dret de l'aigua i els molins i els forns. Aquesta situació es va mantenir en els segles posteriors, encara que els veïns van anar derogant lentament part d'aquests privilegis a costa de múltiples plets. El 1808 s'atorga escriptura de venda de la comanda a favor de Manel Sixt d'Espinosa, però a causa dels denominats "acontecimientos del Escorial", en els quals aquest va prendre part, l'administració de la comanda ––ja secularitzada—, així com els seus productes, passaren a poder de la Hisenda Pública de València. Durant els anys de l'ocupació francesa (1812-1813), la comanda passà temporalment a poder de l'afrancesat Francesc Lavillete, i després de la desfeta dels francesos tornà a la Hisenda Pública. En 1846 Torrent es va convertir en partit judicial. A partir d'uns plets mantinguts amb els successors de Manel Sixt d'Espinosa, els torrentins compraren els drets i béns de l'antiga comanda per la quantitat de 260.000 quinzets de velló el 13 de maig del 1847 i al dia següent escripturaren la venda de la Torre per 33.000 quinzets de velló. Durant tots aquest segles, l'economia de Torrent fou bàsicament agrícola, complementada amb treballs i manufactures molt tradicionals, com ara els agranadors, els xocolaters —indústria aquesta de molt arrel— o els sabaters. Al llarg del segle XIX la projecció de la vila com la més important de la zona és imparable, així, en 1848 s'hi instal·la l'enllumenament públic; en 1865 es construeix el pont sobre el barranc; entre 1892 i 1896 es transformen dos vells molins de cacau en modernes màquines accionades per vapor; en 1893 hi arriba el ferrocarril; en 1895 el tramvia amb tracció animal i en 1900 l'elèctric. Un altre aspecte important en la població és la lenta conversió a finals del XIX dels voltants de Torrent i, sobre tot, el Vedat (142 m d'altitud) en zona d’estiuatge, degut en part a la benignitat del clima, però també a la qualitat de les seues aigües, que arribaren a tenir algun renom. A partir del primer terç del passat segle, el creixement industrial de la població comporta l'incipient naixement d'un xocotet proletariat urbà que participarà en els vaivens socials i polítics propis de l'època. Mentre que a finals del XIX i principis del XX l'alternança de liberals i conservadors fou la tònica dominant, amb la proclamació de la segona República es manifestaran els majors símptomes de radicalisme polític. En 1930, quan comptava amb 10.443 habitants, arribaren a existir-hi més de tretze casinos adscrits a les diferents opcions polítiques. Durant la guerra civil es col·lectivitzaren els sectors industrials de major pes com ara el xocolater. A partir de la dècada dels cinquanta Torrent es veu sotmès a un fort procés immigratori, que fa que durant aquesta època i la següent la ciutat es transforme en eminentment industrial i conega un fort creixement demogràfic que passa dels 13.586 habitants que hi havia al final de la guerra civil als 60.617 de 1.994.\nImatges de Torrent\nJaque Mate Torrent\nLocalització de Torrent al País Valencià\nEl terme municipal compta amb enormes platges de sorra com la Malva-rosa, Les Arenes El Saler o Pinedo –ara molt amenaçades per les obres de la Copa de l'Amèrica. El Parc Natural de l'Albufera, amb la part del llac que li pertoca i la Devesa, gran pineda a escassos 10 km del casc urbà és altre dels escassos paratges que li van quedant a aquesta ciutat que té com a parcs públics més freqüentats l'emblemàtic Jardí de Vivers i el Jardí del Túria, popularment “el riu”, que no és altra cosa que l'antic llit del Túria, que travessa tota la ciutat d'oest a est, transformat en el lloc per excel·lència on acudeixen els valencians a practicar els seus esports favorits, l'agradable passejada o, fins i tot, a prendre el sol. Malgrat tot no és alié a l'especulació urbanística i al seu bell entorn han crescut edificis públics com el Palau de la Música, la Ciutat de les Ciències o el Zoo al parc de Capçalera, que s'han rodejat de barris de luxe de nova, i ràpida, creació. Els habitants es reparteixen entre la ciutat i les pedànies de Benifaraig, Benimàmet, Beniferri, Borbotó, Carpesa, Casas de Barcena, El Castellar de l'Horta, L'Oliveral de l'Horta, Maluella Tauladella Rafalell i Vistabella, Masarrojos, El Palmar, El Perellonet, Pinedo, Poble Nou, El Saler i Forn d'Alcedo.\nAl llarg de la seua dilatada història la ciutat ha conegut diverses denominacions, Valentia li deien els romans; Medina al-Turab “ciutat del fang” i Balansiya, els moros; i també Epidràpolis, topònim grec que significa “ciutat sobre les aigües” en referència als més de 10.000 pous que hi havia; València del Cid, València d'Aragó fins arribar a l'actual València. Per no remuntar-nos a èpoques més pretèrites començarem datant la fundació de la ciutat de València en l'any 138 aC en què el cònsol romà Dècim Juni Brut (180-120 aC) , va instal·lar a la vora del Túria un grup de veterans –diuen que de les guerres contra Viriat (180-139 aC) , El 75 aC els enfrontaments entre Pompeu i Sertori deixaren el lloc abandonat fins mitjan segle I en què comença un procés de desenvolupament i consolidació que declinaria en el segle III simultàniament amb l'Imperi Romà. Els segles següents, amb la presència dels visigots, va suposar un decaïment de què no va recuperar-se fins l'arribada, en 711, dels moros; malgrat que els primers segles de dominació musulmana la ciutat no aixecava el cap, tan sols la construcció del Palau de Russafa, de què no queda cap record, donava una idea de la capacitat dels àrabs per fer grans obres, en el segle XI s'inicia la vertadera etapa d'esplendor urbà en una ciutat que ja havia assimilat les costums, la llengua i la religió dels ocupants. A finals del segle XI i fins 1103 València és ocupada, a sang i foc, pel Cid (aprox.1043-1099 ). En 1171 rere anys de dures lluites entre els almoràvits que hi manaven i els almohades el lloc cau en mans d'aquests. Els setges cristians obligaren a tornar a emmurallar a les primeries del XIII, la qual cosa no va impedir que, el 9 d'octubre de 1238, dia de Sant Donís, Jaume I (1208-1276) ocupés València. L'ocupació cristiana, però, no pogué acabar amb l'herència que els moros hi deixaren: les muralles amb llurs quatre portes principals (Boatella, Xarea, Trinitat i de la Colobra), el nucli central i comercial al voltant dels Medina, i el seu eix politico institucional (Mesquita major, tribunal del Cadí, Alcàsser i Almodí) perdurarien fossilitzats a pesar de la cristianització, retractilació i eixample de l'urbs des de l'Edat Mitjana. Tot l'entramat musulmà va conservar la seua pròpia fesomia fins bé entrat el segle XIX (centres de sociabilitat ciutadana, morfologia tancada i compacta de l'entramat de carrers, etc). El Conqueridor va expulsar els moros i va dotar la ciutat de noves lleis –Els Furs—que marcaven les bases de l'autogovern valencià que, segles després acabaria sent calcigat pel borbó. El segle XIV va ser força convuls, d'una banda, des de 1348 successives epidèmies de pesta van delmar la població; d'altra el poble es va avalotar contra els excessos de la monarquia donant lloc a la coneguda com Guerra de la Unió; la guerra contra Castella des del 1355 els antics ravals musulmans situats extramurs serien englobats en un nou recinte, que utilitzaria algun tram anteriors. Els perills sorgits de la guerra dels Dos Peres justificaven l'obra, encara que els Murs i Valls no suposaren l'abandó de les fortificacions precedents, ara incloses en un eixample que hauria triplicat l'espai heretat. En el recinte romangueren englobats nombrosos espais sense edificar, la qual cosa justificaria la inexistència de noves ampliacions urbanístiques pràcticament fins l'esfondrament de les mateixes el 1865. Pere el Cerimoniós (1319-1387) , en agraïment per la resistència contra els castellans, va atorgar a la ciutat el títol de “dues vegades lleial” fet que encara conserva l'escut municipal amb les dues eles que l'escorten. En 1391 els conflictes entre les comunitats religioses que hi convivien acabaren amb l'assalt al call (barri jueu) per part d'una multitud de cristians que va suposar en la pràctica la desaparició de la comunitat jueva, molts dels quals membres acabaren batejant-se a la força. Ell segle XV és esplendorós en tots els terrenys, en l'econòmic es crea la Taula de Canvis i s'hi aixeca la Llotja (recentment declarada Patrimoni de la Humanitat), llavors un dels centres de transaccions econòmiques del Mediterrani; en l'urbanisme hi predominaren les construccions públiques de caràcter laic, com ara el palau de la Generalitat, les Drassanes o les Torres de Serrans, així com l'arquitectura civil de l'últim gòtic que evolucionava cap l'humanisme, i que ha perdurat fins a nosaltres a través d'una notable presència de palaus nobiliaris; de l'arquitectura religiosa destaca el Miquelet o la capella dels Reis del convent de Sant Domènec; les arts floreixen de la mà de pintors com Dalmau , Forment o Peris o escriptors com Ausiàs March (1397-1459), Isabel de Villena (1430-1490), Roig de Corella (1433-1497) o Joanot de Martorell , autor del Tirant Lo Blanc , la més important novel·la de cavalleria escrita en llengua catalana. El centre cívic i comercial seguia ubicat al voltant de l'actual plaça del Mercat, aleshores porticada. En 1456 va produir-se un fet similar al que el segle passat havia succeït en la jueria, en aquesta vegada contra la moreria però amb conseqüències molt menys importants. Pel contrari, els segles XVI i XVII corresponen a l'edificació de la ciutat conventual i barroca. Així, en 1704 un terç de l'espai intramurs estava ocupat per seixanta-tres edificis religiosos, si tenim en compte els horts i annexes immobiliaris, que comprenien els convents i parròquies ciutadanes. Les Germanies (1519-1520) tingueren al Cap i Casal una repercussió enorme amb enfrontaments entre noblesa i els agremiats i amb atacs a la comunitat musulmana, als quals es batejava per la força. El català com a llengua vehicular dels valencians va sofrir un fort retrocés per culpa de la virreina Germana de Foix (1488-1538) que va establir-hi una cort paral·lela on la castellanització era la moda preeminent. L'expulsió dels moriscs, en 1609, no va notar-se massa en la demografia però sí en l'economia ja que els oligarques de l'època vivien a la capital però tenien terres arreu de l'Horta, on sí que va haver-hi un important escalabre demogràfic. En 1633, els constants abusos de Felip IV (1606-1665) sobre el poble van acabar amb una revolta camperola que posà setge a la ciutat i que obligà el virrei a negociar una eixida que no va ser grata a la cort castellana. Noves epidèmies de pesta (1647 i 1652) i una riuada del Túria (1651) reduïren la població en un terç i provocaren un desgavell econòmic de què la ciutat no es va recuperar en tot el segle. Durant la guerra de Successió València estigué al costat del Socarrat (1683-1746) des de 1701 fins 1705 en què l'Arxiduc (1685-1740) va entrar en la ciutat i va ser proclamat rei. El Decret de Nova Planta acabava amb els Furs dels valencians; l'ajuntament s'omplí d'adeptes al borbó designats per ell mateix amb tota mena de prebendes. El triomf borbònic i el moviment il·lustrat hi produïren en el segle XVIII la construcció de la Ciutadella, de la Duana, del palau del Temple i de les Escoles Pies, mentre que els intents per transformar la insalubre ciutat gòtica quedaren reduïts a tímides alineacions i eixamples. La militarització també hi fou intensa, a l'esmentada construcció de la fortalesa de la Ciutadella s'afegí la conversió d'edificis –La Llotja, per exemple— en casernes. Quant a l'economia la seda, sobretot; la tradicional riquesa de l'horta i la irrupció de la taulelleria s'encarreguen de donar-hi una pujança important; dintre de l'àmbit econòmic cal ressaltar la creació, en 1776, de la Societat Econòmica d'Amics del País, institució que també va influir en el camp cultural. El XIX comença amb la invasió francesa davant la qual el poble s'avalotà i, fins i tot, va prendre la Ciutadella i va ajusticiar els francesos que hi havia. El setge francès, que va culminar-se amb l'ocupació de la ciutat pel general Suchet (1770-1826) el 9 de gener de 1812, va obligar els valencians a destruir el Palau Reial, però posteriorment hom replantejaria la urbanització del passeig de l'Albereda i hom construiria la Glorieta. Serà , doncs, en el XIX quan la ciutat patisca les majors mutacions. Tot i que, el centre administratiu es mantindria immutable, ja que l'Ajuntament i l'Audiència continuaven ubicats en la plaça de la Seu. Tanmateix, les vies arterials bàsiques encara n'eren les medievals, i la plaça del mercat concentrava el comerç. La desamortització i la venda dels béns immobles eclesiàstics, especialment els conventuals, va donar lloc a carrers nous i a espais públics. Però seria el Marqués de Campo qui propulsaria les grans reformes, començant per l'empedrat dels carrers i la urbanització de nombrosos espais interiors en la dècada dels quaranta, així com la connexió de la ciutat amb el Grau-Xàtiva-Madrid a través del ferrocarril en la dècada dels cinquanta; la remodelació del port i dels voltants al Portal de la Mar, el carrer Colom i la Plaça de Tetuà, l'enderrocament de les muralles, l'obertura de les grans vies, l'annexió de la Vilanova del Grau i el Poble Nou de la Mar, així com la concepció ortogonal i racionalista del primer projecte de planificació i eixample ciutadà es va realitzar entre 1865 i 1897. En aquesta línia d'actuacions durant la Restauració s'annexionaren els antics quatre quarters en què estava dividida l'Horta (Patraix en 1870, Benimaclet en 1871, Russafa en 1877 i Campanar-Benimàmet en 1897) i hom projecten avingudes que només s'encetarien els anys quaranta del segle passat. El 19 de juliol de 1873 es proclama el Cantó de València que fou ràpidament i expeditiva ofegat pel general Martínez Campos (1831-1900) que va entrar a la ciutat després d'haver-la bombardejat intensament. A partir de la dècada dels setanta un grup d'intel·lectuals, entre els quals destaquen Teodor Llorente (1836-1911) i Constantí Llombart (1848-1893) encapçalen un moviment cultural que vingué a denominar-se Renaixença i que buscava recuperar els arrels valencians, especialment la llengua, tan castigada per tots els borbons. A començaments del XX s'hi instal·laren les primeres conduccions d'aigua potable (1907), l'Exposició Regional (1909), els tramvies elèctrics (1.910) que romandrien fins el 1969, l'Estació del Nord (1921), etc. El Pla d'Ordenació del 1946 va bastir la primera gran idea de la Gran València. Les primeres dècades de la centúria passada són molt convulses: la primera Guerra Mundial provocà vagues generals en 1917, 1919 i 1920; la Dictadura de Primo de Rivera (1870-1930) , la República, de què València fou capital des del 7 de novembre de 1936 al 31 d'octubre de 1937, i al remat la insurrecció franquista a la qual València va resistir-se, malgrat els intensos bombardeigs per aire, mar i terra que hagué de sofrir, fins el 30 de març de 1939, només un dia abans de la desfeta definitiva de la República, en què va retre's als feixistes, la qual cosa li va costar durant la Dictadura una forta i continua repressió. Rere la riuada del 1957 hom encetarien actuacions com la desviació del Túria, rectificació de camins, sèquies i ferrocarrils, trasllat d'estacions i construcció de noves rondes. L'intervencionisme estatal i la creixent activitat industrial generaren els barris perifèrics en les immediacions de les vies d'accés a la ciutat. Simultàniament , l'ininterromput creixement urbà entre 1960 i 1975 hi incorporaria les poblacions més properes i dotaria de contingut el fenomen metropolità. Els intents de l'últim desentrotllisme franquista per crear ciutats satèl·lits fracassaren, i amb la democràcia s'abandonaren definitivament. Nogensmenys, el creixement concèntric i radial seguit pels imperatius constructors dels anys seixanta obligaren a les successives ampliacions dels cinturons de ronda tal com les coneixem. Des d'aleshores l'urbanisme com a disciplina no hi ha existit, València ha crescut sense planificació efectiva, els constructors han estat, i són, els únics urbanitzadors, especialment en la darrera dècada en què les obres faraòniques (Ciutat de les Ciències, Palau de l'Òpera, pont de les Flors i, sobre tot, tot allò relacionat amb la Copa de l'Amèrica) han marcat una desastrosa política municipal que ha transformat la fesomia de la ciutat.\nS'ha calculat la població de la València musulmana en el moment de la conquesta al voltant dels 15.000 habitants. La problemàtica quantificació dels focs fa difícil, si no impossible, l'apreciació exacta del còmput poblacional fins l'època estadística. No obstant, s'han estipulat algunes fites especials en virtut dels registres fiscals conservats. En 1335 la ciutat posseiria uns 30.000 habitants; en 1418 la xifra giraria en torn als 35.000 i en 1483 oscil·laria sobre 65.000, quantitat que no tornaria a abastir-se fins finals del segle XVIII. En aquells moments València es constituiria en la ciutat peninsular més populosa, excepte Granada. El segle XVI, marcat per les Germanies, la paralització econòmica i el retrocés demogràfic, iniciaria una tendència a la baixa (50.000 habitants per a 1565 més 4.500 ubicats en els ravals, i al voltant dels 55.000 en 1594) que encara es faria més palesa en el segle XVII rere l'expulsió dels moriscs i les diferents embats de la pesta (48.500 habitants en 1646). La recuperació demogràfica vindria amb el rellançament econòmic del segle XVIII. València, empori agrícola, comercial i manufacturer, abastava els 65.000 en 1768 i, si atenem Cavanilles (1745-1804) , la xifra ascendiria fins els 160.000 en 1787, hi incloent tots els parroquians del terme. Mentre que l'última aproximació quantitativa ens mostra per al 1831 els 65.000 habitants intramurs, la primera data censal estableix 103 550 en la ciutat i 130.550 en tot el terme per a 1857. Entre 1871 i 1890, degut a les pandèmies de còlera s'observa un clar descens, sols remuntat amb la fort immigració del segle XX. En 1900 es calculen 213.550 habitants i per a 1930, 320.195. Excepte la recessió demogràfica provocada per la guerra civil (així com els moviments de la població generats pels moviments de la població generats per la mateixa) es va mantenir una tònica de creixement sostingut per la immigració. Mentre que en 1960 s'assolien els 502.213 (dels quals 466.000 corresponien al nucli); en 1994 s'arribaria als 764.293.\nLes bases materials de la seua riquesa corresponen en la primera Edat Mitjana a les condicions geogràfiques del territori: la fertilitat de l'Horta i la seua localització estratègica per al desenvolupament del comerç marítim. Des de mitjan segle XV la producció va superar l'àmbit local, moment en què la capital política del Regne hom convertia en l'autèntic empori comercial del país i en un dels més importants de tot el Mediterrani occidental. La seda, el cuiro i la llana hi constituïren la primera especialització productiva a finals de l'edat mitjana. Activitat i vitalitat manufacturera recolzada per les instàncies institucionals ciutadanes, i cimentades en les forts bases agràries en les quals se sostenia tot el creixement. El proteccionisme i el corporativisme hi subministraren les primeres fórmules per a aquesta expansió. Fins i tot, les seues limitacions i els forts contrasts socials que en generaren pogueren evidenciar-se en el protagonisme exercit pels oficis en les bandositats, en les Germanies, en les revoltes, en els motins i els furors patits durant l'Antic Règim. Com centre portuari i escala obligada en les rutes comercials del Mediterrani posseeix antecedents medievals encara més antics, actuant fins i tot com a centre distribuïdor peninsular, i tot açò a pesar d'una deficient infraestructura tan sols millorada en el segle XIX. La recessió econòmica generalitzada a Occident durant els segles XVI i XVII va tenir la seua plasmació local: el col·lapse agrícola generat en 1609 amb l'expulsió dels moriscs i la crisi del sectors tèxtil i seder amb importants caigudes en el ritme de producció en constitueixen bons exemples. La recuperació tan sols arribaria en el segle XVIII de la mà d'un nou creixement agrari, amb una nova potenciació de les activitats comercials, i amb la reconstrucció de la sederia. La simbiosi ciutat-horta seguia presidint la trajectòria econòmica i l'evolució urbana. Bona prova d'aquesta vitalitat és la creació de la Junta de Comerç en la dècada dels seixanta. El capital comercial seguí sustentant una densa xarxa de petites cèl·lules productives i artesanals. Des de les primeres dècades del segle XIX la ciutat s'ha convertit en un autèntic nucli consumidor, agrícola i industrial, en virtut d'un sustentat creixement demogràfic. Però encara hi predominava la petita empresa a pesar la progressiva introducció de la nova i revolucionària tecnologia. La primera màquina de vapor instal·lada data del 1837 en una sederia de Patraix en crisi. La seda abastaria la seua màxima plenitud a mitjan XIX i sols des d'aleshores s'iniciaria una indústria paral·lela: el moble, la metal·lúrgia pesada i el tèxtil. A les acaballes del segle la fusta s'ha constituït en la primera activitat manufacturera, que dóna treball a uns 10.000 obrers. Aquest sector punter només seria desplaçat progressivament per la metal·lúrgia des de 1930-1940, si atenem al nombre d'obrers que emprava (1.400 empreses el 1940). En un tercer lloc quedava situada la construcció, que el 1930 ocupava a 53.500 obrers i el 1940 a 80.000. Respecte a la localització industrial s'observa un clar fenomen d'ubicació extramunicipal de forma progressiva, tendència recollida en els últims temps amb la creació de polígons. El desentrotllisme dels anys seixanta acabaria per culminar el perfil econòmic valencià: a pesar de l'expansió sostinguda de les manufactureres, la producció agrària especialitzada i d'exportació com ara la de taronja o l'arròs, va seguir fonamentant la projecció econòmica. No és estrany que els principals centres financers sustentaren per igual ambdós sectors des de mitjan segle XIX, encara que tingueren una tardana implantació local (el Banc de València es va fundar el 1900, el Banc d'Espanya que s'hi va establir en 1958, i el Bolsín de Comercio data de 1970 i ja en els vuitanta la Bolsa ). De la mateixa manera, la construcció de la xarxa de comunicacions, sobre tot el ferrocarril ––des de 1852 en el trajecte València-Xàtiva–– tingueren com a fonaments l'organització i desenvolupament del tràfic portuari, vinculat a la projecció exterior de l'agricultura local.\nDesapareguda l'horta sota l'avanç imparable del formigó, València esdevé, a hores d'ara, una ciutat eminentment dedicada al sector serveis i a la construcció, la decidida aposta tant de l'ajuntament com de la Generalitat a favor del turisme així ho certifiquen. Malgrat tot la seua enormitat com a urbs fa que allotge tota mena d'activitats industrials: paper i arts gràfiques, fusta, moble, metall, calcer, tèxtil, etc. El port ha crescut, a costa la ciutat, fins a límits insostenibles per a la ciutat però interessants en el terreny econòmic. Fira València acull durant tot l'any importants certàmens ferials d'abast internacional. Hi ha dues universitats públiques: la Universitat de València Estudi General, fundada en 1499, per tant una de les més antigues de l'Estat, i la Universitat Politècnica de València.\nAl llarg del recorregut del riu hi ha 19 ponts dels que destaquen els antics, uns gòtics, d'altres barrocs: Sant Josep, Serrans, Trinitat, Real i Mar i, dels moderns, el del 9 d'octubre, el de l'Exposició, popularment de Calatrava, tot i que d'aquest arquitecte valencià hi ha quatre, i el de Montolivet. L'inventari patrimonial és immens i no és lloc aquest per fer-lo, per tant després de citar l'Eixample i, sobre tot, el carrer de la Pau com a aparador d'un bon nombre d'edificis modernistes i el barri del Cabanyal-Canyamelar, antic poble de pescadors, com exemple de l'urbanisme del segle XIX i també amb una bona mostra de modernisme, al qual, sorprenentment, l'ajuntament pretén dividir en dues parts amb la prolongació d'una avinguda, que significarà en la pràctica la desaparició del barri, contra l'oposició ferma i decidida dels seus habitants i de la majoria dels valencians, passarem tot seguit a relacionar, sense cap ordre ni criteri i sense estendre'ns en explicacions particulars, els edificis més interessants de la ciutat, amb la seguretat que molts d'ells se'ns oblidaran:\nEsglésies de Sant Agustí, Sant Valero, El Salvador, Sant Joan de l'Hospital, Sant Andreu, Sant Tomeu, de la Companyia, de la santa Creu , Sant Martí, Sant Llorenç, Sants Joans, Sant Esteban, del Pilar, Escolàpies, Santa Maria del Mar, Nostra Senyora de la Misericòrdia (en Campanar), Sant Nicolau, Sant Domenec, del Patriarca, de Sant Vicent de la Roqueta, etc\nCol·legi de l'Art Major de la Seda. Gairebé en ruïna i oblidat per l'Administració Municipal\nPressó de Sant Vicent Màrtir\nBasilica de la Mare de Déu dels Desemparats\nUniversitat de València: Edifici noble del carrer La Nau; al carrer Blasco Ibáñez: Serveis Centrals, Facultat de Medicina, Facultat de Psicologia, Col·legi Major Lluís Vives, etc\nEdificis Alonso, Ordeig, Finca Roja, dels Dracs, Cinema Rialto (seu de la Filmoteca Valenciana ), etc\nLa Tabaquera. Actualment mutilada també per la piqueta\nLa Farinera . Al Grau\nLa museística a València està àmpliament representada: Institut Valencià d'Art Modern, Museu de Belles Arts de Sant Pius V, pinacoteca tan sols superada a l'Estat espanyol pel Prado; de les Ciències, Ceràmica González Martí; Valencià de la Il·lustració i la Modernitat, de la Ciutat, de Ciències Naturals, d'Informàtica, de la Catedral, de Prehistòria, de l'Arròs, del Joguet, de l'Art Major de la Seda, del Patriarca, del Segle XIX, Faller, d'Història de la Medicina, d'Història de la Ciutat, del Gremi d'Artistes Fallers, de les Roques del Corpus, de Conxita Piquer, de José Benlliure, de la Setmana Santa Marinera , del Trenet, Taurí, Centre Cultural de la Beneficència, etc.\nL'oferta cultural també és àmplia i no entrarem a esmentar la gran quantitat d'activitats culturals que s'hi desenvolupen a la llarg de l'any. Hem de lamentar, en aquest apartat, la pèrdua de la totalitat de sales de cinema de barri, i “del centre”, que s'han perdut al llarg de les darreres dècades, moltes d'elles allotjades en edificis ad hoc de valor arquitectònic que en la seua majoria s'han enrunat. L'oferta teatral no es correspon amb la magnitud de la ciutat però no per això deixàrem de citar el Teatre Principal, el Rialto, L'Olympia, Moratín, Escalante, Talia, L'Altre Espai, Moma Teatre o la Sala l'Horta, amés d'un munt de petites companyies, amb poques oportunitats, que munten els seus dignes espectacles: Off Teatre, Teatre El Carme, etc.\nNo parlarem de les Falles, festa valenciana per excel·lència, coneguda arreu del món, però si esmentarem altres celebracions festives que paga la pena esmentar com ara el Corpus, festivitat que es remunta a 1355 i que, en els seus diversos actes mostra un ampli catàleg de personatges com els Gegants i Cabuts o la Moma; s'hi representen els “misteris”, autos sacramentals en llengua valenciana que es remunten al segle XV, a l'igual que alguna de les “roques”, carros triomfals que permetien la representació dels misteris arreu del recorregut de la processó; també abasten gran importància etnològica les dansetes que s'hi executen en diferents moments i punts del cap de setmana del Corpus. Altra festa de gran interès és la Setmana Santa Marinera que té lloc als Poblats Marítims amb gran luxe de vestiments, música i imatgeria. Altres esdeveniments que convoquen gran nombre de valencians al carrer són el dia de la Verge, els Miracles de Sant Vicent Ferrer, la Fira de Juliol i els actes (no sempre) cívics del 9 d'octubre i les manifestacions del 25 d'abril.\nL'arròs és el rei de la gastronomia valenciana paella, arròs al forn, amb fesols i naps, amb bledes, caldós, etc; all i pebre, bullit de bajoqueta i ceba, fideuà i dolços tan estimats com la mona de pasqua, el panquemao, els pastissos de moniato, etc. El dia de sant Donís és el día dels enamorats valencians, amb aqueix motiu els homens regalen a la seua dona la típica mocadorà: un mocador on s'emboliquen xicotetes dolços, en forma de fruites, fets amb massapà, acompanyats d'uns més grans anomenats la piula i el tronador.\nBloc País Valencià, poble a poble Jardins de Montfort.\nBloc País Valencià, poble a poble Col·legi d'Art Major de la Seda\nBloc País Valencià, poble a poble. L'Albufera\nBloc País Valencià, poble a poble El Cabanyal\nEvalencia-Portal de la cultura\nMostra València Cinema del Mediterràneo\nAntiga Fàbrica de la Seda. Naus industrials del XVII, reformades en el XVIII. Acull dependències municipals i culturals\nErmita de Santa Bàrbara. Segle XVII.\nImatges de Vinalesa\nLocalització de Vinalesa al País Valencià\nL'oratge a Vinalesa\nL'escassa superfície municipal s'escampa entre el barranc de Xiva i el Túria i els veïns ocupen el nucli urbà i el barri del Crist, que forma conurbació amb València.\nEls romans fundaren i batejaren el lloc almb el nom de Silvella “petit bosc” encara es conserven romanalles al Mas del Castell i unes bases de columna al poliesportiu, i, fins no fa tant de temps, hi havia calçada i canalitzacions que desaparegueren sota el polígon industrial. Dels moros hi ha, a banda de la sèquia de Xirivella, l'arc de mig punt de la Closa. L'ocupació cristiana arribà el 1238 en la persona del lloctinent de Jaume I (1208-1276), Hug de Fullaquer, comanador d'Alcanyís i vicemestre de l'orde de Calatrava que va prendre possessió del senyoriu per cessió reial. Els colons pagaven als de Calatrava l'arrendament i els delmes. Al llibre de Repartiment se la cita repetidament al llarg de 1238. El 16 d'agost de 1238 Jaume II (1267-1327) va autoritzar la pignoració que per onze anys feien els de l'ordre a favor de Pere de Boïl i Castellar i la seua muller, Caterina Diez ; aquesta pignoració fou renovant-se tàcitament fins que el papa Climent va donar definitívament el senyoriu als Boïl. Durant el segle XIV, va residir-hi, amb la seua dona, Valençona Castell , Raimon Muntaner (1265-1336), on va començar a escriure “ La Crònica ” obra senyera de l'autor i de les lletres medievals. En les Germanies alguns llauradors del poble s'uniren als agermanats. L'any 1609, després de l'expulsió dels moriscs, el lloc romangué despoblat i hagué de tornar a repoblar-se amb gents vingudes de diferents llocs mitjançant carta pobla de 17 de juliol de 1611. En 1811 passa a senyoriu del marquès de Llanera i en 1814 al del de Dos Aigües fins l'abolició dels senyorius aqueix mateix segle. En 1812 a punt estigué de caure presoner a Xirivella el mariscal francès Suchet (1770-1826) en la seua ocupació de la vila. Durant la guerra hi tingué lloc una insurrecció cantonalista.\nLa conurbació amb València dona una economia basada, com la de la gran urbs, en la indústria i els serveis que atrauen una forta immigració. Malgrat tot encara s'hi cultiven creïlles, dacsa, cebes i cítrics.\nActualment, en el poc que es conserva del poble vell, hi ha la Casa del Dau (altres en diuen de Déu), on es pagaven els arrendaments a l'orde de Calatrava, una villae romana. D'arquitectura religiosa, antiga i moderna, hi trobem:\nClub Atletisme Peus Lleugers\nLocalització de Xirivella al País Valencià