L’escora marítima de la vella València fluvial - Cultur Plaza\nL’escora marítima de la vella València fluvial\nPlànol de València del XIX on es distingix l’espai entre el centre de la ciutat i la frontera marítima\nVALÈNCIA. Durant els últims 50 anys la ciutat de València ha tancat un procés decantat al llarg dels segles que ha canviat la seua fisonomia per a sempre: l’antic aiguamoll que un dia va ser tota la seua vega es convertí en fèrtil horta, llaurada i explotada amb enginy i sabuderia des de fa un llarg mileni. On hi hagueren séquies, barraques i parcel·les pentinades amb tiralínies, en les últimes dècades irromperen finques i carrers amb una ordenació, en general, caòtica i sense més planificació que la dels beneficis ràpids. Hui València s’està bolcant cap a la mar, en un procés tan discret com irreversible, sense que els valentins en siguen massa conscients, com sol passar amb els protagonistes dels grans canvis. Es tracta d’un procés lògic, més per la natural tendència dels seus habitants cap a la costa que per una disposició consistorial, decidida i planificada. El preu ha sigut la pràctica desaparició de l’horta capicasalina. I només un apocalipsi podria tornar les coses arrere.\nAmb esta escora, la capital s’ha convertit en un espill del seu país. O el país de la capital, més aïnes. Un colp d’ull al territori valencià des del cel ens mostra un procés semblant: entre el Sénia i el Segura s’obrin, de nord a sud, els clavills d’aigua i vida del Millars, el Palància, el Túria, el Xúquer, el Serpis, l’Amadori, el Montnegre o el Vinalopó. Els “camins d’argent” que va sentenciar Emili Beüt aneguen amb el seu esplendor hídric les valls que queden entre les grans serres litorals valencianes i la mar, escampant fertilitat i collites. La secular riquea agrícola, forestal i paisatgística dels valencians s’arrela en este diàleg històric entre muntanya i pla, en paral·lel a la mar, al llarg de la costa a la qual s’aboca el nostre vell regne, com un cos jacent sobre l’arena de la platja, abraçat per les ones. En les últimes dècades tot este plàcid equilibri s’ha desballestat per l’edificació indiscriminada en àmplies zones de la costa. Moltes d’elles tenien un gran valor ecològic. I ningú va ser capaç d’acompassar la vocació marítima dels valencians amb la preservació d’un patrimoni natural irrepetible.\nValentia, l’illa fluvial que donà nom a un regne\nEn temps remots tant els nostres rius de superfície com els subterranis devallaven des de les serralades per a formar marjals i aiguamolls que, amb el temps, serien aterrats i acabarien conformant grans extensions d’horta, amb abundant aigua dolça de reg. Així quedà configurada la franja costanera valencians, abans del creiximent demogràfic i la pressió urbanística dels últims anys: un “collage” de zones agrícoles, paratges naturals pràcticament inalterats i xicotets nuclis de població. D’aquells paratges ens queden àmplies àrees que s’han salvat, en part, de la dessecació, zones humides que hui, per fi, recobren tot el seu valor patrimonial i recorden la importància cabdal de l’aigua.\nEl terme de la ciutat de València (l’Albufera inclosa) era fa encara només un segle i passeres un extens verger d’hortes que abraçaven l’antiga Valentia romana, la ciutat fundada per Dècim Juni Brut l’any 138 a. C. sobre l’illa fluvial que tingué el seu port just on hui es troben les torres dels Serrans. Costa imaginar –tot i les naumàquies tant del gust dels valentins– els vaixells mercants remuntant el Túria, però menys després de conéixer la prodigiosa arribada d’una host vikinga fins a Oriola a través del riu Segura, com ens ha recordat estos dies l’exposició del Museu Arqueològic d’Alacant.\nAixí s’escampà una taca d’oli, des del tossal i la seua actual plaça, que acabaria amb la constitució del regne de València després de la conquista de Jaume I. Les hortes guanyaren terreny a l’aigua al voltant de la ciutat, fins a convertir el seu entorn en el verger hortofrutícola urbà més extens d’Europa, que anava a ser el catalitzador del ràpid creiximent de la ciutat i del seu “hinterland”. L’assorament de la vega valentina era un fet, una terra a seny de nutrients, amb aigua abundant, enllestida per al progrés, per a ser l’orige de la històrica fertilitat valenciana. El procés, a distintes escales, va ser molt semblant en el Maestrat i la Plana, en la Safor i les Marines, en l’Alacantí, les valls del Vinalopó i la Vega Baixa. Per tot arreu hi havia un Tono dispost a enujar al tio Paloma i traure de l’aigua marjalenca, terra fèrtil. I açò és convertí en un factor de cohesió geo-política d’una punta a l’altra del país, i en un solatge per a la nostra futura identitat col·lectiva: les mateixes persones amb semblants reptes d’adaptació a l’entorn acaben sentint-se units per les necessitats compartides i pels estímuls de la seua relació amb la terra.\nVista aèrea de Blasco Ibañez a mitat fer\nL’avinguda Blasco Ibáñez, l’expansió urbana i la desaparició del verger d’Europa\nEn l’últim segle –i particularment en les darreres dècades– l’expansió erràtica de la capital valenciana ha representat una amenaça molt seriosa per a la pervivència –hui ja quasi residual– de l’horta en el seu terme. És cert que l’avinguda de Blasco Ibáñez es dissenyà amb la vocació de boulevard parisí o d’avinguda del Berlin oriental, però no ho és menys que es féu sense mirar pèl ni atendre les circumstàncies particulars de València, çò és: les persones que desplaçaria i el patrimoni que malbarataria. Com a conseqüència, traspassar aquell plànol del paper a la realitat topetà amb esculls de tota classe per a avançar lentament fins al Cabanyal. Ho va fer arrassant l’horta al seu pas, sense mirament. Com sol succeir en estos casos, l’avinguda fon l’ariet i, de calbot, al nord i sobretot al sud, la ciutat va créixer a espentes i redolons, sense equipaments, apedaçada i esguellada, a pur de finques lletges i barates. Negoci ràpid i generoses plusvàlues. El resultat final no tingué res a vore amb París ni Berlin. I, a més, les ampliacions universitàries representaren la destralada definitiva a l’esperança de conservació de l’horta del cap i casal.\nNo podem perdre de vista que en els anys 60 del segle XX el Cabanyal i el Grau encara eren un nucli urbà clarament distanciat de la ciutat estricta i connectat a través del camí del Grau (avinguda del Port) i d’uns altres camins d’horta com els Fondo del Grau, el d’Algirós, el vell del Cabanyal o el de Vera. Entre estes dos valències, la fluvial i la marítima, existia un laberíntic matalap de minifundis amb tota la seua riquea etnològica, com es pot comprovar a bastament en plànols i mapes. L’horta, en definitiva, esdevingué la gran víctima del “desarrollismo” desenfrenat dels 60 i de la bambolla immobiliària de primeries del segle XX. La ressaca, en un cas i en l’altre, ha sigut terrible. Els vials de Blasco Ibáñez i Tarongers, amb els anys, l’assentament de la població i la consolidació de la desfeta, són hui imprescindibles per a la creixent població del Marítim. Però les coses haurien d’haver sigut distintes i l’escora de València cap a la mar, més racional i menys traumàtica.\nLa València fluvial de Jaume I, més marítima que mai\nL’escora de València cap a la mar s’inicià amb el barri de Sant Josep. Immortalitzat en la novel·la de Rafa Lahuerta «La balada del bar Torino» i alçat de sobte en mig de l’horta fon el nucli pioner de població entre Benimaclet i el Cabanyal. Les primeres cases es bastiren a primeries del segle XX, amb Mestalla, des de 1923, com a fita arquitectònica que anunciava la proximitat de la civilització urbana. El procés, alimentat a parts iguals per l’innat poder d’atracció de la mar i per l’ambició d’una generació de promotors, s’accelerà al llarg de tot el segle XX i en especial en les últimes dècades, per a desplaçar la centralitat de la ciutat cap a la mar.\nLa València fluvial que conquistà Jaume I i que va créixer d’esquena a la mar, hui mira cap ad ella de forma indissimulada, més que mai, especialment amb la il·lusió d’un futur esperançador per al Cabanyal, després de paralitzar-se definitivament el seu procés de destrucció i amb la seguretat que els veïns dels pobles mariners de València podran ser partíceps d’esta nova València marítima sense patir una traumàtica transformació urbanística ni, al remat, la substitució poblacional que pretenia el municipi governat amb mà de ferro per Rita Barberà durant 24 anys. Darrere dels anhels per millorar la vida dels valentins i de connectar València amb la mar, glatia el major “pelotazo” urbanístic de la història del cap i casal. A l’altra banda del vell Túria Natzaret, ais, és un altre món, un capítol a banda, un repte superlatiu.\nLes Drassanes en el segle XIX, amb la customització modernista de les naus gòtiques\nLes Drassanes: el poder de la ciutat sobre l’aiguamoll\nLes Drassanes del Grau tenen el seu orige més remot en la llicència concedida a la ciutat l’any 1284, per Pere I el Gran, per a alçar un edifici on construir i reparar els vaixells que la monarquia necessitara per a la conquista de la Mediterrània. Mig segle més tard, en 1338, segons ens conta Francesc Almela i Vives, la ciutat assignà pressupost per a bastir un altre edifici, més espaiós i millor guarnit, on alçar xàrcies, veles, rems i altres atifells nàutics i militars. La construcció naval es faria al ras. Les Drassanes tindrien modificacions substantives pràcticament fins als nostres dies. En orige comptaven amb una tàpia exterior, un amplíssim espai de treball al voltant de l’edifici i un fossar al voltant. I és que, a l’ombra de Santa Maria del Mar, les Drassanes operaren també com a bastió defensiu amb arsenal i canons, fins a la construcció del baluard del Grau. No debades, des de la fundació de la Vilanova l’objectiu primer del conqueridor fon instal·lar un poder armat que garantira la seguretat de l’entrada per mar a València.\nEn 1840 la ciutat vengué cadascuna de les drassanes a particulars que li donaren diversos usos: magatzems, fàbrica d’efectes navals, la naviera Illueca i inclús el cine Alhambra. El caràcter gòtic de l’edifici era massa auster per al gust dels nous propietaris que les customitzaren amb l’estil moderniste de moda. Des de 1979 el consistori recuperarà la propietat i l’any 1992 s’inaugurà l’edifici rehabilitat. La identitat arquitectònica de les Drassanes ve definida per la seua estructura, que ha sobreviscut al pas dels segles i a les reformes. Tant és així que, abans de la construcció de les finques del carrer del Dr. J. J. Dòmine en els anys 60, les “arcades” o “navades” formaren part, junt al campanar de Santa Maria, de l’“skyline” del Grau que es gravava en la retina dels que aplegaven a la ciutat per mar, vista documentada en distints gravats.\nEn la distància curta les Drassanes a penes conserven huit elements decoratius originals, però amb una poderosa càrrega simbòlica: els canalons que desaigüen per les dos fronteres estan recolzats sobre sengles escuts de cairó coronat. València refrendava així el seu poder sobre l’antic aiguamoll, refermava la identitat urbana del Grau i creixia des de la fidelitat a la corona i, més encara, als Furs. I seguiria fent-ho, amb idèntica simbologia, ja sense Furs, a principis del segle XX, en construir el Mercat del Grau, a escassos metres de les Drassanes, i arrematar-li les navades amb l’escut, ja ratpenatitzat.\nJaume I i la simbologia del ratpenat\nEl ratpenat orfe, sense cairó barrat ni corona, ha decorat les fronteres de moltes cases en el Cabanyal i en el Grau al llarg dels segles, com a símbol que és de protecció i bona fortuna, des dels temps de Jaume I, protagoniste de la popular llegenda per la qual un ratpenat, protegit seu, va advertir-lo d’un atac sarraí. L’animalet cuidà la llar jaumina i, amb eixa intenció, els vells habitants del Marítim arremataven també amb el símbol alat les seues fronteres. L’explicació més prosaica és que el ratpenat era un animal beneït en terra d’hortes i aiguamolls, quasi tant com l’andragó, ja que la immensa majoria dels especimens són uns consumats insectívors i el campament de Jaume I i les seues hosts en Russafa, mentres durà el setge de València, devia estar infestat de mosquits.\nDesgraciadament moltes de les cases amb ratpenat han sigut assolades i el benefactor símbol ha desaparegut de les de nova planta, encara que no de l’escut del cap i casal ni del de tantes entitats culturals, associatives o deportives. El ratpenat, escampat per tota la corona d’Aragó, ha esdevingut no obstant un símbol de valencianitat i també fon punt de concòrdia heràldica entre els poderosos Jurats i els valencians d’a peu, que s’emparaven ad ell, amb devoció, per a que els protegira de parar com el tio Canya, que acabà, com és sabut, sense les claus de sa casa. Així és com les ales esteses del ratpenat arraeceren de tot mal als valencians, barrats i coronats, que s’acullen a la seua ombra, al marge de l’extracció social, i així es consolidà l’afecte pel mamífer alat.\nLa conquista del Mediterrani i la pesca del bou\nEn tot cas pareix ser que fins al segle XVII els noctàmbuls voladorets no ocuparen blasons, ni arribaren a temps, per tant, de contribuir, cuidant llars i tendals, a la conquista aragonesa del Mediterrani. Des de les drassanes del Grau es botaren repolits vaixells per a l’armada reial, amb l’excel·lent fusta del roure valencià, idònia per a quilles i quadernes. Resabuts mestres d’aixa i calafats arredoniren el caràcter senyorial que encara hui tenen les Drassanes, que esperen trobar-se, algun dia, plenes de sentit, com a alberg del llargament desitjat Museu Marítim de València.\nPoc tenien a vore estes gòtiques, d’imponents voltes, amb les drassanes familiars que hi havia, vora riu, en el raval de Cantarranes, junt al barquer que, com Caront els dies de bruma i humitat, feia els trasllats d’una vora a l’altra del Guadalaviar; o enfront de la platja, entre les Arenes i les Termes, on es bastien les grans barques de bou, apuntalades directament sobre l’arena. Tan prop com estaven les unes de les altres i des del Grau salpaven les naus per a la conquista militar de la Mediterrània, mentres des del Cabanyal ho féien per a buscar els bancs de pesca que havien d’alimentar a milers de famílies del poble i, també, de pas, proveïr, les taules del rei, sempre de paladar tan fi i estòmec tan agraït.\nSobre la València marítima conquerida a l’aigua es construïen les poderoses naus que portaven als valencians per tota la Mediterrània. Ja de ben antic sempre hi hagué una València que visqué, desacomplexadament, de cara a la mar, ben arrelada en el Mediterrani, somiant i patint vora mar, sobre la novella i ferma terra de l’antic aiguamoll.\nOstreria en el port\nLes séquies marítimes i la Venècia d’aiguamoll\nCom el territori valencià, la frontera marítima de València també és una estreta franja paral·lela a la mar i clavillada per llits fluvials, en este cas les séquies que la travessen de sud a nord: el riuet, la d’en Gasch, la dels Àngels o Pixavaques, la Cadena i Vera. A finals del XIX per estos amples rierols circulava l’aigua tan cristal·lina que les dones feien allí la bugada, llançols i vestits de diumenge inclosos. Totes les séquies tenien ponts per on travessar-les. La festa de l’aigua era total, en memòria de l’aiguamoll que un dia va ser el poble: la majoria de les cases tenien pous artesians en les cases amb cabalosa provisió d’aigua potable; Joaquim Díez ha documentat l’existència de banys públics i balnearis des del segle XVII; fins fa no res hi havia fonts de beure sobre la pròpia arena de les platges, directament perforades sobre bosses d’aigua dolça, i a finals del XIX, amb l’auge del termalisme en tota Europa, el Cabanyal es convertí en una destinació de referència en la península. Tan és així que, per estrany que resulte, fa a penes quinze anys hi havia una embotelladora d’aigua mineral en el Cap de França, a 200 metres de la mar, Sellarim, que era el nom dels propietaris, Miralles, al revés. L’aigua tenia extraordinàries propietats i s’exportava a tota Europa des de l’oficina comercial de Madrid.\nLes hortes i la sedimentació marina acabaren amb l’aiguamoll fa segles –només un i mig en la Malva-rosa–, però ens deixà una de les platges urbanes més amples d’Europa i les aigües freàtiques, termals i “minero medicinals”, que seguixen ahí baix. La memòria d’aquell Cabanyal de finals del XIX que rebé els primers allaus de turistes és efímera, i quasi flamígera, com tot allò passatger que fem els valencians per a delectació dels sentits i sense prestar atenció a la permanència material: els pavellons aquàtics de les Arenes i les instal·lacions modernistes de l’antic balneari, les barraquetes de bany, els “merenderos”, el restaurant Miramar, el tir de “pichón”, l’ostreria, els clotxiners que estigueren instal·lats en el Pedregalet, just on ara hi ha una altra classe de viver, l’EDEM de Juan Roig, el teatre Serrano… Va faltar només algú més agosarat que dissenyara la trama d’una Venècia d’aiguamoll, aprofitant el curs de les amples séquies i els ponts.\nDe tot aquell esplendor només queda en peu l’edifici de les Termes Victòria i els templets neoclàssics de les Arenes. I no obstant València es capgira cap a la mar, d’una forma intensa i decisiva. El reflex més preclar de la inequívoca vocació marítima dels valentins és la descomunal infraestructura portuària, furtada a la mar, pam a pam, amb la constància i la convicció dels seus impulsors al llarg dels segles, prohòmens del comerç que transformaren, al llarg de generacions, el pont de fusta d’una platja d’arena en un dels ports comercials més importants del Mediterrani. En realitat el Cabanyal de séquies i ponts, el port arrapat a la mar i l’Albufera, amb els seus albuferencs i ravatxols pels canals, tenen, en el seu bucòlic recorregut històric, alguna cosa de Venècia d’aiguamoll.\nDones llavant la roba en la séquia d’en Gasch (actual cantó Mediterrani amb Progrés)\nUna ciutat nova. Mar i riu, en harmoniós maridatge\nValència ja està decididament escorada cap a la mar. No debades tot allò que queda entre el pont del Real, Alboraya i la vora nord del vell riu pareix condemnat a marcar el devindre de la ciutat en les properes dècades. És el territori urbà que els cabanyalers, no exempts de sorna, anomenen “les àrees d’influència” o, simplement, “les colònies”, no sense certa raó històrica: els llauradors que vivien enmig de l’horta, fa un segle, miraven més cap a la mar que cap a la ciutat. També en menor mida Nazaret i Russafa pel sud. Benimaclet, al seu aire, fa de frontissa amb la resta de València, i Vera és una transició, fins al Carraixet, amb l’horta viva que resistix al nord de la ciutat. Junt al tossal seguix la vella illa fluvial, el cor de la ciutat entregat al comerç d’arrapa i fuig i al “fast food” que alimenten els visitant més vulgars, l’espai que marca la que hauria de ser l’immortal València dels campanars que ens retrata Toni Sabater en la seua magna obra «Ciutat de campanars». I no obstant amenaça en adoptar l’aspecte tòrrid i groguenc, més enllà de l’enormitat patrimonial, d’un decadent parc temàtic.\nMés enllà d’intencionalitats polítiques, de grans projectes i paraules ampuloses, els valentins senten una natural i creixent inclinació a endreçar l’eix de la ciutat cap a la mar i són, al remat, els qui han forçat l’escora. Aplegats ací, els governants saben que existixen quatre espais clau que en els propers anys poden facilitar o entrebancar un procés sense marxa arrere: la recuperació de la dàrsena originària del port i la restitució del seu ús per a la ciutadania; la rehabilitació integral i la posada en valor del patrimoni moderniste del Cabanyal; la reordenació del tram final del vell Túria i de Natzaret, i la solució sostenible per a l’extensió de terreny que resta entre el port, el Grau, el riu i les naus Cross. Dosmil anys després la Valèntia fluvial de Brut i de l’exuberant escut de la banya de l’abundància, estén les amples ales del ratpenat jaumí cap a la mar, on seculament arribaren les séquies i els seus ramals. Les huit fèrtils donzelles ens ho recorden des de la font del riu Túria, des del cor de la València romana: l’aigua és la vida. I la València del futur és la mar i el riu, en harmònic maridatge. ¿D’esquena a la mar? Mai més.


Apartment Old Town Rovinj Croàcia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Fer un comentari al lloc web\nApartment Old TownApartamentVrata po zidom 8, Rovinj Casc Antic, Rovinj, Croàcia, 52210 - Veure al mapaExcel·lent8,1Basada en10comentarisApartment Old TownVeure més fotos"Although the flat is in the old town very close to the main..."GertraudKosovoVeure més fotosVeure totes les 24 fotos\nBen situat a la les platges, la cultura, els paisatges area de Rovinj ciutat, Apartment Old Town us proporcionarà el millor lloc per a un merescut descans. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. A Apartment Old Town, l'excelent servei i instal.lacions superiors faran de la vostra estada una experiència inoblidable. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos transport hotel/aeroport, habitació familiar. Les instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, aparell de televisió, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, cuina americana, nevera a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Apartment Old Town és una elecció inteligents per a viatgers a Rovinj, i ofereix una estada relaxant i sense molèsties.


El CVB Barcelona torna a la competició europea\nL’equip d’Adrián Fiorenza tornarà a competir la propera temporada a la CEV Challenge Cup, la competició europea a la que s’han inscrit més de 120 clubs. Després d’una temporada de bons resultats, després d’aconseguir entrar e...\nCVB Barça i AEC Vallbona Granollers entre els millors d’Espanya\nDiumenge van finalitzar a Conca i a Les Palmes de Gran Canària els Campionats d’Espanya Cadet masculí i femení, respectivament, amb la participació de quatre equips catalans. Finalment el CVB Barça en categoria femenina i l’AEC Vallbona Granollers, e...\nDes d’avui es disputen a Las Palmas de Gran Canaria i a Conca els Campionats d’Espanya femení i masculí, respectivament. Els 4 equips catalans que hi ha en competició, 2 en el femení i 2 en el masculí, han començat la competició amb vic...\nCap de setmana de seleccions a Lliga Europea i Lliga Mundial\nLa selecció espanyola de voleibol es troba ja a Àustria on avui disputarà el primer partit de la segona ronda de la Lliga Mundial. Els de Fernando Muñoz jugaran avui contra Mèxic a las 17:45, demà a la mateixa hora amb Alemanya i diumenge amb la selecci&o...\nLlistat del 151 al 155: Coincidències: 465


Com comparar de manera correcta 2 o més ofertes de préstecs | Consumer\nPer poder comparar de manera efectiva diverses ofertes de finançament és necessari tenir en compte aspectes com l'interès del crèdit, les comissions o els preus dels productes vinculats\nData de publicació: Dilluns, 20 de Gener de 2020\nQuan busquem finançament i volem fer-ho de forma responsable, el més lògic és comparar diverses ofertes a diversos bancs per poder triar la més barata i la que millor s’adapta a nosaltres i al projecte que desitgem finançar. No obstant això, a causa de la quantitat de característiques d’un crèdit que influeixen en el seu cost total, resulta complicat saber què aspectes cal tenir en compte o què preguntar al banc per poder tenir a mà tota la informació necessària per comparar. En el següent article t’assenyalem en què has de fixar-te per fer-ho de manera correcta.\nQuè hem de comparar en una oferta de finançament\nPer poder comparar de manera correcta entre una o una altra proposta és necessari tenir en compte diversos factors que influiran en el cost total del préstec que estem buscant. I si comparem entre tots aquests aspectes, podrem tenir una idea completa de quant ens costarà el crèdit i així acarar amb facilitat les ofertes.\nEl primer factor serà el TIN (tipus d’interès nominal), l’interès anual del préstec, que ens indica el preu que pagarem al banc per deixar-nos els diners. No obstant això, no sempre serà l’única cosa que abonarem en un crèdit. Existeixen altres característiques que poden fer que una oferta amb un TIN baix sigui més cara que una altra amb un interès més alt.\nEntre aquests aspectes estan les comissions de formalització, d’estudi i obertura, el cost de la qual ronda entre l’1 % i el 3 % dels diners sol·licitats, i que s’hauran de pagar juntament amb la primera quota de reemborsament. Aquestes comissions faran que el cost del finançament augmenti diversos centenars d’euros.\nD’altra banda, uns altres de les despeses que menys es tenen en compte, però que influeixen molt en el preu final, són els costos dels productes vinculats. Així, si ens exigeixen contractar un segur, est tindrà un import anual que hem d’afegir en el càlcul del preu total del crèdit.\nI, finalment, és vital fixar-nos en la TAE (taxa anual equivalent). Aquest percentatge inclou tant els interessos (TIN) del préstec, així com altres costos associats com les comissions. A més, aquest percentatge està unificat en tots els crèdits, per la qual cosa ens permet realitzar una comparació ràpida. En l’actualitat, la TAE mitjana dels crèdits al consum és del 7,56 % d’acord amb el Banc d’Espanya; qualsevol préstec amb una TAE menor serà considerat una bona oferta.\nTota aquesta informació ha d’aparèixer de manera clara en el contracte o en l’oferta personalitzada que ens doni l’entitat, d’acord amb la Llei 16/2011, de 24 de juny, de contractes de crèdits al consum. A més, també tenim dret a rebre una oferta vinculant, que ens possibilitarà mantenir les condicions que ens brindi el banc durant 14 dies naturals mentre comparem ofertes.\nPer comparar amb facilitat, millor calcular cada cas\nLa millor manera de comparar entre dues o més ofertes de finançament és amb la simulació d’un préstec. I és que els costos, les quotes i el total varien segons el termini i la quantitat que sol·licitem, com negociem o la finalitat per la qual volem els diners.\nPer això, la manera més fàcil i efectiu de comparar entre dues ofertes de crèdits és fer dos o més columnes on apuntarem, segons la quantitat i el termini que hàgim triat, les quotes mensuals que abonarem, el cost de les comissions, així com les quotes anuals (i totals durant tota la vida del crèdit) dels productes vinculats. A més, haurem de sumar totes aquestes quantitats per saber quant pagarem en total.\nEsbrinar el cost total del crèdit serà la forma més ràpida, objectiva i efectiva de comparar quin és l’oferta que més barata ens sortirà.


Entrevista a Juanjo Lozano: "M' agradaria veure als meus fills i als seus companys actuals representant al G.A. Lluïsos Mataró d' aquí a 10-15 anys" - Grup Atletisme Lluïsos Mataró\nEntrevista a Juanjo Lozano: “M’ agradaria veure als meus fills i als seus companys actuals representant al G.A. Lluïsos Mataró d’ aquí a 10-15 anys”\nEn Juanjo Lozano va aterrar fa relativament poc als Lluïsos. Hi tingué el primer contacte com a pare un cop la seva filla gran (la Leyre) s’ incorporà a la nostra escola al 2015, més tard començà a entrenar atletes i l’ any passat arribà al càrrec de coordinador tècnic del club. Tot i això i el seu contacte diari amb els atletes, segueix sent un gran desconegut per a molts. A partir d’ avui això ja no passarà.\nData i lloc de naixement: Palma de Mallorca, 6 de març de 1974\nA què et dediques professionalment? Delegat Comercial de Mondo Ibérica, portant les zones de Catalunya, Andorra i Illes Balears.\nQuan et trasllades a viure a Mataró?\nA finals de gener del 2004. La meva dona i jo ens casàvem al setembre d’ aquell any.\nA quina edat vas entrar al món de l’ atletisme i per què?\nVaig començar amb 11 anys a la categoria aleví a l’ equip del col.legi, que acabà convertint-se en entitat esportiva atlètica, i ho compaginava amb el futbol sala, on vaig jugar de porter fins els 14 anys, quan em vaig centrar exclusivament en l’ atletisme.\nQuina ha sigut la teva trajectòria esportiva com atleta, entrenador i directiu?\nPodeu veure-la de manera molt detallada en document adjunt clicant aquí.\nA quina edat i per què vas penjar les sabatilles?\nVaig estar entrenant i competint “regularment” fins als 22 anys (1996).\nEls atletes als que entrenava des de petits anaven creixent i requerien més temps i atenció per part meva per a la seva correcta progressió. Molts d’ ells estaven amb la selecció balear i amb mínimes pels campionats nacionals, i tots en especialitats tècniques (llargada, alçada, javelina, triple, etc).\nA la meva baixa activitat s’ hi afegí un increment de pes (tinc faclitat per a això) i vaig acabar refugiant-me en els llançaments l’ última part de la meva carrera esportiva.\nDesprés em vaig traslladar a viure a Mataró i la meva activitat laboral m’ allunyà del món atlètic… com a practicant i entrenador.\nMillors i pitjors records en el món de l’ atletisme en totes les teves facetes.\nATLETA: Els millors records són les llargues jornades de les competicions de decatló. Les fèiem dissabtes a la tarda i diumenges al matí i acabàvem tots morts. I d’ aquelles competicions hi ha el pitjor record, un zero en perxa al campionat balear absolut de decatló al 1992 que em relegà al segon calaix del podi.\nENTRENADOR: Els meus inicis com a monitor, veure crèixer als atletes tan a nivell atlètic com personal, aconseguint varis d’ ells mínimes per campionats nacionals. I els que estic tornant a tenir amb els èxits aconseguits amb el grup d’ atletes màster que porto actualment, aixi com les jornades de tecnificació amb atletes de l escola. O algun dia que em toca entrenar als meus peques.\nORGANITZADOR: La preparació de la competició de la Universiada’99. Fou una experiència que mai oblidaré.\nVas començar a tenir contacte amb els Lluïsos al setembre del 2015 arrel de l’ entrada de la teva filla Leyre a la nostra escola. Al principi només com a pare i fotògraf (molt bo, per cert). Però fa uns dos anys vas començar a col.laborar puntualment amb entrenaments de l’ escola i vas crear un grup d’ entrenament de pista (conegut com “The Run and Fly”). Què et va portar a crear aquest nucli?\nUna de les il.lusions més grans que tenim els que hem viscut amb intensitat aquest mundillo de l’ atletisme és que als nostres fills els enganxi i facin la mateixa activitat que han fet el seus pares.\nLa Leyre es va apuntar al casal d’estiu del club i quan es va acabar ens va dir que volia apuntar-se a córrer amb el seu cosí Víctor (Ruiz, fill de la Jessica León i en Juanjo Ruiz), i així començà la relació amb el club.\nSempre m’ he mantingut al marge de l’ activitat atlètica de la meva filla, deixant en mans d’ entrenadors i monitors de l’ escola la seva formació atlètica, dedicant-me a acompanyar-la a totes les competicions amb la meva càmera réflex digital per inmortalizar tan a ella com a tots els del club que passessin per davant del meu objectiu.\nLa meva dona fou la que comentà a personal del club que si algun dia necessitaven alguna cosa el seu marit era entrenador d’ atletisme, encara que no exercia des d’ inicis del 2004 quan em vaig traslladar a viure a Mataró.\nFou a finals del 2017 – principis del 2018 que la meva cunyada Jessica León, que estava entrenant al grup d’ espera, em va dir que volia tornar a saltar llargada… per motius laborals. Li vaig dir que no m’era possible atendre-la com es mereixia i que busqués tècnic al club que l’ ajudés, però ja m’ havia despertat el cuquet. A més, em feia molta il.lusió tonar a entrenar-la, ja que es va iniciar en l’ atletisme amb mi a Mallorca en les categories de benjami a infantil del 1990 al 1996. Vaig començar a passar-li entrenaments i em vaig comprometre a pujar els divendres o dissabtes per fer l’ entrenanemt tècnic de la setmana.\nUnes setmanes més tarde s’ uní al grup la Betània Duarte, que deixava de ser la dona tot terreny del club per centrar-nos en el sector velocitat preparant els 60, 100 y 200 metres llisos.\nAl campionat de Catalunya màster de Mollet de principis de juny la Betània va guanyar 100, 200 i 4 x 100 i la Jessica llargada i 4 x 100. I a finals de més estàvem a Vitoria competint, assolint la Jessica el sots-campionat d’ Espanya F35 en llargada i la Betània un 5è lloc en 100 i 7è en 200.\nEl tema de posar un nom al nostre grup d’ entrenament va néixer de la conya dels grups d’ entrenament que seguíem per xarxes socials i en vàries sessions informals ens va sortir això de “The Run & Fly” (Betània “Run ” i Jessica “Fly”). I pel tema del logo i el demés tenim a la Betània que va fer la resta.\nEl mateix 2018 se’ns uní la Susana Pagés, al 2019 Emma Olasz, Rut Coll, Raquel Campos, Juanjo Ruiz, Rafa Pardo, Natalia Rodríguez i Sergi Riera (aquests dos últims al 2020 han canviat de grup) i al 2020, arribaren Verónica Fernández i Juanda Cortés, a més de l’ Ernest.\nLa veritat és que és un grup bastant fàcil de portar i tots amb les idees molt clares, cosa que ajuda bastant a l’ hora de fer les planificacions. Aquest any 2021 tot una mica més confús per la situació actual, però aquí estem.\nLa passada primavera vas acceptar la responsabilitat de ser el nou coordinador del club. Com va anar? Què et va portar també a això? Què creus que pots aportar?\nDoncs vaig rebre una trucada del president i del secretari del club dient que volien tenir una conversa amb mi i ens vam reuinir en vàries ocasions. D’ aquestes reunions en va sortir l’ esborrany d’ un projecte de futur pel club a mig/llarg termini, en el qual hi estan integrats tots els actors actuals del club (entrenadors, monitors, atletes, junta directiva, etc.) i que compta amb el suport total de la junta directiva.\nCom a coordinador tècnic intento aportar al club tots els meus coneixements i experiències en tots els àmbits que he tocat dins el món de l’ atletisme, des de sessions de tecnificació pels atletes més joves fins a temes d’ organitzacions de competicions, temes administratius… Però tot dins d’ un consens amb els responsables de cada àrea o secció.\nLa idea és formar un equip tècnic cohesionat i col.laboratiu, en el qual les decisions es prenen en equip i on s’ escolten les opinions de tothom i que jo només hagi de transmetre la informació dels entrenadors i monitors a la junta directiva.\nS’ ha estructurat el club sota direccions d’ àrea: Xènia Pelegrí (escola), Jordi Pelegrí (direcció tècnica), Betània Duarte (màsters), Prudencio Pérez (running) i Paco Martínez (organització). Així és més fàcil treballar i hi ha una atenció més directa als nostres entrenadors i atletes. Tots ells són grans coneixedors del club. Porten moltíssims anys i és fàcil formar un equip amb gent així.\nI una vegada dins, que t’ has trobat? Et sents suficientment respaldat per la junta, institucions, entrenadors, atletes…? Les coses són com esperaves o t’ has trobat amb més o menys dificultats?\nEls clubs d’ atletisme ténen un patró de comportament bastant semblant tots i jo n’ he estat a varis. Des de fora les coses es veuen de manera molt diferent que quan t’ hi impliques i estàs dins. És molt fàcil opinar des de la barrera i pensar que hi ha coses que s’ estan fent malament, que un les faria de manera diferent, etc., però només quan estàs dins veus la quantitat de feina que hi ha, les hores que hi fica la gent i la dedicació desinteressada dels membres del club.\nSí que és veritat que, amb la meva experiència com a secretari en clubs i a la Federació d’ Atletisme de les Illes Balears, sóc molt de normatives, reglaments, circulars, etc., i això sí que he trobat que faltava. Estamos en ello.\nPel que fa al suport trobat al club, parlem tots el mateix idioma i a tots ens agrada el mateix, l’ atletisme, i és molt fàcil treballar amb persones que remen totes en la mateixa direcció.\nAquesta temporada que va començar el dia 1 de gener és de molts canvis, tan a nivell d’ estructura com esportivament, amb importants altes i baixes. A què s’ ha degut aquest moviment d’ atletes que arriben i altres que marxen?\nAquest tema és el principal repte que ha d’ afrontar un club, el moviment d’ atletes i d’ entrenadors, que sol anar de la mà.\nJo recordo que el meu entrenador no estava a gust amb un club que ens va fitxar a tots els del seu grup d’ entrenament i l’ any següent vam marxar tots en bloc al nostre club d’ origen.\nEl més important és que hi ha d’ haver un projecte de club, de què volem fer amb el club, quins són els nostres objectius i com arribem a ells.\nEns marxen atletes per la franja més complicada (de sub-16 cap amunt), ens arriben cada vegada més inscripcions a l’ escola, ens pugen els veterans… Crec que és un moviment molt similar al d’ altres clubs.\nI, a més, ens toca sumar la complexa situació sociosanitària actual, la qual cosa fa que encara es compliqui tot una mica més.\nUna de les primeres patates calentes que et vas trobar fou la decisió de la junta de no renovar el conveni amb l’ Agrupació en un intent de frenar el constant degoteig de sortides d’ atletes cap allà sabent que això podria comportar que aquest any un nucli sencer d’ entrenament marxés, com ha acabat passant a mitges. Estàs d’ acord amb aquesta decisió? Com creus que afectarà (positivament o negativa) a curt i mig termini?\nEn una reunió de junta amb tots els entrenadors del club realitzada al mes de maig de l’ any passat se’ns va comunicar que a la temporada 2021 no es renovaria el conveni de club associat amb l’ Agrupa.\nÉs una decisió que respecto i crec que no és “tan dràstica” com alguns han interpretat. Cada any es té la possibilitat d’ establir un acord amb un club principal amb atletes de categoria fins a sub-23, que es tradueix en que els clubs associats poden cedir un determinat número d’ atletes al club principal per a certes competicions de clubs, amb limitació de número (circular RFEA 163/20008).\nDesconec quina és la contraprestació que estava rebent la nostra entitat com a club associat, no individualment amb alguns atletes i/o tècnic sinó com a club. Però pel que m’ han transmès des de la junta el retorn era practicament nul pels Lluïsos. No descarto que en un futur es pugui tornar a establir amb l’ Agrupa o amb algun altre club que sigui d’ interés mutu alguna col.laboració o associació, sempre que sigui beneficiós per a les dues parts.\nHem pogut observar que alguns atletes de sub-16 cap amunt han deixat el club per treure’s fitxa amb l’ Agrupació o altres clubs, cosa que es pot arribar a entendre. Desconec les contraprestacions que els puguin donar en altres clubs. És un tema a analitzar i estudiar per intentar en un futur no gaire llunyà minimitzar la situació.\nPel que fa al nucli que ha marxat en bloc dels Lluïsos, tan la majoria d’ atletes com entrenador, desitjar-los sort a tots i segur que ens trobarem a les competicions i a la pista de Mataró.\nÉs una sortida que ens afectarà a curt i mig termini en el sentit de que perdem una quantitat important d’ efectius pel campionat de Catalunya de clubs i perdem a un entrenador de l’ equip tècnic encara que alguns dels seus atletes seguiran defensant aquest any la samarreta dels Lluïsos. També ens serveix per analitzar la situació i prendre les mesures correctores necessàries per tal que en un futur no torni a succeir un fet semblant.\nCom a coordinador, quins objectius téns a curt, mig i llarg termini?\nEls objectius a curt termini són la base dels objectius a mig i llarg termini. Es resumeixen en ajudar a ordenar el club, formar un equip que amb el repartiment de feines, el treball en equip, la comunicació i la transparència siguem capaços de fer més gran el club. S’ han de reglar i normalitzar els processos del club, tan esportius com administratius.\nA mig i llarg termini, el repte que proposo a la junta direcrtiva i als meus companys tècnics és la de ser capaços de crear un club d’ atletisme en el que tinguem una bona base (que crec que ja la tenim), on comptem amb un bon número de monitors i entrenadors qualificats i formats (estem treballant en això) i que siguem capaços de tenir un grup d’atletes entre 18 i 30 anys que formin la base de l’ equip a les competicions de clubs, on recórrer a un cadet o màster sigui un recurs puntual i no un fet habitual.\nM’ agradaria veure als meus fills i als seus companys actuals d’ aquí a 10-15 anys, que segueixin fent atletisme i competint al màxim nivell representant al G.A. Lluïsos Mataró. I per què no somiar en fer-ho també a nivell estatal?\nI que, a més d’ arribar a l’ equip absolut, s’ hagi pogut competir per clubs en categories sub-16 a sub-20 amb garanties de presentar equips competititus.\nNo m’ entra al cap que a Mataró, el 8è municipi en població de Catalunya amb gairebé 130.000 habitants, el nostre club no estigui competint a la màxima categoria autonòmica ni a lligues nacionals. Igualada amb 40.000 habitants o Manresa amb 79.000 sí que hi estan.\nTambé estem treballant per millorar les condicions dels monitors i entrenadors del club, fent-los part implicada en el projecte de club i motivant-los en tot moment.\nS’ està treballant en la part normativa i d’ actualització de la reglamentació interna del club, en la comunicació (xarxes socials, pàgina web, correus electrònics), en la imatge corporativa i en la recerca d’ sponsors i patrocinis.\nI en el que he vist un avenç brutal és en la comunicació del club. S’ estan fent reunions periòdiques de junta directiva cada 15 dies a les que em conviden a assistir-hi i estem fent força reunions del cos tècnic per compartir i prendre decisions consensuades, sobretot d’ escola.\nEl confinament ens ha proporcionat l’ eina de les videoreunions a l’ abast de la mà i estem explotant el seu ús al club.\nQuè creus que és el millor i el pitjor del club actualment?\nEl millor que té el club són les persones que l’ integren, tan a nivel esportiu (atletes i tècnics) com a nivell directiu. Es fa fàcil treballar amb persones que ténen el mateix objectiu que tu, les mateixes idees, que els corre l’ atletisme per les venes… I gent amb moltíssims anys a la casa, que ja han viscut situacions de tot tipus i que posen a disposició del club la seva experiència i saviesa, cadascú en el seu camp, per fer-lo més gran.\nEl pitjor, el forat que tenim des de la categoria sub-16 fins a sèniors, així com la falta d’ algun efectiu més al cos tècnic, sobretot especialistes en proves tècniques (llançaments, perxa, tanques, etc.)\nEts pare de tres fills, téns una feina a la que se li ha de dedicar moltes hores i ara t’ has ficats a tots els embolats amb els Lluïsos. Com ho fas per arribar a tot?\nTreient-me hores de realitzar activitats personals esportives i d’ oci (ciclisme, tv, etc.), treient-me hores de son i organitzant-me el millor que puc. Tot és proposar-s’ho i posar-hi ganes i cor a les coses que fas, fer-t’ ho teu. Hi ha temps per a tot, encara que la majoria de vegades poc per a mi.\nS’ ha de saber disfrutar de tot el que es fa i jo ho faig. No m’ importa haver de prepararar entrenaments un diumenge de matinada o haver de pujar una tarda a entrenar de 18 a 21 hores. Ho faig a gust. I gràcies a la paciència i suport de la meva família, la meva dona sobretot, que és la que ha d’ estar amb els 3 quan estic fora, ja sigui per esport o feina.\nQuan estic a casa i no treballant, el que faci falta.\nSi tinguessis poder de decisió a la Federació, quins canvis aplicaries per millorar l’ atletisme, tan a nivell professional com de promoció?\nJo ja vaig tenir la meva dosi de federació a la balear durant 7 anys. Jejejeje.\nL’ atletisme no és un esport mediàtic, si bé als últims mundials de Doha, als de pista coberta i als nacionals se’ls està donant més notorietat i més espectacle. Fins i tot estan retransmetent els campionats nacionals en streaming. L altre dia vaig llegir en un tweet que el futbol havia aparegut als esports del Telediario de TVE 365 dies el passat 2020, mentre que l’ atletisme estava en 8ª posició amb 93 dies.\nNecessitem més notorietat als mitjans, encara que crec que a les xarxes socials s’ està començant a aconseguir. Hi ha una gran quantitat de contingut de clubs, atletes, federacions… Aquesta major difusió és la que ens donarà un major client del nostre esport, un pare que es decideixi a portar al seu fill a córrer, saltar, llançar, marxar, etc. enlloc de portar-lo a donar patades a una pilota.\nS’ ha de generar una competició absoluta atractiva, dinàmica i propera al públic, encara que no sóc partidari d’ algunes modificacions que està fent la World Athletics en referència a reduir número d’ intents en concursos, etc.\nPel que fa a la promoció es pot aplicar el mateix. Es necessita una competició atractiva i dinàmica, que il.lusioni als nens i als pares i que no s’ eternitzi.\nPorto poc temps a l’ atletisme català, però per què no hi ha una competició escolar de clubs a les comarques? Per què tot és que el nen faci una mínima per poder anar a una prèvia i després a una final? Per què no es pot competir més en equip, amb tots els companys d’ entrenament, compartint experiències amb els amics d’ altres clubs del Maresme? O de Barcelona o de Catalunya.\nQuines són les millors coses que t’ han passat a la vida? Tinguin a veure amb l’ atletisme o no.\nLa meva vida gira entorn de l’ esport i li dec moltíssim a l’ atletisme, però sobretot el que mencionaré tot seguit.\nGràcies a l’ atletisme vaig conèixer a la meva dona en un club a Palma de Mallorca. Ella entrenava al mateix club que jo. Era una gran velocista, encara que es va retirar molt aviat.\nGràcies a l’ atletisme vaig aconseguir la meva primera feina important, dirigir l’ organització de la competició d’ atletisme d’ un mundial universitari a Palma.\nGràcies a l’ atletisme, que m’ ha ajudat a desenvolupar part de la meva feina a MONDO, una multinacional líder al sector esportiu, partner oficial de la World Athletic, proveïdor oficial de la RFEA i de la FCA i paviment de les pistes d’ atletisme olímpiques dels últims 11 Jocs Olímpics (i també ho serà de Tokyo).\nGràcies a l’ atletisme he estat presenciant grans esdeveniments esportius, campionats d’ Espanya, d’ Europa, mundials, etc.\nGràcies a l’ atletisme he conegut a la gran majoria de les meves amistats i éssers estimats.\nI com a cosa més important, formar una gran família (i nombrosa) de la que estic orgullosíssim i enamorat, de la meva dona i dels meus tres fills. Dos de ells, Leyre (11) y Lucas (8) són atletes de l’ escola de los Lluïsos. A la Lucía li queden uns anyets encara (si és que vol seguir les pasos dels seus germans.\nArroços y pastes. I els formatges també em perden.\nAigua, sucs i refrescos baixos en calories (no prenc cafè ni cap mena d’ alcohol).\nResponsable, respetuós i amb gran esperit de sacrifici.\nLa falta de puntualitat i el perfeccionisme.\nHobbies apart de l’ atletisme.\nCiclisme, fotografia y música.\nTéns o has tingut algun ídol?\nEl meu ídol de la infantesa fou Arkonada i a la meva joventut Miguel Indurain.\nJohnny Deep, Tom Hanks, Robin Williams, Santiago Segura, Javier Gutiérrez, Scarlet Johansson, Angelina Jolie, Natalie Portman, Blanca Suarez… Però sobretot sobretot Jordi Coll (en Jordi Coll és germà de la Rut, atleta entrenada per ell. Rut, li deus a en Juanjo un suc de pinya, que cervesa ja ha dit que no en pren).\nLos Inmortales, La nissaga de Star Wars, Regreso al futuro, La nisaga Piratas del Caribe… totes les de superherois (Batman, Spiderman, Superman, X-Men, etc).\nCantants / grups favorits.\nM’ agrada quasi tota la música en general, des del new age de Jean Michel Jarre al rock de Queen o de Metallica, el latino de David Bisbal, el pop de Michael Jackson, The Beatles, Roxette o U2, fins a música clàssica de Beethoven o Mozart. Això si, pel reggaeton no passo.\nTinc moltíssimes cançons que m’ encanten i segons el dia o l’ estat d’ ànim em van més unes que altres. Les que més destacaria serien: Oxygen 17, Bohemian Rapsody, Nothing Else Matters, No Amanece, Flames, Billie Jean, Blinding Lights, We Can Work it Out, Dressed for Success…\nAtleta / atletes preferits.\nCarl Lewis, Daley Thompson, Rut Beitia, Jan Zelezny, Sergei Bubka, Fermin Cacho, Antonio Peñalver, Manuel Martínez, Yago Lamela, Maite Zúñiga, Caridad Jerez, Conchi Montaner, Ivana Spanovic, Usain Bolt,\nEsportistes preferits no atletes.\nMiguel Induráin, Laurent Jalabert, Rafa Nadal, Arkonada, Michael Jordan, Michael Phelps, Kobe Bryant, Fernando Alonso.\nDoncs apa, ja coneixeu bastant més a una de les peces clau del futur immediat del nostre club. Juanjo, com a bon aficionat a Star Wars que ets, que la fuerza te acompañe.


L'Espanyol prepara el difícil compromís contra l'Atlètic de Madrid amb el dubte de Leo Baptistao - Esport3 - TV3 i Catalunya Ràdio\nL'Espanyol prepara el difícil compromís contra l'Atlètic de Madrid amb el dubte de Leo Baptistao\nEls blanc-i-blaus s'enfronten a un nou examen de final de temporada contra un dels grans de la Lliga, l'Atlètic de Madrid\n20 Abr 2017 - 17.57\nEls jugadors de l'Espanyol han fet un intens treball d'estratègia per encarar el partit contra l'Atlètic de Madrid (rcdespanyol.com)\nDissabte al vespre, l'Espanyol té un nou repte en la lluita aferrissada dels blanc-i-blaus per fer-se un lloc a Europa. Aquest cop, a més, toca un dels grans, ni més ni menys que l'Atlètic de Madrid, tercer a la classificació de la Lliga i flamant semifinalista de la Champions League.\nConscient de la magnitud del proper compromís, Quique Sánchez Flores no vol que res se'ls pugui escapar, i és que els de Simeone són especialistes a aprofitar els petits errors del rival per sentenciar els partits.\nAquest dijous al matí, intensa sessió d'entrenament a la Ciutat Esportiva Dani Jarque. Primer de tot, xerrada al vestidor per treballar el factor emocional que tant valora el tècnic perico. Posteriorment els jugadors de l'Espanyol han sortit a la gespa per assajar quina pot ser la millor estratègia per superar la teranyina letal dels "colchoneros" i arribar a la porteria d'Oblak.\nPel que fa als efectius, Sánchez Flores recupera Víctor Sánchez, que ja ha complert amb el partit de sanció que li va impedir jugar a Butarque la setmana passada. Leo Baptistao, en canvi, serà dubte fins a última hora per la lesió lleu que té al quadríceps de la cama dreta. De moment, aquest dijous al matí ha pogut fer part de l'escalfament amb el grup.\nJurado es desfà en elogis per l'Atlètic de Madrid\nDesprés de l'entrenament, José Manuel Jurado, ha comparegut davant dels mitjans de comunicació per explicar com encaren els blanc-i-blaus el difícil partit contra l'Atlètic de Madrid: "Intentarem fer-ho bé, volem ser eficaços i emportar-nos la victòria. Però són un grandíssim equip".\nEl jugador perico, que va defensar la samarreta "colchonera" la temporada 2009-10, s'ha desfet en elogis per les fites que està aconseguint l'equip des que és en mans de Simeone: "No donen mai la pilota per perduda, lluiten totes les possessions i tenen molt bons futbolistes. S'ajunta tot."\nHernán Pérez durant el partit contra el Girona (EFE)\nAixí queden els vuitens de final\nChelsea-Barça, en els vuitens de la Champions\nChelsea i Barça, un duel de nivell a la Champions (Reuters)\nTV3 oferirà el Chelsea-Barça, el 20 de febrer


“Es Pasarells” implicada amb donació de sang. - Notícies - Fundació Banc de Sang i Teixits de les Illes Balears\n“Es Pasarells” implicada amb donació de sang.\nLa comunitat educativa “És Pasarells” col·labora organitzant una campanya de donació de sang en la fundació Banc de Sang i Teixits dels Illes Balears\nDurant la jornada de donació de sang, les mestres del centre posen a la disposició de qui ho precisi un servei de guarderia perquè els pares puguin acudir a donar sang.\nAquesta iniciativa demostra el gran compromís d'aquesta comunitat educativa amb la societat que els envolta.\nAquest projecte pretén a més conscienciar des de la més tendra infància els valors solidaris a través de la donació de sang i a través de l'exemple.\nSobre l'Escola Infantil “És Pasarells”\nPer a més informació consulti: www.fbstib.org


Bitllets de ferri Bodrum a Rodes, compara horaris i preus\nInici / Europa / Illes del Dodecanès / Rodes / Ferri Bodrum a Rodes\nBodrum - Rodes és una de les nostres rutes més freqüentades, sovint no queden places durant les temporades altes\nAlternatives de ferri Bodrum a Rodes\nMarmaris a Rodes\nPer a més informació, visita la nostra pàgina de Ferris de Turquia a Illes del Dodecanès.\nNavilieres Bodrum - Rodes\nFerri Bodrum a Rodes\nLa ruta de ferri Bodrum Rodes connecta Turquia amb Illes del Dodecanès i és operada actualment per 3 companyies de ferri. Bodrum Express opera travessies fins a 2 vegades per setmana, Sea Dreams 2 vegades per setmana & el servei Dodecanese Flying Dolphins està disponible fins a 2 vegades per setmana.\nHi ha un total de 6 travessies disponibles al setmana en la travessia Bodrum Rodes entre Turquia i Illes del Dodecanès i, amb ofertes de 3 companyies de ferri, és millor comparar-les totes per assegurar-te de trobar el millor preu en les dates en què vols viatjar.\nLa ciutat de Bodrum, a la província turca de Muğla, es troba a la costa més meridional de la península de Bodrum, al punt d'entrada al golf de Gokova. En l'antiguitat, la ciutat era coneguda per albergar el Mausoleu de Mausol, o d'Halicarnàs, una de les set meravelles de l'antiguitat. El castell de Bodrum va ser construït al segle XV pels Cavallers Hospitalers i s'erigeix sobre el port i la marina. Els jardins del castell acullen un gran nombre de festivals culturals, a més a més d'albergar el museu d'arqueologia submarina.\nUn espectacle molt popular a l'octubre i novembre té lloc a Bargilya, a prop de Bodrum, on es pot veure com els locals recullen les olives. També hi ha una llacuna molt bonica i restaurants de peix molt bons.\nEl port de creuer de Bodrum es troba a 36 km de l'aeroport internacional Milas-Bodrum i a uns pocs minuts de camí del centre de la ciutat. El port pot acollir al menys dos creuers de grans dimensions i tres llanxes a l'hora. El port també té tres rampes per a ferris des d'on salpen ferris a altres ports i illes de Turquia i de Grècia.


LES AVENTURES DE PERE PIRINCHO: PLA DE BERET-MONTGARRI-PLA DE BERET\nQuan els pètals de la margarida del 2008 estaven a punt de desflorar-se, vaig iniciar una bonica excursió que començava al Pla de Beret, a 1850 metres d'alçada.\nEl recorregut s'encetava al parquing del Pla.Buscant com a començ de l'excursió una pista a l'esquerra, darrera un hangar verd, caminava per el vial pla al costat d'on naixia el riu Noguera Pallaresa.Deseguida i amb un continuat descens vaig arribar a la cabana de Parros.En aquesta zona predominava el pi negre.Vaig creuar un pont de ciment sobre el riu Horcalh.Desprès d'un curt però dur ascens arribava a la borda de Es Cabau.Uns metres abans de la petita i neviscada clotada on apareixia el bonic santuari de Montgarri, contemplava un joliu bosc d'avellaners.La neu dura em feia estalviar l'us de les raquetes.\n(El dia anterior vaig fer la mateixa ruta amb esquis de fons i amb la tècnica de patinador).Desprès de xafardejar per els voltants de l'esglèsia vaig seguir la ruta direcció a l'estació d'esqui de Beret.\nVaig creuar el Noguera Pallaresa(devant del temple)per el pont Dera Gleisa i vaig girar a l'esquerra.Seguint el marge dret del riu i un quilòmetre més enllà haguès arribat al poble de Montgarri.\nJo vaig preferir agafar una pista a 300 metres a la dreta del pont,que anava a parar(també seguint per la dreta)a la pista principal.\nAmb boscùria de pins vaig iniciar l'ascens cap a Beret.\nMés enllà vaig passar per el barranc Deth Dossau.Poc a Poc el bosc s'anava quedant enrera per obrir-se a la propera prada del Pla de Beret, on vaig arribar desprès de dues hores i onze quilòmetres, al mateix lloc on vaig empendre la fàcil trescada.Pere Pirincho.\nEnviat per Pirincho a 0:52


Les vostres vacances – Vilassar Ràdio\nQui més qui menys tot i totes ens hem fet les nostres vacancetes, doncs com que diuen que compartir és esser solidàris, no estaria malament que ens féssiu arribar alguna foto de les vostres vacances, sortides, escapades estiuènques. ânims envieu les vostres vivències gràfiques o no a parlantdetot@gmail.com i guanyeu alguns dels nostres premis!!!! recorda d’enviar també les teves dades i una breu explicació de les fotografíes!!!!\nLES VOSTRES RESPOSTES: (Gràcies!!!!)\nHola a tots !!! Va aquí va la nostra contribució a la galeria fotogràfica, em sembla una molt bona pensada i aquí us passo una instantània dels meus trastets, en Jordi i l’Aura a l’esplanada del castell de Montesquiu un lloc ideal per passar-hi el dia amb la família i sense gastar gaires\ndinerets, ja que amb un picnic casolà es pot passar el dia jugant a l’aire lliure. Una abraçada i sort\namb la nova temporada !!\nHola, us envio una foto de Camprodon, una escapada a l’estiu a la muntanya que va servir per desconnectar del tot, sense wi-fi ni cobertura a Setcases, va ser genial… 😉 Una abraçada i felicitats pel retorn programa!!!\nHola amics del parlant de tot!Em sembla molt bona idea això del blog del programa! Nosaltres hem estat a Kenya i hem tornat encantats…hem vist molts animals, paisatges i tribus.I ja que demaneu fotos, que per cert, n’hem fet moooltes, us en passo algunes!Felicitats pel programa i pels 30 anys de Vilassar Ràdio!!\nHola jaume! Aqui tens dues fotos de les vacances a El Pont de Suert fent rafting per el Noguera-ribagorçana, Un petonás!\nHola Jaume! En aquesta foto d’Oporto (feta des del bus turístic) es veu molt bé el riu Duero. Oporto és una ciutat amb encant, us recomano anar-hi! Arreveure!\nHola a tots/es!!! Aquí va el nostre granet de sorra pel concurs fotogràfic, és una vista de la Costa Brava des del Castell de Tossa de Mar. Felicitats pel programa i molta sort en aquesta nova temporada. Petons!!!\nIván i Adri\nHola a tothom!Com que jo també he estat a Kenya i també he fet moooltes fotos, us n’envio algunes.Molta sort a la nova temporada del parlant de tot!\nLa primera és una manada d’elefants al Masai Mara.\nLa segona, un guepard en acció, just en el moment de saltar. Al Parc Nacional de Samburu.\nI la tercera, un rinoceront blanc, el segon animal terrestre més gran, després de l’elefant. Al Parc Nacional de Nakuru.\nEncara que ho sembli no és un país paradisíac, a Canàries trobem imatges com les que veieu.Cada dia m’agraden més aquelles illes…Una abraçada.\nHola Jaume:Doncs nosaltres vam fer una excursioneta a “el nou creus” encara que és una mica cansat us ho recomano de veritat!!!! bé jaume felicitats per el programa i que aquesta temporada tinguis igual o més exit que la passada gracies per acompanyar-nos cada mati . Una abraçada!!!!!\nJavi,Marc i Marta\nAl capvespre, una família d’indígenes de la ètnia warao es retira cap a casa seva a través del riu Orinoco, on intenten sobreviure dia a dia venent artesania als turistes, que bocabadats contemplen el magnífic paisatge del delta.\nMireu que vaig trobar bussejant per Eivissa! 😀\nT”envio unes quantes fotos. Cap és d’aquest any, però. Marxarem de vacances a mitjans\nA la de Verona el que es veu darrera és el balcó per on sortia Julieta a veure a Romeo.Ooooooooohh!!! (2008)\nLa dels Picos de Europa és just adalt, després de pujar pel telefèric. Amb aquest paisatge t’asseguro que vam fer moltíssimes fotos però aquesta és una de les més maques. (2007)\nLa tercera és al Delta de l’Ebre fent el tonto. (2006)\nLa dels gats és una casa de Santillana del Mar (Cantàbria). Estàvem passejant per allà, menjant una quesada pasiega (molt típica) i ens vam trobar amb aquesta ‘estampa’. (2007)\nÉs en una platja de Torrenueva (Granada), uns homes van sortir a pescar amb la seva barqueta tan tranquilament però es van trobar amb això. L’única manera que van tenir de ‘caçar-lo’ va ser amb aquest pal.\nAquest estiu he estat a París i he tingut el plaer de visitar la basílica del Sagrat Cor, sens dubte un lloc màgic!\neeeiii gent de parlant de tot!!! felicitats pel blog!!!! aquí teniu 3 fotos de les meves petites vacances!!! de Mojacar (Almeria) a Somo (Santander) quina festaaaaa al surd i quins surferoooos al nord jejeje un petó molt fort!!!!\nHola!L’estiu passat vaig estar a Puerto Lumbreras, un poble de Múrcia. Allà emva cridar molt l’atenció les anomenades “Casas Cueva”. Com es pot observaren la fotografia hi ha gent que hi viu, però no ens podem deixar enganyarperquè hagin emblanquinat la “paret”, són coves!Salutacions.\nAmàlia De Rocafiguera\nNotícia anteriorVilassar Ràdio inicia la temporada en la que compleix 30 anys\nSegüent notíciaTaller de treballs florals sobre la tardor


Publicat 18/07/2019 19:19CET\nLa majoria de les 100 empreses més grans de Girona van tancar el 2018 amb una percepció positiva de la situació econmica, on quatre de cada cinc empreses va augmentar la seva facturació el 2018, segons es desprn de l'Informe Girona 100 publicat aquest dijous.\nEn general, tenint en compte la facturació, la presncia a l'estranger i la plantilla, les empreses han ems valoracions positives, en concret la indústria manufacturera (70%) i l'alimentria (60%), així com el sector del comer i serveis (38%).\nLa millor situació és per a la indústria manufacturera, que ha experimentat un increment en la seva plantilla i ha crescut en activitat a l'estranger, segons la desena edició de l'Informe Girona 100, SA.\nAixí mateix, l'estudi també recull la petició de rebre ajudes per part de les administracions públiques per reduir els costos laborals i que "hi hagi un control efectiu de la competncia deslleial (11%)".\nEl soci responsable de KPMG a Girona, Manel Blanco, ha exposat que per continuar amb aquests resultats de facturació, l'increment de plantilla i activitat a l'estranger hi ha d'haver una "aposta ferma per la digitalització" per fer front a la competitivitat.


cites d'amor per ella i ell\nTant si us casareu l’any que ve o la setmana que ve, teniu el dit o la cita perfectes per donar l’amor a la vostra vida, farà que cada moment sigui especial. Però trobar les paraules adequades de vegades pot ser difícil, sense oblidar-nos mentre esteu enmig de la planificació del casament.\nAfortunadament, estàs de bona sort. A continuació, es mostra una recopilació de les millors citacions d’amor per al vostre futur marit o dona que afegirà alguna cosa especial a tots els records que feu junts.\nCites d’amor per a la meva futura esposa\nCinc paraules que descriuen l’amor de la meva vida: més brillant, amorós, millor, bell, meu. L’últim és clarament el més important. T'estimo sempre.\nHe comès molts errors a la meva vida, però quan estic amb vosaltres sóc el més intel·ligent que he tingut. Les millors coses que he fet fins ara eren demanar-vos que balleu i després demanar-vos que es casés amb mi. El nostre amor és com la màgia del geni.\nIndependentment de la vida que ens transmeti, ho farem junts. Sé que no arreglaré tot perquè estic tan lluny de ser perfecte, però estaré allà per estimar-te perfectament per sempre i per sempre. Podeu comptar amb això.\nAra com ara, el temps i l’espai és l’únic que ens separa, però cada pas que somio amb tu i el dia que t’anomenaré el meu.\nSé que ara ho fas tot el que estigui al teu poder per ser més que una noia en un milió de noies. Tinc totes les esperances que siguis un cop a la vida per a mi. No puc esperar a casar-me amb tu.\nPrometo estimar-vos amb tendresa, protegir-vos ferotge i servir-vos fidelment. Ets l'amor de la meva vida.\nQuan em fas un petó, els meus llavis tasten per sempre. Quan em toques, em sento per sempre. Quan m’abraces abraço la idea de nosaltres per sempre. Quan em mires, veig el nostre futur. T'estimo. Per sempre.\nCites d’amor per al meu futur F iancée\nIndependentment de quina sigui la nostra forma en els propers anys, a través de la pluja i la brillantor, sóc l’home més feliç en saber que realment ets el meu.\nSi fracassem a la vida, al treball, als somnis i aspiracions artístiques, encara hauré guanyat perquè he aconseguit l'amor. Però només per culpa de tu. Gràcies per fer-me la millor persona que sóc quan estic amb vosaltres.\nSi pogués canviar una cosa de nosaltres, us hauria demanat que us caseu abans. T'estimo, carinyo!\nCada dia en tots els sentits crec que aquesta vida amb tu no pot millorar. Però després aneu i em demostreu que he equivocat una i altra vegada.\nEls meus plans per a aquest any: obsequiar-se amb tu, comprar amb tu, besar-te, passar cada minut despert amb tu, ser el teu marit. No puc esperar fins que comenci el nostre primer any com a marit i dona. Serà el millor any que s’ha fet.\nA la meva princesa, miro els teus ulls i veig el meu futur. Ens veig vivint, estimant, compartint moments bells junts. En aquest món no hi ha res més important que la nostra relació. T'estimo, ara i per sempre. Ens veiem aviat al nostre casament.\nCites d’amor per al meu futur marit\nBenvolgut futur marit, tu ets el meu somni fet realitat, el compliment de la meva vida, el meu únic lloc feliç. No puc esperar per casar-me amb nosaltres i començar junts per sempre.\nQuan et vaig conèixer per primera vegada, sabia que la millor part de la meva vida havia començat realment. Havia esperat tant de temps per conèixer-te, i ara no puc esperar a casar-te amb tu. T'estimo per sempre i per sempre. -Lora, la teva futura esposa.\nTrobar-te va estar bé, estimar-te és fàcil, però esperar a casar-te és el més difícil que he tingut. Això és el que t'estimo. -Atentament.\nEm pregunto cada dia sobre les coses que em faran caure per tu. La teva olor, els teus llavis, el teu gran cor, el teu somriure. Totes aquestes petites coses es faran càrrec i es repercutiran en la nostra vida junts. No puc esperar que comencin aquests moments.\nA la mort, a la vida, per bé o per mal, sota la pluja i el sol, amb esperança i impotència, estem destinats a ser-ho. La nostra vida junts som tu i jo per sempre. T'esperaré fins aquell dia. Però no em mantingueu esperant massa temps.\nNadó, cari, carbassa, amor, mel, boleta, pastís de sucre. Aquestes són totes les coses que em podeu trucar un cop ens casem. Sempre que puc trucar-te la meva. Per sempre. Perquè és el que t'estimo.\nCada dia crec que aquesta vida amb tu no pot millorar. Però després aneu i em demostreu que he equivocat una i altra vegada.\nSi la vida ens derroca, el nostre amor ens ajudarà a mantenir-nos enrere. Si els altres ens deceben, encara hi serem els uns pels altres. Si lluitem, ens compensarem. Perquè això és el que fas amb l’ànima parella. No puc esperar a casar-me amb tu. —Molt, l’ànima parella.\nDes del moment que et vaig conèixer, he estat reorganitzant la meva vida perquè la puguem passar la resta de la nostra vida junts. Això és el que vols dir per mi.\nNo puc imaginar la meva vida sense tu. Si alguna vegada penses en deixar-me, vaig amb tu. Només perquè ho sàpigues. —Molt, el vostre promès fidel\nTothom té un passat. Tot i que el meu no va ser massa dolent, sé que el meu futur serà molt millor! No puc esperar a casar-se amb tu, amor meu.\nQuan estic amb tu, el meu cor corre i salta tot el temps. O tinc un atac de cor de vida primerenca o estic totalment i completament enamorat de tu. Espero que sigui l'últim, perquè no puc esperar a passar la nostra vida junts.\nLa nostra vida junts, és una història d’amor. Aquesta història és per a nosaltres, no per al món. Però el món ho veurà com un conte de fades. Perquè un amor com el nostre és massa bo per ser veritat. T'estimo sempre. - el teu promès\nQuan em fas un petó, els meus llavis tasten per sempre. Quan em toques em sento per sempre. Quan m’abraces abraço la idea de sempre. Quan em mires veig el nostre futur. T'estimo. Per sempre.\nMissatges i poemes de 'T'estimo'


Nova aturada dels taxistes per la suspensió del reglament metropolità d'Uber i Cabify - Diari Jornada\nFOTO NAZARET ROMERO / ACN\nNova aturada dels taxistes per la suspensió del reglament metropolità d'Uber i Cabify\n| 27 de jul, 2018 - 14:40\nEl sector del taxi de Barcelona ha convocat una nova vaga amb caràcter immediat i fins a nou avís. La decisió arriba després que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya (TSJC) mantingui la suspensió cautelar del reglament de l'Àrea Metropolitana de Barcelona (AMB) que regula l'expedició de llicències per a vehicles VTC, com per exemple Cabify o Uber. El TSJC argumenta que l'AMB no té competències per reglamentar les llicències i la decisió de l'alt tribunal ha provocat que els taxistes hagin reprès les mobilitzacions, aquest cop de manera espontània, després de la convocatòria de vaga d'aquesta setmana.\nUn grup nombrós de taxistes s'ha concentrat aquest matí a l'aeroport del Prat per protestar, un cop més, per la competència deslleial que entenen que suposen plataformes com Uber i Cabify pel sector del taxi. Els representants dels taxistes consideren «escandalosa» la decisió de l'alt tribunal\nEls taxistes i Colau assenyalen Foment\nL'alcaldessa de Barcelona, Ada Colau, ha reaccionat a l'auto emès pel TSJC i ha considerat que la decisió de l'alt tribunal «allarga el conflicte de manera absolutament innecessària». A més, ha insistit que l'AMB té competència per regular les llicències VTC i ha demanat al ministeri de Foment que modifiqui la Llei d'ordenació de transports terrestres per acabar amb els dubtes legals sobre la iniciativa política de l'AMB. «Foment té la solució a les seves mans», ha assegurat Colau.\nEn aquest sentit, el portaveu d'Élite Taxi, Alberto Álvarez, i el president del Sindicat del Taxi de Catalunya, Luís Berbel, han reclamat a Foment "voluntat política". A més, han avisat que el sector del taxi preveu noves mobilitzacions en els pròxims dies per reivindicar les seves exigències.\nEls sindicats de taxistes donaran detalls de com es desenvoluparà la nova convocatòria de vaga després de reunir-se a les sis de la tarda amb Colau.


Rosalía ja és número u en el món: les conquestes planetàries de l’artista catalana – Araytor Correduría de Seguros\nAraytor Correduría de Seguros > Novetats > Notícies > Rosalía ja és número u en el món: les conquestes planetàries de l’artista catalana\nRosalía ja és número u en el món: les conquestes planetàries de l’artista catalana\n31/03/2022 Carlos Jarque Notícies\nLa cantant ha aconseguit el cim en Spotify, i fins i tot s’ha fet un lloc en el Top40 als Estats Units\nJa és oficial: ‘Motomami’ de Rosalía és el primer disc d’un artista espanyol que es converteix en el més escoltat a tot el món. El tercer àlbum de la cantant és un fenomen internacional de primer ordre que ha aconseguit unes altres fites espectaculars, com arribar al lloc 33 del Top40 estatunidenc, i ocupar llocs importants en les llistes d’un bon nombre de països com Bèlgica (número 3), Suïssa (número 6), Holanda (12), França (15), Itàlia (24), Noruega (40), el Regne Unit (42), Alemanya (42), Irlanda (43) o Lituània (43). A Espanya, on encara és número u, ja ha batut dos rècords de reproduccions. S’ha convertit en l’artista espanyola amb més streams de la història en 48 hores, i també en l’artista femenina (tant espanyola com internacional) més escoltada a Espanya durant les primeres 48 hores des del llançament.\nTotes les cançons del disc han entrat en el Top20 nacional de la plataforma de streaming.\nÉs, sens dubte, el cas més paradigmàtic d’èxit internacional dels últims quinze anys, és a dir, de l’era Spotify. Però abans vam tenir altres protagonistes del ‘espanyols pel món’ del pop.\nEl líder indiscutible d’aquesta llista és, com no, Julio Iglesias. Té dos Rècord Guiness: un per ser l’artista que més discos ha venut en diferents idiomes en el món, i un altre per ser l’artista llatí amb més discos venuts en tota la història de la indústria discogràfica. Es calcula que ha venut més de 200 milions de còpies, ha guanyat més de 2.600 discos d’or i platí, i és un dels pocs compatriotes que té una estrella en el Passeig de la Fama de Hollywood. Al seu fill Enrique li queda encara molt per recórrer, i potser mai aconsegueix les dades del seu pare perquè fa uns mesos va afirmar que es retirava dels enregistraments i que no faria més discos, però ha deixat un currículum envejable amb 60 milions de còpies venudes, 150 cançons número u en totes les llistes de Billboard, cinc singles en el Top5 del Billboard Hot 100, inclosos dos números u, i 27 singles en espanyol que han estat número u en els Hot Latin Tracks del Billboard.\nRaphael va rebre un disc d’urani per les vendes de més de 50 milions de discos en 1982, i des de llavors aquesta xifra s’ha incrementat almenys fins als 80 milions. Les vendes de Camilo Sesto superen els 50 milions de còpies, una xifra que frega José Luis Perales, mentre que Rocío Dúrcal va superar els 40 milions d’àlbums venuts, Rocío Jurado es va quedar en uns 30 i Isabel Pantoja no ha aconseguit passar dels 10. Per part seva, Alejandro Sanz és l’últim gran fenomen de vendes espanyoles en el món, ja que fins a la data d’avui ha venut més de 25 milions de discos i ha guanyat tres Grammy i vint Grammy Llatins, i és l’únic d’aquesta llista que acompanya a Julio Iglesias amb una estrella en el Passeig de la Fama de Hollywood (on no obstant això hi ha més músics espanyols, com el director d’orquestra, pianista i clavecinista José Iturbi, el violinista i director d’orquestra Xavier Cugat o el tenor Plácido Domingo). Empatat amb 25 milions de còpies venuts, està un altre gran nom del pop espanyol: Mecano. Alguna cosa per sota queden Mocedades, amb 15, i Miguel Bosé, amb 12. Tanquen la llista Homes G (11 milions), El Duo Dinàmic (10), Mari Trini (10), Nino Bravo (10), Joaquín Sabina (9), Marta Sánchez (7), Miguel Ríos (7), L’Orella de Van Gogh (6,5), Fa la gara-gara (6,2) i Herois del Silenci (6).\nSi ens anem a l’apartat dels one-*hit wonders internacionals, tenim dos casos paradigmàtics. Un és de el ‘Aserejé’ de les Quètxup, que es va convertir en una de les cent cançons més escoltades de la història de la música a tot el món amb més de vuit milions de còpies venudes, i va ocupar el número u en més de vint països entre els quals s’inclouen Espanya, el Regne Unit, Itàlia, França, Finlàndia, Suècia, Noruega, Bèlgica, Portugal, Suïssa, Alemanya, Romania, Xile, el Perú, Cuba, l’Uruguai, Colòmbia, Veneçuela, Mèxic, el Brasil, l’Argentina o Bolívia. L’altre, ja ho hauran endevinat, és ‘Macarena’ de Els del Riu. Supera els 100 milions de còpies, compta amb més de 4.700 versions i es calcula que els seus autors, Rafael i Antonio, han guanyat amb ella una mica més de 60 milions d’euros. En 1996 va arribar a ser número u de les llistes d’èxits als Estats Units, on va romandre en el més alt durant catorze setmanes consecutives.\nVa haver-hi altres singles espanyols d’èxit efímer a l’estranger. Per exemple el de Els Braus, que van aconseguir el número dos de les llistes de vendes a Anglaterra i el quatre als Estats Units amb ‘Back is Black’, o el de Baccara, que amb ‘Yes Sir I Ca Boogie’ van despatxar més de 16 milions d’exemplars.\nAraytor assegurances esdeveniments billboard grammy latin billboard latin grammy motomami rosalía


VARIS | pagesia\nArchive for the 'VARIS' Category\nELS NOSTRES CAVALLS.\nTags: ELS MEUS CAVALLS\nDe sempre recordo cavalls a casa. Nascut en el se d’una família pagesa de la Plana de Vic, on els cavalls sempre han tingut un lloc de privilegi, res a veure amb la resta d’animals de granja. A pagès els cavalls eren la força traccionadora i uns aliats indispensables pel treball diari. Aquelles grans eugues Hispano-bretones treballaven pràcticament 6 dies a la setmana. Al contrari que l’aca per la tartana que a part dels dissabtes, diumenges i dilluns, s’en lliurava gairebé tots els altres dies. Amés es procurava que criessin cada any ja que això significava una bona font d’ingressos xtres. Pensem que fins als anys 60′ un poltre es venia pel preu de 2 vedells. Després amb la mecanització del camp va venir la gran devallada d’efectius però vaja això sria objecte d’un altre escrit.\nTornant a lo nostre, diguem que va ser precisament al 1970 quan el pare va comprar-nos el primer cavall de sella només amb la finalitat de poder-lo muntar. I d’aquí fins avui. En aquest temps han passat molts cavalls i han crescut molts poltres. Primer van ser els creuats sense papers, després els welsh, els P.R.E. i desde el 95, els anglo-árabs. Amb tots he mirat d’entendrem-hi, tinc que dir que no sempre obtinguent-ne el mateix resultat. Uns eren més “guapos”, altres més voluntariosos però tots han deixat el seu record, la seva emprenta i m’han fet conèixer una mica més les claus de la sev manera de ser.\nVegem-ne alguns exemplars. Diguem que per a mi els cavalls no han estat altre cosa que un entreteniment, una passió però des de 1995 el meu germà Jordi Traveria n’ha fet la seva professió, domant-los per a la sella i l’enganxe al Centre de Doma d’Osona, al que ens referirem més endavant.\n“Terry” 1975 “Floyd” 1983\n“Dika” 1985 “Lebrijana”1986 “Barqueño”1994


Acadine Le Neubourg França - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nVeure tots els 2 allotjaments a Le Neubourg.\nRoute De Conches, Le Neubourg, Le Neubourg, França, 27110 - Veure al mapa\n"Staff were friendly and helpful. Hotel is practical and has..."\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Le Neubourg, no busqui més enllà de Acadine. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Acadine asseguren una estada plaentera als seus clients. A l'hotel s'hi pot gaudir d'unes comoditats de primera classe com Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, recepció 24 hores, instal.lacions per a minusvàl.lids, aparcament de cotxes, instal·lacions per a reunions i banquets .\nGaudiu de les comoditats d'alta gama com ara telèfon, aparell de televisió, TV satèl•lit/cable, plat de dutxa, banyera per tal de relaxar-vos després d'un cansat dia. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Acadine la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Le Neubourg.\nTots els tipus de viatgers (373) Parelles (180) Viatgers en solitari (89) Famílies amb infants petits (50) Famílies amb infants grans (14) Grups (39)\nHôtel agréable avec excellent accueil”\nAllotjaments a Le Neubourg


La llegenda del pou - Bisbat Solsona\nDiuen que la llegenda és la poesia de la història i que moltes vegades al fons, s’hi troba el fet històric que l’ha provocada. És el cas de la llegenda del pou del Claustre. El nucli principal de la tradició solsonina ens diu que la imatge fou descoberta al pou dels claustres del Monestir de Solsona, en caure-hi un infant, que fou salvat miraculosament per la Mare de Déu. Les mares solsonines han contat de generació en generació als seus fills, al caliu de la llar, aquesta fascinadora llegenda i els devots la canten en els goigs que tan bellament ha escrit el poeta de la Renaixença, Francesc Cases i Amigó:\n“Un noi anant-hi a jugar / un dia a ses aigües queia / sa mare que mort el creia / així el va sentir parlar / mareta no us afligiu / ja trobo qui ajuda em dóna./ Puix tant amor ens teniu per ser la nostra patrona / de la ciutat de Solsona / els vostres fills protegiu”.\nA Solsona, la troballa s’explica d’una manera ingènua i tendra: Una mare, arribada la vesprada, ha perdut el seu fill. El busca d’una manera desesperada. Li diuen que l’han vist jugant als claustres del monestir. Hi corre, el crida i el nen li respon des del fons del pou: “Mareta no us afligiu, ja trobo qui ajuda em dóna…”.\nPerò la tradició de ser amagada al pou no és una simple llegenda, sinó que té un fort fonament històric, ja que es remunta a finals del segle XII, quan el comte de Foix, amb els seus heretges Albigesos, s’apodera de la Seu d’Urgell i causa greus destrosses a la catedral, destruint totes les imatges. En un “Memorial de greuges”, que es guarda a l’Arxiu Capitular d’Urgell, consta que els heretges càtars, comandats pel comte de Foix, arribaren fins a Sant Pere de Graudescales i a Sant Julià de Pegueroles de Navès emportant-se “els llibres, els ornaments i les imatges”. La por i la inquietud de tenir el perill tan a prop, fa que amaguessin la imatge al pou. La seva troballa entra en el camp de les llegendes marianes, pròpies de l’Edat Mitjana, tal com ho fan les “Cantigas d’Alfons X, el Savi” i el “Llibre Vermell de Montserrat”.\nEl primer que escriu la majoria de les llegendes de les marededéus trobades és el P. Narcís Camós en el seu llibre “El Jardín de Maria”, de l’any1657. Però la llegenda solsonina, que totes les mares han explicat als seus fills, ja es troba escrita molt abans. En l’informe de 1590, que l’Ajuntament envia al rei Felip II s’explica la llegenda del pou. A l’acta del notari de Solsona, Pere Màrtir Andreu, de l’any 1604, ens dóna una relació escrita de la llegenda, que comença així; “…i per tradició dels nostres antics, tenim que fou trobada en dit pou…”


El Salouenc: Sopar amb Joan Oliver\nSopar amb Joan Oliver\nEl dia 19 al vespre vaig assistir a un sopar debat sobre el liberalisme a Catalunya. Organitzat a Mitges entre en Marc Arza i l'Artur Nadal, amb el suport de la FCO i l'espai Hayek, que van reunir a una vintena llarga d'assistents "sortits de l'armari". Gent estranya de diferents colors i tendències què opinem: Que davant la tria eterna sobre més llibertat o més igualtat. La triaria la llibertat per sobre de la igualtat, perquè creu que la llibertat acaba duent a la igualtat i triar la igualtatextrema al final fa perdre la igualtat i la llibertat. I que l'Estat ha d'entrar el mínim imprescindible i coaccionar el menys possible la llibertat individual. I què les persones i que puguin s'han de resoldre els seus problemes i no esperar que els resolguin des de dalt I l'Estat solament ha d'ajudar a les què realment ho necessitin.\nAquest sopar va comptar amb la presència del periodista i escriptor, expert en temes econòmics, Joan Oliver actual mànager corporatiu del FCB i l'ex-director general de TV3.\nFent un incís aquest és un pensament residual, amb poca tradició a Catalunya (l'ERC dels anys 30, en seria un exemple) i cap a Espanya, històricament el país més reaccionari d'Europa occidental.\nLa sensació és què la crisi ens despertarà d'una batzega de la dolça decadència en què viu la nostra societat civil aletargada. Empapada pel pensament únic més "conservador" i antiquat d'Europa. Del què el gruix de la intelectualitat (subvencionada) n'ha estat altaveu actiu durant tant de temps. I què aquest dogmatisme oficial, té autetica alergia al que el liberalisme representa: "El liberalisme és pecat", aquesta és un veritat pel conservadurisme intel·lectual de dreta i esquerra. La percepció generalitzada és què en general de la situació actual el ciutadà n'està fins als collons. Sobretot a nivell català, tenim la sensació què la Generalitat no pinta res. El grau d'intervenció pública fa que la gent n'estigui farta i aquest intervencionisme fa què ciutadà n'estigui fins als collons.\nD'aquests actes en general recordes les anècdotes, més què el cos general. Sobretot conversant amb una persona molt "de la ceba" què per qüestions professionals viu amb un peu a banda i banda de l'Atlàntic.\nBé aquí és l'anècdota que dona per pensar: En tots els Estats dels EUA; estat realment Federal i no la mentida que alguns diuen que volen implantar a Espanya. En un New Hampshire hi ha un fort debat què està molt encés i transcendint l'àmbit nacional, inclús amb la crisi. Ara el cinturo de seguretat és obligatori (l'últim Estat on no ho era). Això ha encetat un fort debat a favor i en contra. Perquè per una banda; és poc sensat no fer servir i obligatori usar un element que et pot salvar la vida (opinió que defenso). I arguments en contra: Del tipús; les lleis de transit són per garantir que no es posi en perill a 3s persones quan és condueix. El cinturo no afecta a 3s persones, ja que és un element de seguretat pasiva que solament et protegeix a tu i per tant no és pot obligar a que tu el fagis servir.\nEls Estats Units tenen coses bones i dolentes però aquí no existeix aquest pensament independent on és qüestiona el poder i l'independència de opinió.\nPublicat per Josep (sl) a 8:51\nPornografia institucional Made in Montilla\nEntrevista a Tremosa al Singular\nAl Camp nou s'ha d'anar amb piiiiteeeeet!!!\nSuperar la crisi, aixecar Catalunya\nEl 7 de Març a Brussel·les.


Imita la humilitat i la tendresa de Jesús | Estudi\n«Crist patí per nosaltres, deixant-nos un model, a fi que seguiu les seves petjades» (1 PE. 2:21).\nPer què Jesús és el millor exemple a imitar?\nCom podem imitar la humilitat de Jesús?\nCom podem imitar la tendresa de Jesús?\n1. Per què ens aproparem a Déu si imitem Jesús?\nNORMALMENT imitem les persones a qui admirem. I de tots els humans que han existit, qui ens ha posat el millor exemple és Jesucrist. Per què diem això? Ell mateix va dir: «El qui m’ha vist a mi, ha vist el Pare» (Jn. 14:9). Com que Jesús és un reflex perfecte de la personalitat del seu Pare, podem dir que conèixer-lo a ell és el mateix que conèixer Jehovà. Per això, quan imitem Jesús, ens estem apropant més a Jehovà, la Persona més important de l’univers. Quin gran honor!\n2, 3. (a) Per què ens va proporcionar Jehovà una descripció detallada del seu Fill, i què espera que fem? (b) Què analitzarem en aquest article i en el següent?\n2 Ara bé, com podem saber com és Jesús? Jehovà ens va fer arribar una descripció detallada del seu Fill per mitjà de les Escriptures Gregues Cristianes. Va inspirar aquests relats perquè puguem conèixer millor Jesús i el puguem imitar (llegeix 1 Pere 2:21). A la Bíblia es compara l’exemple de Jesús a «petjades» o empremtes. Per dir-ho així, és com si Jehovà ens digués que hem de caminar darrere de Jesús i posar els nostres peus just a sobre de les seves petjades. Però, com ho podem aconseguir si Jesús era perfecte i nosaltres no? Bé, Jehovà no espera que seguim els passos del seu Fill a la perfecció, sinó que l’imitem el millor que puguem a pesar de ser imperfectes.\n3 Examinem algunes qualitats de Jesús molt atraients. En aquest article veurem la humilitat i la tendresa, i en el següent, el valor i el discerniment. A l’analitzar cada qualitat, respondrem a aquestes preguntes: què implica aquesta qualitat? Com la va demostrar Jesús? Com el podem imitar?\n4. Com definiries la humilitat?\n4 Què vol dir ser humil? Avui vivim en un món marcat per l’orgull, i alguns pensen que ser humil és sinònim de debilitat o de falta de confiança en un mateix. Però normalment és al contrari: per demostrar humilitat cal ser fort i valent. S’ha definit la humilitat com «l’actitud contrària a l’orgull i l’arrogància». Ser humil comença per tenir una opinió adequada sobre nosaltres mateixos. Per exemple, un diccionari bíblic diu que «la humilitat és adonar-nos que som molt insignificants al costat de Déu». Si de debò demostrem humilitat davant de Déu, no ens creurem que som millors que els altres (Rm. 12:3; Fili. 2:3). No és fàcil ser humils perquè som imperfectes, però podem aprendre a ser-ho si reflexionem en la posició que tenim davant de Déu i seguim les petjades del seu Fill.\n5, 6. (a) Qui és l’arcàngel Miquel? (b) Com va demostrar Miquel una actitud humil?\n5 Jesús sempre ha demostrat que és humil, tant al cel com a àngel poderós com a la Terra quan va ser un humà perfecte. Vegem-ne alguns exemples.\n6 Amb la seva actitud. L’escriptor Judes va deixar registrat a la Bíblia un exemple de la humilitat de Jesús durant la seva vida prehumana (llegeix Judes 9). En certa ocasió, l’arcàngel Miquel, és a dir, Jesús, «contendia amb el diable i disputava sobre el cos de Moisès». Recorda que, quan Moisès va morir, Jehovà va enterrar el seu cos en un lloc desconegut (Deut. 34:5, 6). És possible que Satanàs volgués fer servir les restes de Moisès per promoure l’adoració falsa. Però fossin quines fossin les intencions del Diable, Miquel va actuar amb valentia. Una obra de referència assenyala que les paraules gregues «contendia» i «disputava» que apareixen en aquest relat «també s’utilitzaven en relació amb els conflictes jurídics» i poden indicar «que Miquel “va qüestionar el dret del Diable” d’agafar el cos de Moisès». Tot i això, el Cap dels àngels va reconèixer que qui havia de jutjar l’assumpte era el Jutge Suprem, Jehovà. Miquel no va anar més enllà dels límits de la seva autoritat, ni tan sols quan el van provocar. No creus que va demostrar una actitud humil?\n7. Com va demostrar Jesús humilitat tant de paraula com d’acció?\n7 Quan Jesús va ser a la Terra va demostrar humilitat tant de paraula com d’acció. Amb les seves paraules. Jesús mai volia ser el centre d’atenció, sinó que sempre donava la glòria a Jehovà (Mc. 10:17, 18; Jn. 7:16). Mai va humiliar els seus deixebles ni els va fer sentir inferiors. Al contrari, els dignificava dient les coses bones que tenien i demostrant-los que confiava en ells (Lc. 22:31, 32; Jn. 1:47). Amb les seves accions. Jesús va escollir viure una vida senzilla sense moltes coses materials (Mt. 8:20). Va estar disposat a fer les tasques més humils (Jn. 13:3-15). I va demostrar una humilitat excepcional perquè va ser obedient (llegeix Filipencs 2:5-8). A diferència de les persones orgulloses que menyspreen l’obediència, Jesús es va sotmetre humilment a Déu i va fer tot el que li havia manat, sent «obedient fins a la mort». No hi ha cap mena de dubte que, quan Jesús va ser a la Terra, va demostrar que era «humil de cor» (Mt. 11:29).\nIMITA LA HUMILITAT DE JESÚS\n8, 9. Com podem demostrar humilitat?\n8 Com podem imitar la humilitat de Jesús? Amb la nostra actitud. Si som humils reconeixerem que no sempre tenim el dret d’actuar com ens sembli. Per tant, sabrem que no tenim l’autoritat per jutjar els altres, i per això no els criticarem pels seus errors ni posarem en dubte els seus motius (Lc. 6:37; Jm. 4:12). La humilitat ens ajuda a no ser excessivament justos i a no mirar per sobre de l’espatlla aquells qui potser no tenen les habilitats o els privilegis que nosaltres tenim (Ecl. 7:16). A més, els ancians que són humils no es creuen superiors als germans, sinó que consideren que els altres són superiors a ells i ho demostren amb la seva actitud (Lc. 9:48; Fili. 2:3).\n9 Pensa en el cas del germà Walter J. Thorn, qui va començar a servir com a pelegrí (superintendent itinerant) l’any 1894. Després de molts anys en aquest servei el van cridar a la Granja del Regne, situada al nord de l’estat de Nova York, on va treballar al corral. En certa ocasió, va dir: «Quan penso que hauria d’estar fent alguna cosa més important, m’agafo i, per dir-ho d’alguna manera, em porto a un racó i em dic: “Eh, tu, petit gra de pols! De què t’has d’enorgullir?”» (llegeix Isaïes 40:12-15). Quina actitud més humil!\n10. Com podem demostrar amb les nostres paraules i les nostres accions que som humils?\n10 Amb les nostres paraules. Les coses que diem són un reflex del que tenim al cor; si de debò som humils, les nostres paraules ho demostraran (Lc. 6:45). Quan parlem, no ens centrarem en tot el que hem aconseguit ni en els privilegis que tenim (Prov. 27:2). Al contrari, la humilitat ens motivarà a veure les coses bones que tenen els nostres germans i a encomiar les seves bones qualitats, habilitats i privilegis (Prov. 15:23). Amb les nostres accions. Als cristians humils no els interessa tenir llocs prominents en aquest món de Satanàs, sinó que prefereixen portar vides senzilles per poder servir Jehovà al màxim, tot i que això impliqui haver de fer feines que es podrien considerar insignificants (1 Tim. 6:6, 8). Però, per sobre de tot, demostrarem que som humils si som obedients. Per exemple, aquesta qualitat és necessària per obeir els qui dirigeixen la congregació i per acceptar i posar en pràctica les instruccions que rebem de l’organització de Jehovà (Heb. 13:17).\nJESÚS ÉS TENDRE\n11. Explica què vol dir ser tendre.\n11 Què és la tendresa? La paraula tendresa descriu emocions dolces i amables. Aquesta qualitat és una faceta de l’amor i s’assembla a altres sentiments com ara la compassió i la misericòrdia. Per exemple, la Bíblia diu que Jehovà «és tendre i compassiu» (Jm. 5:11). Una obra de consulta bíblica diu que la tendresa va més enllà del sol fet de sentir pena pels necessitats. Diu que ser tendre vol dir «preocupar-nos fins al punt d’involucrar-nos i ajudar els altres», actuant de manera que puguem millorar la vida de les persones. Per tant, la tendresa és una qualitat que ens mou a influir positivament en la vida dels altres.\n12. Com sabem que Jesús va ser tendre i compassiu, i a què el va motivar la seva tendresa?\n12 Amb els seus sentiments i les seves accions. Jesús va demostrar que era tendre i compassiu amb les persones que l’envoltaven. Quan va veure que la seva amiga Maria i els qui estaven amb ella ploraven perquè Llàtzer havia mort, Jesús també es va posar a plorar (llegeix Joan 11:32-35). Després, mogut per una compassió sincera, va ressuscitar el seu amic Llàtzer. Precisament aquesta compassió també l’havia impulsat a ressuscitar el fill d’una vídua (Lc. 7:11-15; Jn. 11:38-44). És possible que l’acció tan tendra de Jesús amb Llàtzer li donés l’oportunitat al seu amic de tenir l’esperança de viure al cel. Anteriorment, Jesús també havia demostrat tendresa per una multitud de persones que s’havia apropat a ell i, impulsat per la compassió, va començar «a ensenyar-los moltes coses» (Mc. 6:34). Aquella experiència va millorar la vida de les persones que van posar en pràctica les seves ensenyances. És evident, doncs, que la tendresa de Jesús era més que un mer sentiment, ja que el va motivar a prendre la iniciativa per ajudar els altres (Mt. 15:32-38; 20:29-34; Mc. 1:40-42).\n13. Com va demostrar Jesús tendresa al parlar amb els altres? (Mira la imatge del principi.)\n13 Amb les seves paraules tendres. La compassió de Jesús el va motivar a parlar amb tendresa als altres, i en especial als oprimits. L’apòstol Mateu va aplicar a Jesús les següents paraules d’Isaïes: «No trencarà la canya esberlada, i no apagarà el ble fumejant» (Is. 42:3; Mt. 12:20). La manera de parlar de Jesús consolava les persones que, en sentit figurat, eren com una canya trencada o com un ble, o la metxa d’un llum d’oli, a punt d’apagar-se. Va predicar un missatge d’esperança per «embenar els que tenen el cor desfet» (Is. 61:1). Va convidar els qui estaven «cansats i afeixugats» a apropar-se a ell, i els va assegurar que trobarien «repòs» al seu costat (Mt. 11:28-30). A més, també va assegurar als seus seguidors que Déu es preocupa amb tendresa per cadascun dels seus adoradors, inclosos els «petits», és a dir, els qui poden semblar insignificants als ulls d’aquest món (Mt. 18:12-14; Lc. 12:6, 7).\nIMITA LA TENDRESA DE JESÚS\n14. Com podem ser més tendres amb els altres?\n14 Com podem imitar la tendresa de Jesús? Amb els nostres sentiments. És possible que no ens sigui fàcil ser tendres, però la Bíblia ens insta a esforçar-nos per cultivar aquesta qualitat. De fet, forma part de la nova personalitat, i s’espera que tots els cristians ens vestim d’aquesta personalitat (llegeix Colossencs 3:9, 10, 12). Així, doncs, com podem ser més tendres amb els altres? Obrint el nostre cor de bat a bat (2 Cor. 6:11-13). Per exemple, quan algú t’expliqui les seves preocupacions i els seus sentiments, escolta’l amb atenció (Jm. 1:19). Fes servir la imaginació i pregunta’t: «Com em sentiria jo si estigués en la seva situació? Què necessitaria?» (1 Pe. 3:8).\n15. Què podem fer per ajudar les persones que pateixen i necessiten consol?\n15 Amb les nostres accions. La tendresa ens motiva a voler millorar la vida de les persones, especialment les que se senten com una canya trencada o com una metxa a mig apagar. Com les podem ajudar? «Ploreu amb els qui ploren», diu Romans 12:15. És probable que les persones que se senten abatudes necessitin més un amic que s’interessi en elles i que les escolti que no pas solucions als seus problemes. Una germana que va perdre la seva filla i va rebre el consol dels germans ens explica: «Vaig valorar molt que els amics em vinguessin a veure i senzillament ploressin amb mi». També podem demostrar tendresa pels altres fent bones obres. Coneixes alguna vídua que necessiti reparacions a casa seva? I algun germà gran a qui li calgui transport per anar a les reunions, a predicar o a cal metge? Fins i tot una petita acció de bondat pot millorar moltíssim la vida d’un germà que tingui certa necessitat (1 Jn. 3:17, 18). Però, per sobre de tot, demostrem tendra preocupació pels altres participant en la predicació. Aquesta sí que és la manera més important com podem millorar la vida de les persones de cor sincer!\nEt preocupes de debò pels teus germans? (Consulta el paràgraf 15)\n16. Què podem dir per animar els qui se senten deprimits?\n16 Amb les nostres paraules tendres. La tendresa que sentim per la gent ens motiva a parlar a les persones deprimides amb la intenció de consolar-les (1 Tes. 5:14). Què els podem dir? Podem animar-les si els demostrem interès sincer i ens preocupem per elles. Les podem encomiar sincerament perquè puguin veure que tenen qualitats i habilitats molt bones. Els podem recordar que Jehovà les va atraure al seu Fill, i que per això poden estar segures que són precioses als Seus ulls (Jn. 6:44). Els podem assegurar que Jehovà es preocupa moltíssim pels seus servents «que tenen el cor trencat» i que estan tristos (Sl. 34:18). Les nostres paraules tendres poden alleujar el dolor de les persones que necessiten consol (Prov. 16:24).\n17, 18. (a) Com espera Jehovà que els ancians tractin les Seves ovelles? (b) Què veurem en el pròxim article?\n17 Jehovà espera que els ancians tracteu les seves ovelles amb tendresa (Fe. 20:28, 29). Recordeu que us ha donat la responsabilitat d’alimentar, animar i refrescar el seu ramat (Is. 32:1, 2; 1 Pe. 5:2-4). Per això, un ancià que demostra tendresa i compassió no intenta controlar els seus germans posant-los regles o utilitzant els sentiments de culpabilitat per obligar-los a fer més si no poden. Al contrari, els ancians que són tendres s’esforcen per animar els germans i confien que l’amor que aquests senten per Jehovà els motivarà a servir-lo al màxim de les seves possibilitats (Mt. 22:37).\n18 Reflexionar en la humilitat i la tendresa de Jesús ens motiva a seguir les seves petjades. En el pròxim article veurem dos aspectes més de l’atraient personalitat de Jesús: el valor i el discerniment.