Sardenya | enciclopedia.cat\nSardigna, Sardinna o Sardinnia (sc), Sardegna (it)\nLa situació de Sardenya fa que el seu clima sigui eminentment mediterrani; la temperatura mitjana del mes més fred, a Càller, és de 10 °C, i de 24,7 °C el mes més calorós. Les pluges són molt irregulars, de l’ordre dels 400-600 mm anuals, bé que a les zones més altes es manté entre els 700 mm i 1.000 mm. A l’estiu, a causa de les baixes pressions situades sobre el nord d’Àfrica, l’illa és afectada pels vents del nord. La vegetació natural és formada per la màquia, que cobreix grans extensions, i el bosc d’alzines i roures es troba als vessants de la muntanya del centre. La xarxa hidrogràfica és formada principalment pel Flumendosa (182 km), el Tirso, l’aigua dels quals és aprofitada per a regadiu, i el Coghinas.\nSardenya ha viscut durant molts anys aïllada i replegada en ella mateixa, cosa que explica l’existència d’organitzacions i d’institucions comunitàries originals en la vida rural sarda, així com la permanència de tècniques arcaiques. És un dels territoris menys poblats de l’estat italià i la seva densitat (68,7 h/km2 ) molt inferior a la mitjana, tot i que en el període comprès entre els anys vint i els anys noranta del segle XX la població s’ha pràcticament duplicat. Les causes d’aquesta feble població són sens dubte, entre d’altres, les condicions geogràfiques desfavorables, que n’han afavorit l’emigració. La població és eminentment rural i la zona més poblada és la plana del Campidano. Les úniques ciutats que superen els 100.000 h són Càller i Sàsser; les altres no arriben als 50.000 h.\nL’agricultura, riquesa tradicional de l’illa juntament amb la ramaderia, produeix principalment cereals (blat), hortalisses (al regadiu), vinya, oliveres i fruiters. Té molta importància la ramaderia, sobretot l’ovina, de la qual amb 3.586.300 caps (1984) és la primera regió italiana, i que es dona amb un règim de transhumància; gràcies a ella existeix una destacada indústria d’elaboració de formatges. L’activitat industrial és gairebé inexistent, però la presència de jaciments de plom, zinc, pirites de ferro i carbó, sobretot a la regió de l’Iglesiente, ha donat origen a una indústria siderometal·lúrgica, situada en aquesta zona (Monteponi). Altres indústries menys importants són la química, la tèxtil, també les alimentàries i les d’artesania i cristall. Aquests últims anys destaca el creixement del turisme.\nEls vestigis més antics corresponen a l’època neolítica, però no és fins a les primeres edats dels metalls que apareixen grups culturals ben definits (cultura de San Michele, d’Arzachena, i presència de relacions exteriors intenses demostrades, entre altres elements, pel vas campaniforme). Durant l’Eneolític i les primeres fases del bronze hom coneix sobretot les tombes megalítiques, força abundants. Cap a la de l’edat del bronze s’hi manifesten els fonaments d’allò que serà, des de vers l’any 1000 aC, la civilització nuràghica, típica de Sardenya, que es manté fins a la romanització. Es caracteritza pels poblats fortificats (se’n coneixen devers 7.000), amb grans torres de defensa, dites nuraghi, construïdes amb tècnica “ciclòpia”, l’ús normal del ferro i l’art de les petites figures de bronze, representant sobretot guerrers. Durant el segle VII els fenicis s’establiren en diversos punts de la costa sud i oest i crearen els primers centres urbans: Nora, Sulcis, Tharros, Caralis (Càller), etc.\nEl panorama canvià quan al segle VI aC els cartaginesos emprengueren la conquesta de l’illa, partint de les bases de les ciutats fenícies, ja dominades per ells. Després de la primera guerra Púnica (238 aC), els romans iniciaren una guerra per ocupar Sardenya que durà 124 anys: 24 anys de batalles campals i de mortaldat seguits d’un segle de guerrilles despietades. A la fi, dues terceres parts de l’illa —les que havien estat púniques— passaren al domini romà. No fou així per al centre de l’illa, mai no sotmès, a causa de la resistència sarda; tant és així que els romans construïren al voltant de les muntanyes un limes defensiu que separava la província romana de Sardinia de la Barbaria sarda (l’actual Barbaja), on els sards mantingueren llur estructura social i llurs costums.\nDesprés de sis segles de dominació romana, durant el període de decadència de l’Imperi, Sardenya fou envaïda (458) pels vàndals, i els sards de la Barbaja ho aprofitaren per escampar-se per la planura. Amb això, començà també el lent procés de romanització. El 534 els bizantins ocuparen l’illa i feren recular els sards a les muntanyes, bé que tampoc no reeixiren a dominar la Barbaja. Hi instal·laren dos governadors, un de civil (judex) i un de militar (dux), però hagueren de reconèixer la independència dels barbarians, conduïts per un cap polític i militar, el duca. Al segle VIII les relacions entre Sardenya i Bizanci cessaren i l’illa esdevingué independent de fet sota l’autoritat d’un jutge resident a Càller que exercia el seu poder sobre tot el territori de Sardenya. Al mateix segle començaren les incursions dels musulmans, que malgrat tot no reeixiren a implantar-s’hi. Quant a l’organització política interna de l’illa, ben aviat els caps de les circumscripcions més allunyades se sostragueren a l’autoritat del jutge de Càller i es feren independents, talment que el jutjat de Sardenya exercia la seva autoritat únicament en el jutjat de Càller. Sorgiren tres altres jutjats: Arborea, Torres i la Gal·lura, amb un jutge al cap de cadascun d’ells. El jutjat era una formació social particular que hom pot anomenar de tipus tributari, amb una burocràcia articulada que proveïa l’administració general. Fou a partir d’aleshores, en què Sardenya vivia els moments de més gran desenvolupament, que les diverses potències començaren a cobejar-la. Vers el segle X el papa fou l’alt protector dels jutjats.\nEl 1015 els sarraïns desembarcaren a l’illa, ocuparen el Campidano i desbarataren l’exèrcit sard. Obligats els sards a federar-se amb pisans i genovesos per fer cara als musulmans i vèncer-los (1016), es veieren immergits en dures lluites entre ambdues repúbliques marineres per dominar Sardenya econòmicament. La pau del 1087 assignà Còrsega a Gènova i Sardenya a Pisa. Els jutjats romangueren formalment autònoms, bé que el poder polític ben aviat fugí de llurs mans. Després d’una altra guerra, en un nou tractat, els genovesos exerciren llur influència damunt una meitat de l’illa i els pisans sobre l’altra. El 1187, però, els pisans tragueren els genovesos de l’illa. L’interès acarnissat per la Sardenya provenia del fet que era molt rica en primeres matèries per a poder saquejar i un mercat òptim per als productes italians, sobretot tèxtils. Al segle XIII l’emperador Frederic II obtingué del papa la investidura de rei de Sardenya per al seu fill natural Enzo, el qual, però, no prengué mai possessió del regne. Continuaren les disputes entre pisans i, entretant, reeixiren a emparar-se dels jutjats de Càller i de la Gal·lura tot casant llurs habitants amb les pubilles d’ambdós estats, que romanien formalment autònoms. També els genovesos, amb les famílies Doria i Spinola, reeixiren de la mateixa manera a posar el jutjat de Torres sota llur influència. Restà, doncs, políticament lliure únicament el jutjat d’Arborea, que fou el protagonista de la lluita sarda d’independència del segle següent. Altres esdeveniments, però, influïren aviat en la situació política sarda. Els catalans, en efecte, en plena expansió mediterrània després de llur desfeta a Occitània, ocuparen Sicília. El papa, aliat dels angevins, desitjava, però, allunyar-los d’aquella illa.\nFins final del segle XV\nBonifaci VIII donà la investidura de Sardenya a Jaume II de Catalunya-Aragó en canvi de renunciar a Sicília (1297). Els catalans no desembarcaren, però, a Sardenya fins el 1323, amb 300 naus i guiats per l’infant Alfons i amb l’ajut de la noblesa de la corona catalanoaragonesa, amb la col·laboració del jutge Hug II d’Arborea (1323). Els pisans intentaren una resistència desesperada, però hagueren de renunciar a Sardenya (1326). Ocupades Esglésies i Càller, els territoris adquirits foren lliurats en feu a nobles i cavallers catalans i aragonesos. Els oficials reials s’encarregaren de l’administració de l’illa i del govern de les ciutats, que perderen llur antiga autonomia. El municipi de Càller fou organitzat segons els privilegis de la ciutat de Barcelona. Els sards foren exclosos dels càrrecs públics i tenien prohibit de passar les nits al Castell de Càller. Ben aviat començaren les rebel·lions dels Doria i dels Malaspina, seguides de les de la república lliure de Sàsser, que foren durament reprimides (1324, 1325 i 1329). Hug d’Arborea no volgué atacar els sasseresos perquè aspirava al govern de l’illa i volia l’amistat de tots. L’impuls de la població de Bonaire, amb tots els seus privilegis, arruïnà el poc que restava als pisans de Càller, els quals renunciaren definitivament a la ciutat el 1326. Sota els reis catalanoaragonesos Sardenya formà un regne autònom, unit als altres regnes de la corona pels llaços de subjecció a un sobirà comú. Tingué un governador o lloctinent general resident a Càller. Des del 1355 el càrrec fou dividit entre dos governadors, un per al cap de Càller i la Gal·lura, i l’altre per al de Sàsser o el Logudor; tornaren a un governador únic el 1387. Però l’estabilitat no fou aconseguida fins el 1421. Les concessions dels reis a Hug II d’Arborea restaren poc clares i ell en quedà descontent, si bé no mostrà mai cap hostilitat envers Alfons III. Entre el nou rei Pere III i els jutges successius les posicions es feren més intransigents i les rebel·lions i les lluites sovintejaren. Era el poder del jutge, que volia conservar l’antiga sobirania, contra el poder dels invasors catalanoaragonesos, que l’admetia només com a feudatari. Els Doria, senyors de l’Alguer i de Castell d’Empúries, assetjaren Sàsser, que fou alliberada per Marià IV d’Arborea, i derrotaren les forces reials a Aidu de Turdu, on morí el governador Guillem de Guillem de Cervelló i de Banyeres (1347). Arribaren reforços genovesos, però també arribà la flota de Bernat (II) de Cabrera, que amb ajuda veneciana obtingué el triomf a Port del Comte. Riambau de Corbera i els seus ocuparen l’Alguer. Marià IV, que tenia com a objectiu tota l’illa, aprofità l’ocasió per revoltar-se contra els catalans i envaí la Gal·lura.\nComençà així la guerra sarda d’independència contra els catalanoaragonesos. Pere III es decidí a passar a Sardenya i atacar l’Alguer, que s’havia revoltat (1354). Per la pau de Sanluri (1355), Marià IV obtingué l’autonomia per al jutjat i el rei ocupà novament l’Alguer, que fou repoblat per catalans. Convocà el primer parlament de Sardenya, a l’estil de les corts de Catalunya, a Càller (1355); Marià no hi assistí. El papa Urbà V, enutjat amb Pere III perquè retardava el pagament del cens per Sardenya, volia proclamar Marià rei de l’illa, però el rei demanà perdó i la pogué conservar, sense voler cedir-la tampoc en feu al jutge (1364). Per a reprimir una nova rebel·lió fou enviat Pero de Luna, que uní les seves forces a les de Berenguer Carròs i de Ribelles. Assetjaren Oristany, però Marià IV aconseguí de desfer el setge i vèncer els catalans (Luna morí a la batalla, el 1368). Els arboresos, que ja havien pres abans la vila d’Esglésies, ocuparen una part del Logudor, amb Sàsser (1369), i es feren, a la pràctica, amos de tota l’illa. Als catalans els restava només Càller i l’Alguer. Brancaleó Doria, gendre de Marià però partidari del rei, recuperà Sàsser però la perdé novament (1374). Marià i el seu fill Hug, amb ajuda naval genovesa, intentaren el blocatge de Càller, que impediren Gilabert de Cruïlles i de Mallorca i Brancaleó, com abans havien defensat els assalts a l’Alguer. Morí Marià, víctima d’una epidèmia (1376). Hug III d’Arborea ocupà el territori de la Quirra i es titulà senyor de Sardenya. Urbà VI el volia investir, però no ho permeté un acord de Pere III amb Gènova. En morir Hug en una conjura (1383), el succeí la seva germana Elionor I d’Arborea, la qual envià a la cort el seu marit Brancaleó per tal d’oferir al rei la submissió de l’illa i demanar-li auxili (1384). Pere III el feu comte de Muntileó, però el retingué com a ostatge i més tard l’envià amb una escorta a Càller, on el féu recloure en el castell, d’on ell intentà de fugir. En canvi del seu alliberament, Pere volia que Elionor li lliurés el seu fill Frederic I d’Arborea, però ella ho refusà. La mort del rei (1387) deixà sense concloure un primer tractat de pau, que acabà el rei Joan I (1388), amb avantatges per a Elionor. Brancaleó recuperà la llibertat (1390). La concessió de l’extens comtat de la Quirra a Violant Carròs, filla de Berenguer, fou mal vist per la jutgessa, la qual sollevà el Logudor. Els arboresos atacaren els catalans, ocuparen bona part de l’illa i hostilitzaren el pas de vitualles cap a Càller. Violant i el seu marit foren declarats rebels i perjurs. Joan I preparà una expedició, però morí sense realitzar-la. Elionor reforçà el seu govern amb la promulgació de la carta de logu a Arborea (1392).\nEl rei Martí I practicà una política de distensió, fins que en morir Elionor (1404) i el seu segon fill Marià V d’Arborea (1407), ja mort també Frederic I, foren represes les lluites, ara per la successió del jutjat, que recaigué en el vescomte Guillem II de Narbona. Els catalans derrotaren els sardoarboresos a Sanluri (1409). Guillem fugí, Brancaleó fou pres i Martí morí al cap de pocs dies. Els sards elegiren jutge Lleonard (I) Cubello d’Arborea, que se sotmeté a pactes i fou nomenat marquès d’Oristany i comte de Goceà i conservà una gran part de les terres del jutjat (1410). En morir Martí I, tornà a Sardenya Guillem II, que promogué la guerra un quant temps, fins que feu un tracte amb el nou rei Ferran I i renuncià a les seves pretensions en canvi d’una suma de diners (1414). Els sards, amb Lleonard i amb Nicolau Doria, reprengueren la revolta al nord. Ferran I feu un altre acord amb ells, però fou Alfons IV el qui acabà la reconquesta (1420), després d’un segle de resistència dels sards, convocà un parlament (1421) i reorganitzà l’administració. Se'n seguí un període aparentment pacífic, alterat només per les revoltes de Nicolau Doria (1436 i 1448). Els fills i successors de Lleonard, Antoni i Salvador, visqueren en pau. Quan morí el darrer (1470), guiats pel seu nebot Lleonard (II) d’Alagó d’Arborea els sards reprengueren la lluita (el virrei Nicolau Carròs d’Arborea i de Mur volia que el feu dels Arborea, sense descendent directe, tornés al rei). A la batalla d’Uras triomfà Lleonard II (1470). Però Carròs d’Arborea li segrestà els béns a Càller i ell s’hi encaminà en so de guerra. Carròs d’Arborea es presentà a Barcelona, acusà Lleonard II de voler alçar l’illa contra el rei i obtingué per al marquès la sentència de mort i la confiscació de béns. El rei envià tropes a Sardenya. Lleonard II i els seus fills, vençuts a Macomer (1478), foren traïts, presos i conduïts a Xàtiva, on Lleonard morí (1494). Els seus títols passaren a la corona hispànica. Sardenya hi romangué subjecta i la resistència armada dels sards als catalans s’acabà, d’aquesta manera, per sempre. S'hi estengué el sistema feudal de conquesta sota el govern regular d’un virrei, així com el monopoli mercantil. Foren expulsats els jueus (1492) i establerta la inquisició.\nDes del final del segle XV\nLa unió de la corona catalanoaragonesa amb la de Castella suposà per a la Sardenya recentment pacificada —i només parcialment catalanitzada— el principi d’un procés de castellanització, atenuat pel seu aïllament i per la distància. Ferran II de Catalunya-Aragó nomenà virrei de Sardenya, per primer cop, un castellà: Íñigo López de Mendoza, comte de Tendilla, que regí l’illa del 1487 al 1491; posteriorment alternaren catalans i castellans en aquest càrrec i en d’altres. Ferran II unificà la legislació que separava fins aleshores sards i catalans, i en crear el Consell d’Aragó (1494) col·locà els afers de Sardenya sota la seva competència; l’estreta vinculació de l’illa a les terres catalanes determinà que, quan Carles V creà el Consell d’Itàlia (1555), Sardenya romangués adscrita al d’Aragó. L’illa sofrí les conseqüències de les guerres de Carles V: el 1527 una força de 4.000 francesos hi desembarcà i saquejà Sàsser abans d’ésser-ne foragitada. El mateix Carles V visità Sardenya en dues ocasions (fou l’únic monarca de la casa d’Àustria a fer-ho): el 1535, de camí cap a Tunis, en la conquesta de la qual participaren nobles i tropes de Sardenya, i el 1541, en què el rei hi feu escala expressament per a conèixer l’Alguer, que lloà.\nLa castellanització avançà durant el regnat de Felip II, en què aparegueren les primeres disposicions perquè fos emprat el castellà en els estudis al col·legi jesuïta de Sàsser (1567) i per a l’ús del castellà en documents públics i en les relacions amb l’administració (1596), si bé la documentació oficial continuà essent redactada majoritàriament en català fins el segle XVIII. Felip II creà l’audiència de Sardenya (1564) i projectà un estudi general per a l’illa. Els principals virreis d’aquest període foren Jeroni d’Aragall (diversos cops interí: 1549-51, 1556, 1561-62 i 1577-78) i Álvaro de Madrigal (1556-61 i 1562-69), que feu reforçar les fortificacions de Càller i l’Alguer i construí el castell nou de Sàsser; hagué d’imposar la pau entre famílies nobiliàries rivals en més d’una ocasió. En aquesta època s’establí la primera impremta fixa de Sardenya: la de Nicolau Canyelles i Delseny, a Càller; la majoria de la producció editorial sarda fou, però, en castellà o llatí, a causa de llur condició, a l’illa, de llengües cultes, i de la imposició gradual del castellà entre les classes altes. També l’obra cabdal de la literatura sarda d’aquest període, la del poeta Antoni Lofrasso, és en castellà. Felip III feu realitat l’antic projecte d’estudi general, amb la creació de les universitats de Sàsser (1617), basada en el col·legi de jesuïtes fundat el 1562, i de Càller (1620, inaugurada el 1626).\nL’època de Felip IV es caracteritzà per la darrera gran epidèmia de pesta (1652-56), que Sardenya compartí amb la totalitat dels Països Catalans, i per la penúria econòmica, que provocà avalots a Càller, com els del gener del 1652. Les tensions augmentaren amb el curs dels anys i esclataren durant la minoritat de Carles II, que el virrei Manuel Sarmiento de los Cobos, marquès de Camarasa, reuní el parlament sard per tal de votar un subsidi extraordinari de 70.000 escuts per al rei (1667). Hi trobà una forta oposició en l’estament militar, dirigit per Agustí de Castellví, marquès de Laconi, que reclamava el dret exclusiu dels sards a exercir determinats càrrecs públics, i en feia condició per a votar el subsidi. Davant el nombre de vots que Castellví controlava, el virrei optà per dissoldre el parlament. Poc després Castellví fou misteriosament assassinat i, tot i que el virrei se'n declarà innocent, també fou assassinat un mes més tard. El nou virrei, Francesco di Tutavilla, duc de San Germano, exercí una dura repressió, obligà a exiliar-se els nobles i eclesiàstics que considerà suspectes i empresonà o executà els qui aparegueren com a culpables. Alhora imposà guarnicions foranes a Càller i l’Alguer, fet que ferí els sards.\nDurant la resta del segle XVII Sardenya es debaté en una profunda crisi econòmica, damunt la qual gravitaven les contínues despeses militars que comportaren les guerres intermitents de Carles II contra França, que feien témer una invasió de l’illa. Entre els virreis més destacats d’aquesta etapa figuren Antonio López de Ayala i Velasco, comte de Fuensalida (1682-87) i Luis Moscoso Ossorio, comte d’Altamira (1690-96). En arribar la dinastia dels Borbó, la població es dividí en dos bàndols: el filipista, que predominà inicialment, i l’austriacista. Durant la guerra de Successió l’illa romangué en l’obediència a Felip V fins que, el 1708, la presència de la flota angloholandesa determinà el triomf de la causa del rei arxiduc Carles III, sense lluita. Fernando de Silva Meneses y Zapata, marquès d’Alconchel, fou el primer virrei austriacista (1708-10), que procurà de contribuir a l’esforç bèl·lic malgrat la situació exhausta de l’illa. Aquesta restà en poder de Carles a la fi de la guerra, pel tractat d’Utrecht (1713), però Felip V, impulsat per la seva muller Isabel, confià al seu ministre Alberoni la reconquesta dels territoris italians perduts, i entre ells també la de l’illa de Sardenya. El 1717 salpà de Barcelona una expedició, manada pel marquès de Lede, Jan Frans van Bette, que desembarcà a Càller i l’assetjà (agost-octubre). La caiguda de la capital determinà en pocs dies la de la resta de l’illa (novembre); el darrer virrei català, Josep Rubí i de Boixadors, marquès de Rubí, hagué de refugiar-se a l’Alguer i passar, poc després, a l’imperi. La Quàdruple Aliança obligà Felip V —que mentrestant ja havia atacat Sicília— a restituir les conquestes i acomiadar Alberoni. En virtut del tractat de Londres, Sardenya passà a poder de Víctor Manuel II de Savoia (I de Sardenya), en canvi de l’illa de Sicília, que passà a l’emperador.\nEls piemontesos, descontents del canvi amb Sicília, més poblada i rendible, s’afanyaren a explotar d’alguna manera la nova colònia. Primer de tot intentaren de repoblar-la: de les diverses colònies de lígurs, de grecs, de maltesos i de piemontesos, algunes foren destruïdes per la malària. L’única manera de treure'n profit fou imposar taxes com més anava més pesants. Els piemontesos, amb el tractat del 1720, s’havien compromès a deixar intactes el règim feudal i tots els ordenaments jurídics. Hom hi exercia, doncs, un doble poder: politicofiscal per part dels piemontesos, econòmic per part dels feudataris, gairebé tots espanyols. El resultat d’aquesta situació inestable i vacil·lant fou la formació de tres corrents polítics antipiemontesos: un de format pels nobles locals, de caire antifiscal; un altre de pagesos i pastors, antifeudal; i un tercer format per la burgesia mercantil i intel·lectual, sorgit lentament a les ciutats, jacobí, republicà o amb un cert independentisme, influït probablement per la revolució de P. Paoli, a Còrsega (1769), i per la Revolució Francesa. De fet, els francesos hi desembarcaren sovint entre el 1792 i el 1793 d’acord amb els jacobins locals, que tenien intenció de proclamar una república sarda, sota la protecció francesa. Les tropes franceses foren repel·lides. Com a recompensa perquè havien contribuït a salvar la corona, els istamentos feren diverses peticions al sobirà: reunir cada deu anys el parlament insular, possibilitat per als sards d’ocupar novament els càrrecs públics, institució d’un ministeri per als afers sards a Torí i un consell d’estat a Càller. La resposta dels piemontesos fou la dissolució dels istamentos. Com a reacció els sards expulsaren el virrei i tots els funcionaris piemontesos, més de cinc-cents, de l’illa (1794). Mentrestant els camperols i pobles sencers del nord de l’illa s’havien insurgit, per llur compte, contra els feudataris i els exactors. Els istamentos trameteren, per establir l’ordre, Giovanni Maria Angioi, magistrat de la reial audiència, el qual ben aviat esdevingué cap del partit jacobí i s’uní a la insurrecció. Al davant dels camperols, conquerí Sàsser (1796) i amb un exèrcit cada cop més nombrós marxà a la conquesta de Càller, on els istamentos, impressionats pel caire radical dels esdeveniments, s’uniren als piemontesos i frustraren els intents dels insurrectes. G. Angioi i altres revolucionaris fugiren a França. Seguí una duríssima repressió, amb la matança de camperols i de pobles sencers per part dels piemontesos amb l’ajut d’una part de la burgesia i dels nobles, que, malgrat llur oposició parcial als piemontesos, n’havien esdevingut els aliats més segurs davant el perill d’ésser enderrocats per una revolució democràtica. Hi hagué encara altres intents de revolucionaris sards, provinents de Còrsega, de desembarcar a l’illa, però foren capturats i morts (1802).\nEl 1812 hi hagué el darrer intent insurreccional antipiemontès a Càller, també frustrat. El 1820 els piemontesos, amb l’intent de donar més força a la burgesia que els era addicta i convençuts que els fóra més fàcil de treure fruit de l’illa amb el desenvolupament de l’agricultura (en detriment del pasturatge), promulgaren l’editto delle chiudende, que sancionava el dret de tancar els terrenys de pastura amb murs de pedra. L’operació, costosa, afavorí els ja rics propietaris i contribuí a donar forma definitiva a la burgesia intermediària, que, incapaç de dur a terme cap mena de desenvolupament capitalista, serví únicament per a reforçar el poder colonial. El 1830 es formà un vast moviment espontani dels pastors per destruir les tanques i tornar al pasturatge lliure. La rebel·lió fou truncada amb sang. Des d’aleshores es desenvolupà una reacció popular, sobretot al centre de l’illa, en defensa dels ordenaments i dels costums reprimits pel colonialisme, reacció que es manifestà amb la propagació del bandolerisme, el qual atreia al seu torn una reacció en cadena de repressió. El 1836 els piemontesos decidiren d’abolir el règim feudal, darrer obstacle en llur intent de perfeccionar les estructures de domini. Ho feren de la manera menys dolorosa, assegurant indemnitzacions enormes, superiors al valor real dels feus, per tal de no perdre les simpaties dels darrers feudataris espanyols. Els terrenys passaren a l’estat i, després, novament a privats. La privatització de la terra no afavorí gens el desenvolupament de l’agricultura; n'accentuà més aviat l’empobriment, per tal com els pastors havien de pagar els drets de pasturatge als nous patrons, que eren burgesos sards. Aquells mateixos anys es desenvoluparen també les concessions mineres al sud de l’illa (totes en mans d’anglesos, belgues, francesos i italians) que havien d’ésser els nuclis de desenvolupament d’una classe obrera en sentit modern i l’àrea d’irradiació del primer socialisme a Sardenya. La burgesia sarda, protagonista de la repressió i restauració reaccionària dels piemontesos, decidí d’integrar-se encara més en els mecanismes del poder colonial i el 1847 demanà l’abolició de l’antic Regnum Sardiniae i de la seva autonomia formal, cosa a la qual accedí el Piemont.\nEl 1861 l’illa entrà a formar part del nou estat italià, bé que sense cap participació directa i voluntària, ja que hi entrà com a apèndix del Piemont. El 1866 foren privatitzats els darrers usos comuns de la terra, els ademprivi. En resultà una rebel·lió dels pastors, reprimida amb sang. Després del 1880 la interrupció del comerç entre Sardenya i França provocà una greu crisi econòmica. Com a conseqüència, el bandolerisme, únic mitjà de supervivència dels pastors pobres i de desafiament a les lleis estrangeres, es propagà extraordinàriament. Per encàrrec del parlament italià, es formà (1894) una comissió d’enquesta sobre la criminalitat. No hi hagué cap resposta positiva als seus resultats (l’enquesta havia arribat a la conclusió que una acció governamental, per a ésser positiva, havia de tenir en compte l’especificitat i els costums de l’illa), sinó una repressió duríssima de l’exèrcit contra els “bandits”, la qual no reeixí, d’altra banda, en el seu intent; el bandolerisme continuà fins a la Primera Guerra Mundial, en la qual els sards participaren en un cos militar a part, la Brigata Sassari, com a tropes de primera línia: n'hi moriren trenta mil.\nAcabada la guerra, el descontentament per les promeses no mantingudes (la terra als excombatents, per exemple) i la nova consciència i solidaritat madurada al front pel contacte de sards de tots els punts de l’illa i de totes les classes portaren a la formació d’una associació d’excombatents que reivindicà (1919) l’autonomia administrativa. Tenia dos periòdics i cinc-cents adeptes. Fou el nucli del Partito Sardo d’Azione (PSd’Az) (1921), interclassista, unit només per la reivindicació de l’autonomia. El feixisme dissolgué el PSd’Az i sotmeté el poble sard a una repressió encaminada, entre altres coses, a esborrar-ne la identitat lingüisticocultural. Durant el feixisme, els recursos miners, sobretot el carbó, serviren per a afavorir l’economia autàrquica de l’illa. El Partito Comunista di Sardegna (1944) lluità per una república sarda d’obrers i camperols; després d’un any fou combatut com a “separatista” pel PCI i absorbit a les seves files. Concedida l’autonomia (1948), s’instal·laren a l’illa els principals partits estatals, els quals, convertits en “autonomistes” i representant més aviat interessos de classes oposades, anaren robant espai al PSd’Az, reformat després de la guerra, que no reeixí a ésser més el monopoli de l’autonomisme, fins que en provocaren la desaparició quasi completa.\nL’autonomia, purament administrativa, s’ha revelat un instrument incapaç de satisfer les instàncies de progrés i d’alliberament del poble sard, per tal com no té poder polític real. A partir dels anys setanta aparegué més clara la crisi total de qualsevol pla de desenvolupament econòmic i es feu més profunda la crítica de l’autonomia dins i fora dels partits. Molts treballadors i intel·lectuals han assenyalat l’opressió colonial i nacional com el veritable culpable del subdesenvolupament i de la misèria de l’illa. El 1973 nasqué el Movimentu de su Populu Sardu (MPS), que publicà el diari Su Populu Sardu, el primer escrit en sard. El 1976 aparegueren altres diaris sards: Nazione sarda i Sa Sardigna, amb altres fulls de base anticolonialista. Durant uns quants anys el moviment sard estigué un xic apaivagat, però vers l’inici dels anys vuitanta ressorgí amb força. Bona part d’aquest creixement fou capitalitzat pel PSd’Az, que l’any 1984 aconseguí el 13% dels vots en les eleccions al parlament autònom (el 3% l’any 1979) i assolí la presidència del govern en la persona de Mario Melis, que ja havia ocupat la presidència el 1982, i que ocupà el càrrec fins el 1989. Tanmateix, fins el 2019 el PSd’Az no assolí de nou la victòria en les eleccions regionals. En aquests comicis, celebrats al febrer, aconseguí 36 escons, molt per davant de la coalició de centreesquerra de Sardenya Campo Progressista (18 escons) i del Movimento 5 Stelle (6 escons), i Christian Solinas fou nomenat president de Sardenya.\n1662955 h. (1996)


Escrit per Super User. 23 Gener 2017\nEl passat divendres 20 de gener, diversos membres de la Junta de l'Eix Comercial Sants-Les Corts i alguns botiguers, vam assistir a l'entrega de premis del concurs de curtmetratges "Barcelona Shopping & Shooting", celebrada al CaixaForum.\nDos dels curtmetratges que van ser rodats a botigues del nostre eix, optaven a guanyar algun premi. El nivell de totes filmacions era molt alt i la competència, llavors, seria molt dura.\nNomés començar l'entrega de premis, vam rebre la primera alegria en forma de trofeu i no van parar de caure gallardons fins al final de la gala.\nLa botiga Fent Punt, on van filmar Ito (Hilos) de l'equip Finde Creativo, va rebre dos premis, un alt curt més original i un altre a la millor fotografia. Us deixo un enllaç perquè no us el perdeu: https://vimeo.com/196418900\nEl bar-restaurant Caribean Coffee Center, on l'equip de Ozzypiuntur Produccions va rodar Cortado (Noisette), va rebre dos premis més, un a la millor música i el premi Hermes del Comerç a la millor pel·lícula. Us deixo un enllaç perquè veieu el curtmetratge guanyador. https://vimeo.com/196909633\nMoltes felicitats als guanyadors i a les botigues on es van filmar aquestes obres d'art.\nVisca l'art, la cultura i el comerç!!\nOpinió Notícies Entrevistes Eix Comercial\nGestiona tus emociones (II) abogacia.es/2017/09/28/ges…\nGestiona tus emociones (I) abogacia.es/2017/06/19/ges…\n‘El Camí Escolar, Espai Amic’ arriba divendres al districte comunicacio21.cat/noticies-linia…


Castelló repartirà 2.800 bosses compostables per a residus orgànics a gaiates i ens vinculats | Notícies Dígitals\nCastelló repartirà 2.800 bosses compostables per a residus orgànics a gaiates i ens vinculats\n18/03/2022 castello, residus organics\nL’Ajuntament de Castelló a través de la Regidoria de Reciclatge, que dirigeix l’edil Ignasi Garcia, i amb l’objectiu de seguir impulsant una Magdalena Sostenible, repartirà 2.800 bosses compostables per a restes orgàniques a gaiates i ens vinculats. Concretament, demà dissabte 19 de març, un equip de monitors ambientals repartiran 120 bosses compostables a cada gaiata i ens vinculat junt amb la formació necessària per utilitzar el contenidor correctament. A més a més, la campanya anirà acompanyada de una guia per saber què va al contenidor marró i què no.\nGarcia ha destacat que “aquestes són les primeres festes de la Magdalena amb contenidor marró a Castelló i per això hem vist la necessitat de llançar aquesta iniciativa perquè la ciutadania conega com fer un bon ús i reciclar durant les festes”.\nEl regidor de Festes, Omar Braina, per part seua, ha destacat “la importància del reciclatge durant les festes de la Magdalena”. A més, ha aprofitat per a fer una crida “a la col·laboració de colles, gaiates i ciutadania en general perquè entre totes i tots fem possible una Magdalena més sostenible”.\n← El grup DAXSA guanya la XX edició del concurs de Publicitat Exterior UJI-La Fede-Aepe\nEl PPCS reclama un pla de xoc per als ramaders →


Rebaixada la fiança a tres investigats d'Innova\nImatge d'arxiu de Lluís Miquel Pérez a l'exterior dels Jutjats de Reus.\nL'Audiència de Tarragona dicta que la fiança imposada d'1,5 milions d'euros a Lluís Miquel Pérez, José Vicente Gómez Rebollo i Natalia Torrell ha de ser solidària\nActualitzada 17/08/2016 a les 22:17\nL'Audiència de Tarragona ha rebaixat la fiança imposada pel jutjat número 3 de Reus a tres investigats pel cas de presumpta corrupció en el si del grup municipal Innova, segons l'acte. L'Audiència dicta que la fiança imposada per l'instructor d'1,5 milions d'euros per a cada un dels investigats ha de ser solidària, i no per a cadascun d'ells. Els investigats són l'exalcalde de Reus Lluís Miquel Pérez (PSC), l'exdirector d'obres i projector d'Innova José Vicente Gómez Rebollo i l'exsecretària d'Innova Natalia Torrell.\nEl jutjat número 3 de Reus els va imposar la fiança per presumptes il·legalitats en contractar Innova a l'arquitecte Jorge Batesteza per supervisar les obres de l'hospital de Sant Joan de Reus. Es tracta de la peça separada número 2 del cas Innova -que acumula, que se sàpiga, quinze peces i més d'un centenar d'investigats- i vol aclarir si estan justificats els 357.000 euros que va cobrar l'arquitecte. El jutge dubta que s'efectuessin els treballs contractats i veu indicis dels delictes de prevaricació, malversació de cabals públics, tràfic d'influències, defraudació a l'administració, blanqueig de capitals i falsedat documental.\nBatesteza va ser responsable d'Infraestructures del CatSalut fins a maig del 2007 i va intervenir en la taula de contractació de la supervisió de les obres de l'Hospital de Sant Joan, que va adjudicar a la UTE formada per Euroconsult i Projectes SL. Batesteza va deixar el seu càrrec públic i el 2008 va fundar l'empresa BBATS, administrada per ell i la seva dona, també investigada en aquest cas. BBATS va cobrar 357.000 euros a Innova per supervisar les obres del nou Hospital de Sant Joan de Reus, però en una «esquizofrènia contractual», segons el jutge, Batesteza també va cobrar pel mateix concepte a Euroconsul «per a supervisar-se a ell mateix», ressenya el jutge instructor.\nGómez Rebollo va al·legar que diversos delictes que se li imputaven havien prescrit i que la fiança s'havia fixat sense tenir indicis de delicte, però l'Audiència ratifica l'instructor i recorda que el contracte a Batesteza hauria d'haver sortit a licitació. L'Audiència també considera que l'excap d'obres no va participar en la contractació inicial entre Innova i Batesteza, però ratifica al jutge conforme la seva participació sí que va ser decisiva després en les conseqüències presumptament delictives d'aquell contracte. Finalment, l'Audiència ratifica la fiança imposada per l'instructor, però matisa que deu ser solidària perquè la responsabilitat civil dels investigats és conjunta respecte a un mateix objecte.


Vins | Aguiló Vinateria\nHonorem l'arrelada cultura del vi del Priorat\nEls lligams del vi amb la comarca del Priorat es remunten en els segles, en una relació que en els darrers anys viu el seu moment més dolç. De la cura d’aquest vincle se’n fan càrrec els cellers de la DOQ Priorat i la DO Montsant, donant veu al terrer, elaborant vins amb personalitat reconeguts arreu del món, honorant l’arrelada cultura del vi d’aquesta comarca.\nA Aguiló Vinateria en donem fe i, per aquest motiu, fa vint anys que oferim una àmplia i representativa selecció de vins del Priorat, una selecció que ens permet explicar detalladament perquè aquest és un territori privilegiat per al cultiu de la vinya i l’elaboració de vins d’alta qualitat.\nLes varietats històriques: garnatxa i carinyena\nEls vins de la comarca del Priorat s’entenen en base a la garnatxa o la carinyena, o per associació de totes dues varietats. Tot i que el syrah, el merlot o el cabernet, per citar alguns exemples, també es troben en els cupatges dels vins del Priorat, en la gran majoria dels casos el protagonisme recau en les dues varietats històriques abans esmentades. La raó és ben senzilla, són les varietats més ben adaptades a les condicions de la comarca i, alhora, les que millor expressen la seva identitat. De fet, cada cop són més comuns els vins 100% garnatxa i 100% carinyena, vins que mostren la tipicitat varietal.\nVins en majúscules\nDarrere d’un gran vi hi ha una gran vinya i un viticultor, un enòleg i un celler que saben com tenir-ne cura perquè pugui donar el millor d’ella mateixa. Darrere d’un gran vi hi ha noms propis, noms en majúscules que fan vins majúsculs. Alguns d’aquests noms estan en boca de tots, s’han convertit en clàssics. D’altres són potser menys coneguts, però no per aquest motiu menys interessants. A Aguiló Vinateria, el nostre coneixement del territori ens permet posar al teu abast els uns i els altres.\nLa veu del terrer\nTerrers diferents fan vins diferents. La diversitat de sòls (llicorella, sauló, argila, còdol...) i les condicions orogràfiques i climàtiques pròpies de cada vinya aporten als vins trets i matisos que els fan únics.\nTot i que dins de cada DO els vins comparteixen característiques comunes, també és cert que en aquesta homogeneïtat conviuen vins amb particularitats pròpies que contribueixen a enriquir i a definir cada DO, Montsant i Priorat, de manera global.\nEls vins negres són els més comuns a la comarca. No obstant això, no ens pot passar per alt la qualitat dels vins blancs de la DOQ Priorat i la DO Montsant. Elaborats principalment amb garnatxa blanca i macabeu, i també amb d’altres varietats com pansal, Pedro Ximénez o chardonnay, són vins estructurats, amb cos, rics en aromes. A l’alçada dels millors blancs del món, aquests vins són una manera diferent, i també plaent, d’acostar-nos al Priorat del vi.\nEls productors del Priorat han estat sempre partidaris d’optar per pràctiques respectuoses a l’hora de tenir cura de les vinyes i elaborar els seus vins. És per aquest motiu que trobem destacats cellers que gaudeixen d’acreditacions de producció ecològica, natural i biodinàmica. A Aguiló Vinateria tenim una bona selecció d’aquests cellers i vins que, més enllà d’una nova tendència, suposen també un retorn als orígens.\nLa cultura vitivinícola del Priorat no s’entén sense els vins dolços, els rancis o les misteles. A vegades poc apreciats fora de les nostres contrades, els que som d’aquesta terra no dubtem en lloar-ne les virtuts, que en són moltes.\nA Aguiló Vinateria som uns enamorats dels vins generosos, de conèixer i explicar-ne les diferents elaboracions i de tot el que ens poden aportar a la copa i a taula. Contribuïm a que la tradició d’aquests vins perduri dedicant-los-hi l’espai que es mereixen a la nostra botiga.\nA Aguiló Vinateria no ens cansem de descobrir nous vins, no només de Priorat i Montsant, sinó també d’altres indrets. El vi ens apassiona i, per aquest motiu, incorporem al nostre catàleg vins catalans, d’Espanya i d’arreu del món.


REDACCIÓ - Torredembarra, 31/5/2020 L’augment de casos positius de Covid-19 al Baix Gaià s’ha reduït molt aquesta setmana, segons les dades del Departament de Salut de la Generalitat actualitzades aquest diumenge 31 de maig. Només se n’han registrat 6 de nous, enfront...\nEmotiva celebració dels 100 anys de la ‘Consuelito’ a Creixell\nREDACCIÓ - Creixell. 30/5/2020 La Consuelo ha complert 100 anys aquest dissabte, 30 de maig, i ha rebut un emotiu homenatge per part des de la regidoria de la Gent Gran de l'Ajuntament de Creixell, compartida entre les regidores Pili Romero i Chelo Picón. Ho han fet...\nREDACCIÓ - Roda de Berà, 29/5/2020 A l’Ajuntament de Roda de Berà li va quedar pendent l’aprovació del pressupost municipal per a l’any 2020. I no l’aprovarà. Ni es presentarà El govern rodenc ha optat per prorrogar el pressupost de 2019 amb diverses modificacions per...\nPla de xoc a Altafulla per a l’arranjament de voreres\nREDACCIÓ - Altafulla 30/5/2020 L’Ajuntament d’Altafulla invertirà 50.000 euros en arranjar voreres afectades pel desgast o directament han patit algun desperfecte en els últims temps. Aquesta aportació de les arques municipals podrà ser ampliada en un futur, ja que...\nREDACCIÓ - Torredembarra, 28/5/2020 La Regidoria de Cultura de l’Ajuntament de Torredembarra presenta la XXII edició dels Premis Cultura Vila de Torredembarra pel que fa a les convocatòries biennals que enguany corresponen als guardons d’arts plàstiques. La regidora...\nREDACCIÓ - Torredembarra, 26/5/2020 L’activitat ha tornat al Bikepark Torredembarra després de gairebé dos mesos o mig d’aturada. L’equipament esportiu ha reobert aquest dilluns, 25 de maig, després de que tanqués amb la declaració de l’estat d’alarma a causa del...\nTIREM PEL DRET l Locals de negoci: què faig si no puc pagar el lloguer?\nCLARA SOLIVELLAS - Advocada - ICAB 29191 Els lloguers dels locals de negoci ja tenen normativa pròpia per als autònoms i petites i mitjanes empreses que, per causes de la Covid-19, no poden assumir el pagament del lloguer. Així, el Reial decret llei15/2020 estableix...\nREDACCIÓ - Torredembarra, 29/5/2020 El servei de recollida de voluminosos porta a porta reprèn el servei a partir de l’1 de juny. Durant el confinament el servei de recollida de voluminosos ha estat aturat per tal d'evitar l'acumulació d'aquests residus a la via...\nREDACCIÓ - Creixell, 29/5/2020 L’Ajuntament de Creixell incrementa les mesures de seguretat en l’accés a les dependències municipals de l’edifici de Cal Cabaler per evitar al màxim la propagació de la Covid-19 en aquesta fase 2 de desconfinament i que comporta un...\nREDACCIÓ - Roda de Berà, 28/5/2020 L’Ajuntament de Roda de Berà, a través de la regidoria de Festes, ha posat en marxa el concurs per cercar el que serà el cartell de la Festa Major de Sant Bartomeu 2020, que tindrà lloc entre els dies 20 i 26 d’agost, així com la...\nREDACCIÓ - Torredembarra, 28/5/2020 La confusió al voltant del que es pot fer i que no es pot fer en cada fase de la desescalada del confinament s’ha tornat habitual setmana rere setmana, amb els problemes que ocasiona a propietaris de negocis i també als seus clients...\nREDACCIÓ - Altafulla, 27/5/2020 La Federació Catalana de Futbol (FCF) ha decidit aquest dimecres, 27 de maig, com queden els ascensos i descensos de les diferents categories de territorial i els equips del Baix Gaià han sortit molt beneficiats, ja ascendeixin els...\nEs comencen a extraure 5.000 m3 de sorra de la platja de la Paella per a restaurar els efectes del temporal Glòria\nREDACCIÓ - Torredembarra, 27/5/2020 La Dirección general de Sostenibilidad de la Costa y del Mar del Ministerio para la Transición Ecológica ha iniciat aquest dimecres, 27 de maig, les tasques d’extracció de sorra de la platja de la Paella de Torredembarra en el marc...\nREDACCIÓ - El Catllar, 27/5/2020 El govern municipal de l'Ajuntament del Catllar ha quedat en minoria després que la formació de MO1-TE pel Catllar, propens a la CUP, anunciés aquest matí a través de la xarxa social Facebook la sortida del seu únic regidor Daniel...\nREDACCIÓ - Roda de Berà, 27/5/2020 Aquest divendres, 29 de maig, el ple de l’Ajuntament de Roda de Berà aprovarà les bases reguladores d’un ajut extraordinari per a autònoms, microempreses i pimes del municipi que hagin patit els efectes negatius de la crisi sanitària...\nREDACCIÓ - Altafulla, 26/5/2020 L’Ajuntament d’Altafulla ha aprovat en una sessió telemàtica del ple municipal, i en caràcter inicial, una rebaixa del 70% de la taxa d’ocupació de la via pública amb taules i cadires. La mesura ha prosperat aquest dilluns amb els vots...\nREDACCIÓ - Torredembarra, 26/5/2020 Coincidint amb l’inici de la fase 2 de desconfinament, que ja permet el bany a les platges i s'hi espera una major afluència de públic, els voluntaris del GEPEC han senyalitzat la zona de nidificació del corriol camanegre amb més...\nREDACCIÓ - Torredembarra. 26/5/2020 L’Ajuntament de Torredembarra durà a terme un nou ple ordinari telemàtic. Serà aquest proper dijous, 28 de maig, a les sis de la tarda, per aprovar dues línies d’ajuts per a pal·liar els efectes de la pandèmia generada per la...


Tots els mots de la Mediterrània | Bernat Puigtobella\nTots els mots de la Mediterrània\nEnguany el Festival Mot se centra en la Mediterrània. El primer tram s’ha celebrat a Olot aquest cap de setmana, amb un fort accent italià i andalusí. Els autors sards Marcello Fois i Michela Murgia han aportat la nota més insular. María Belmonte i Susanna Rafart ens han fet sentir grecs per una estona. El palestí Mazen Maarouf ens ha descobert com l’humor ens pot ajudar a sobreviure una guerra. La italiana Andrea Marcolombo ens ha convençut que la filologia no està renyida amb la sensualitat. I Mircea Cârtârescu ens ha recordat que la poesia no es processa amb el cap ni amb el cor sinó a través de la medul·la espinal. Us en fem cinc cèntims. Podeu localitzar els vídeos de cada sessió enllaçats als noms dels protagonistes.\nMichela Murgia | Foto de Martí Albesa\nEn totes les xerrades va sortir en un moment o altre el drama dels refugiats que ha convertit el nostre mar en un cementiri, ara que se’ns hi ofeguen migrants dia sí, dia també. María Belmonte va recordar que, més enllà de la realitat geogràfica, la Mediterrània és una construcció cultural. Al segle XVIII l’arqueòleg J.J.Winckelmann (1717-1768) va convertir la Mediterrània en un mite, fins al punt d’elevar-la a una categoria de l’esperit. Secretari del cardenal Albani a Roma, van passar per les seves mans totes les antiguitats que sortien de les excavacions arqueològiques de Pompeia i Herculà. Winckelmann deia que l’art clàssic estava dotat de sòbria simplicitat i serena grandesa. L’ideal de bellesa, el cànon estètic que es va fixar a partir d’aquesta visió de Winckelmann s’ha mantingut vigent fins avui. Després d’ell van anar desfilant per Itàlia grans autors, com Goethe, que s’hi va estar dos anys, John Keats, que hi va anar buscar les virtuts salutíferes del càlid sud. Itàlia es converteix en parada obligatòria del Grand Tour decimonònic que els americans estan obligats a fer si volen imbuir-se dels orígens del món occidental.\nVirginia Woolf sempre deia que els germànics sempre havien fet el turista, però que els anglesos, en canvi, sempre han estat grecs. Per Susanna Rafart, la frase de Woolf és aplicable als catalans, perquè sempre hem fet el camí cap a Grècia. Les dues puntes de la Mediterrània són la mateixa cosa. Al llibre ‘Un cor grec’, Rafart pren com a inspiració el famós Creuer de 1933, que va reunir en un mateix vaixell joves intel·lectuals de la Península fascinats per la Mediterrània, entre els quals hi havia els millors joves estudiants del moment, com ara Salvador Espriu, Bartomeu Rosselló-Pòrcel, Gonzalo Menéndez-Pidal o Jaume Vicens Vives.\nEl diàleg entre aquestes dues sacredotesses de la Mediterrània, moderat per David Guzmán, va tenir moments reveladors. “El Mediterrani està ple de turistes”, es lamenta Belmonte. “Sí, però nosaltres també ho som”, li contesta Rafart. Tant Belmonte com Rafart citen amb veneració Las viejas sendas (Pre-Textos) de Robert Macfarlane. L’autor britànic parla d’uns camins ancestrals que han estat espais de frontera. D’aquestes zones límit en què la història fa eclosió i reverbera Rafart em diu ‘xenotopies’. Què fa la poesia? Si els mandataris dibuixen la geopolítica traçant límits sobre els mapes, els poetes ens descobreixen fronteres que, en travessar-les, ens transformen. A la geopolítica dels militars s’hi oposa la geopoètica dels escriptors.\nSusanna Rafart | Foto de Martí Albesa\nJustament a El llibre de la frontera, Jaume Pont exhuma tota una genealogia de poetes apòcrifs de l’Al-Andalus, que van del segle X al XII. Pont ens brinda la traducció al català d’uns poemes que ell ens presenta amb un paratext erudit, ben bé com si es tractés d’una exhumació. Pont va participar a un col·loqui recital dissabte al Vermot en un acte moderat per Manuel Forcano, i compartit amb el poeta valencià Josep Piera i la traductora Margarida Castells. Tots tres convidats han traduït, adaptat o recreat els poetes de l’Al-Andalus. Piera, que acaba de publicar la seva poesia completa a Edicions d’Alfons el Magnànim, explica que els poetes de l’Al-Andalus li han permès de “dir coses que no em veia en cor de dir, fins i tot m’han ajudat a entendre’m a mi mateix”. Piera reivindica la proximitat d’aquests poetes andalusins, que ell defineix com “trobadors amb turbant”. Més enllà de la barrera lingüística, la sensibilitat és la mateixa. No hi ha en l’aproximació als poetes andalusins cap temptació de flirtejar amb l’exòtic. Al contrari, “aquests espais de frontera són la prova que som una cultura mestissa”. Piera també reivindica la cultura valenciana en el conjunt dels Països Catalans. “Els valencians som part de la cultura catalana. Sense nosaltres, la cultura catalana queda raquítica”.\nLa traductora de l’àrab Margarida Castells, que ha traduït una antologia de poesia escrita per dones de l’Al-Andalus, (Perles de la nit. Poetes andalusines, publicada en edició bilingüe àrab-català a Adesiara) ens explica que la paraula ‘lluna’ en àrab també vol dir guapo o guapa, sense distinció de gènere. Castells també ha traduït amb destresa Acudits per a milicians (Navona), de Mazen Maarouf, un dels autors convidats al Mot d’enguany, que hem entrevistat a Núvol.\nSi la distància ens permet sublimar les velles batalles de l’Al-Andalus amb el filtre de la poesia, Maarouf en canvi ens parla d’una guerra contemporània, que va assolar el Líban als anys vuitanta i va deixar tres generacions marcades per la destrucció. Maarouf és fill de refugiats palestins que, fugint del foc d’Israel, va caure a les brases del Líban. És un nen de la guerra i els seus contes es poden llegir com un kit de supervivència. Maarouf renuncia al realisme per abordar les situacions més doloroses amb un humor surrealista. Hi ha una llibertat salvatge, gairebé irreverent, en les narracions d’aquest jove autor palestí resident a Reikjavik, que avui dimarts 2 d’abril a les 19h presenta el seu llibre a la Biblioteca Sant Pau – Santa Creu del Raval de Barcelona.\nTambé és radical i insubornable la llibertat que desprèn Michela Murgia, l’autora sarda que es va fer famosa amb la novel·la L’acabadora (Proa) i que ara publica un llibre de títol irònic, Instruccions per fer-se feixista. Murgia és una activista compromesa políticament, que va fundar i liderar un partit que tenia com a programa la independència de Sardenya. Va arribar a aconseguir 80.000 vots, però es va modificar la llei electoral ad hoc perquè només poguessin entrar al parlament sard els partits que superessin el 10% dels vots i no va guanyar l’escó per ben poc. Murgia va conversar llargament amb Joan-Elies Adell, que després d’una etapa breu al capdavant de la Institució de les Lletres Catalanes, ha tornat a instal·lar-se a l’Alguer. L’acabadora és una novel·la sobre la maternitat triada. En aquesta vida no triem els pares ni els fills que tenim. Ens toquen i prou. A Sardenya existeix la figura del fill d’ànima. Un bon dia, un nen o una nena que tu coneixes i que t’és molt proper, et demana de ser fill o filla d’ànima. “Qui t’acull com a fill d’ànima, t’accepta tal com ets. Jo sóc una filla d’ànima i només he volgut tenir fills d’ànima”, explica Murgia, que té cinc fills. “La filiació d’ànima és un acte de regeneració de la voluntat. Com a filla d’ànima, cada dia havia de decidir si volia continuar convivint amb els meus pares i ells també amb mi. La filiació et permet entendre que la cultura pot corregir els errors de la natura”.\nSi les novel·les de Murgia traspuen aquella força mítica d’un món antic, atàvic, els llibres d’Andrea Marcolongo ens fan més comprensibles el mites clàssics de la Mediterrània. “El mite no és història ni llegenda. És retrobar les traces de nosaltres mateixos en un passat que parla del nostre present”, ens deia Marcolongo, que ha triomfat internacionalment amb el llibre ‘La lengua del los dioses’, un assaig que acosta al lector actual el grec antic. Per a Marcolongo la literatura és sempre política. “El mite no es pot domesticar, ni doblegar a la nostra voluntat”, va afegir Marcolongo. “Clàssic no vol dir vell. Un clàssic és més aviat allò que posa en crisi i ens constreny a triar i decidir. Els mites no ens donen respostes sinó que ens obliguen a fer-nos les respostes adients”.\nAndrea Marcolongo al festival MOT a Olot. | Foto de Martí Albesa\nAquesta jove filòloga italiana va conversar amb la flamant consellera de Cultura, Mariàngela Vilallonga, que encara no sabia que seria nomenada quan va acceptar fa uns mesos de participar al festival MOT. Vilallonga, que és catedràtica de llatí a la Universitat de Girona, va confessar que sempre recorre als mites a l’aula quan veu que l’atenció dels seus alumnes decau entre declinacions. Totes dues es van entretenir a glossar etimologies. Sabíeu que les paraules ‘amor’ i ‘heroi’ tenen la mateixa arrel? Plató deia que no hi ha cap home tan dolent que per amor no pugui esdevenir un heroi. Marcolongo també va parlar del concepte de ‘nostàlgia’, que no és una paraula grega sinó un terme del llatí científic modern, encunyat pel doctor J. Harder al segle XVII a partir del grec nóstos (retorn) i álgos (retorn). Nostàlgia és el dolor del retorn. Villalonga va tancar el col.loqui amb aquell vers de l’hel·lenista Carles Miralles que diu: “No me n’he anat i tinc de tu nostàlgia”.\nJustament Mircea Cârtârescu va parlar amb una certa nostàlgia de la seva joventut. I això que va viure la terrible dictadura de Ceaucescu, però aleshores ell i els seus amics eren feliços escrivint poemes. “Si no haguéssim viscut en la poesia, no hauríem resistit la dictadura. Érem quatre amics i ens comparàvem amb els Beatles”. Aleshores Cârtârescu pensava que el poeta era aquell que feia versos. Ara més aviat creu que és aquell que pot veure el món amb ulls de nen, amb una mirada obliqua, ingènua o divergent. “Un escriptor tradueix el que li diu el cor a la seva llengua, però tots tenim el mateix cor. Un artista ha de ser universal, no nacional. Jo em sento més a prop de Kafka que de qualsevol escriptor romanès”. El seu traductor i presentador, Xavier Montoliu, se’l mirava amb unció.\nMircea Cârtârescu | Foto de Martí Albesa\nEn la darrera sessió del Mot a Olot, l’autor de Solenoide (Periscopi) va fer una abrandada defensa de la seva conversió a la prosa. “L’art de la prosa és l’art de la lentitud. S’assembla a l’art del sexe, que per ser profund mai pot ser apressat”. Cârtârescu va associar la prosa a la responsabilitat de la maduresa i la poesia a la rauxa del trapezista ingenu que salta sense xarxa. “El novel·lista, en canvi, té la mateixa responsabilitat que un pilot d’avió que porta passatgers (els seus personatges) i no els pot estavellar”, va dir Cârtârescu. Davant d’aquesta inesperada diatriba contra els poetes, Manuel Forcano i Susanna Rafart, que seien a primera fila, es van mirar i es van dir: “Sempre serem joves”.\nPodeu cosultar la programació del segon tram del festival, que es reprèn a Girona el 4 d’abril, al web del Mot.


Economia – Pàgina 2 – CGTCatalunya\n11/04/2017 - 19:13:55\nL’enorme volum de missatges no comporta una major varietat. Dins la sèrie ‘La despossessió quotidiana’, l’autor subratlla que tot i que sembla que estiguem assistint a una gran diversificació de mitjans, assistim a una homogeneïtzació.\n04/04/2017 - 11:55:30\nEl sistema tributari és una peça fonamental de redistribució de la riquesa. Dins la sèrie ‘La despossessió quotidiana’, l’economista repassa els enginys legals que permeten els grans capitals beneficiar-se d’exempcions tributàries.\n08/02/2017 - 14:30:00\n30/01/2017 - 08:19:34\n25/01/2017 - 13:00:00\nUna vegada desaparegudes les experiències del socialisme, abandonats els programes de transformació del sistema per bona part dels partits, sindicats, cooperatives, mútues i col·lectius afins que encara habiten l’univers de les esquerres… Els anomenats “monopolis generalitzats” no troben resistències per imposar la seva lògica predatòria a tot el planeta.\n07/01/2017 - 13:28:25\nEl pati de l’escola pot ser un espai ingènuament anticapitalista. És el cas, per exemple, de l’esport que s’hi juga, que és, quasi sempre, un esport d’equip. Pel que fa als adults, en canvi, un dels esports que més creix en practicants és el running, un esport que permet la pràctica individual, la competició individual, l’autosuperació individual, el benestar individual, … Una perspectiva que s’estén al conjunt de la vida. Es tracta d’una comminació constant a anar més enllà d’un mateix, el que suposa assumir en la pròpia vida un desequilibri permanent, no descansar o parar-se mai, superar-se sempre i trobar el gaudi en aquesta mateixa superació de tota situació donada. És com si la lògica d’acumulació indefinida del capital s’hagués convertit en una modalitat subjectiva. Cadascú està cridat a concebre’s\n27/12/2016 - 14:07:20\nLa llista de “Ciutats del Canvi” (per a l’Estat Espanyol) o de ciutats “progressistes” (a nivell mundial) concorre de manera clara amb la d’alguns dels principals centres de poder global i regional: Barcelona, Madrid, Paris, Berlín, Londres, Roma, Vancouver, Seattle, Montevideo o Sao Paulo entre altres escenifiquen una complexa paradoxa: Els principals espais de poder conquistats per la Nova Esquerra del Nord Global es solapen amb els nodes vitals del capitalisme del segle XXI, sense que es donin friccions significatives, sense que s’hagin presentat grans qüestions d’antagonisme o de conflicte, ni campanyes mediàtiques excessivament virulentes (com les que si hem pogut veure en escenaris electorals nacionals o de referendums). Podem dir que allà on la Nova Esquerra, o l’Esquerra actualitzada governa, es dóna un règim de coexistència amb el capitalisme global.\n03/12/2016 - 15:00:00\nCristòfor Colom s’alça sobre Barcelona, assenyalant cap a enfora, més enllà del port. A sota d’ell, tallat en pedra, un indígena s’agenolla davant d’un capellà, cap cot, evitant amb els ulls la mirada del sant baró. Construït el 1888, per a la primera Fira Internacional que es va realitzar a Espanya, aquest monument al colonialisme es troba situat a la cruïlla en la qual el port es fon amb les Rambles, el bulevard que Orwell va descriure com l’”artèria central” de la ciutat catalana. Es commemoren allà els fets de sang que van inaugurar el domini occidental sobre l’economia global. I avui en dia és un punt crític de la lluita entre la vida, la propietat i el Sobirà.\nAquest és un dels primers llocs que els turistes albiren quan baixen dels vaixells de luxe i s’endinsen en la capital europea dels creuers. En totes les direccions, el camí es troba configurat pel comerç. Música salsa sorollosa es barreja dolçament amb l’enrenou, mentre músics de carrer, venedors i artesans competeixen per l’atenció dels visitants amb restaurants de preus excessius, bars de copes de mal gust i centres comercials corporatius. Però de tant en tant la festa s’interromp de forma violenta. En un esforç coordinat per a expulsar-los dels carrers, les forces policials de tres autoritats diferents –local, regional i portuària– carreguen contra els venedors ambulants de pell fosca, colpejant-los l’esquena i les extremitats amb porres extensibles d’acer. És un espectacle inquietant, però cada cop més habitual en una ciutat que ha arribat a simbolitzar les esperances de l’esquerra europea per un model laboral emancipador.\nEl treball informal mai no ha acabat d’encaixar del tot en les categories de l’esquerra. Mentre a l’esquerra governamental hi ha la tendència a veure’l com un espai a regular, en els cercles més anarquistes sovint es tracta amb desconfiança, contemplant-lo com un camp dominat pels valors capitalistes. Per a les organitzacions hegemòniques dins del moviment obrer, el treball informal és només una forma més d’explotació que afecta especialment les dones, els migrants i altres grups vulnerables. L’Organització Internacional del Treball (OIT), per exemple, en defineix els trets característics en els següents termes: Manca de protecció contra l’impagament de salaris, hores extres o torns extres obligatoris, acomiadaments sense avís previ o sense indemnització, condicions de treball insegures, i absència total de protecció social (pensions, prestacions per malaltia, cobertura sanitària…)\nEvidentment, no hi ha res de fals en tot això. Però les característiques assenyalades per l’OIT depenen de les expectatives definides pels drets socials específics dels Estats del benestar occidentals. En aquest sentit, es troben ancorades en una idea concreta del treball, construïda en el marc d’un conjunt específic de relacions de poder –aquell representat, precisament, en el monument a Colom. El fet que es persegueixi rutinàriament treballadors informals africans i asiàtics a tocar d’escenes que simbolitzen allò que Marx anomenà “els moments principals de l’acumulació primitiva” conté una certa veritat poètica. Descomprimir aquesta imatge és desvetllar un dels antagonismes crítics que estroben en el cor mateix del comerç mundial.\n18/11/2016 - 11:09:24\nEl març del 2005, BBVA concedia un préstec de 25 milions d’euros a Raytheon, productora de munició de dispersió. Aquest és un dels múltiples exemples que il·lustren com la banca convencional financia de moltes maneres la fabricació d’armes\n“En referència a la seva consulta, l’informem que CatalunyaCaixa, en els informes anuals publicats, facilita la informació detallada de les inversions realitzades”. Aquesta és la resposta que ofereix el Departament de Comunicació de CatalunyaCaixa, per correu electrònic, quan se li pregunta pels projectes que financien. Però segons el coordinador i investigador del Centre J M Delàs d’Estudis per la Pau, Jordi Calvo, cal arribar a pagar entre 2.000 i 3.000 euros per obtenir tan sols una part de les dades sobre els projectes que financien els grans bancs. La imatge que transmeten les entitats a través de la publicitat fa referència tan sols als projectes amb impacte positiu, malgrat que aquests representin una petita part del total de les inversions. La realitat és que la majoria de clientes no tenen coneixement dels sectors en què s’inverteix el seu capital. “Sense que tu ho sàpigues, s’estan invertint els teus diners en empreses d’armes”, afirma Calvo. De forma indirecta, en dipositar el capital en un banc convencional, només un 7% o un 8% està disponible; la resta ha estat invertit. Una part d’aquesta quantitat és probable que s’hagi destinat al sector armamentístic.\n16/11/2016 - 18:38:05\n21/09/2016 - 11:21:50\nL’oligarquia liberal, que regeix la societat actual, descansa sobre dues institucions: l’Economia de Mercat capitalista i l’Estat. La primera, en nom d’una suposada autoregulació mitjançant la competència i el mecanisme de preus, impedeix que les polítiques econòmiques fonamentals derivin de decisions col·lectives que obeeixin anàlisis rigoroses que cerquin el bé comú. El segon, administrat a través d’una democràcia suposadament representativa, impedeix que la ciutadania prengui decisions directes sobre els assumptes públics.\n09/09/2016 - 12:29:35


Trobada dels joves de preconfirmació d'Andorra per Quaresma\nUna seixantena de noies i nois de preconfirmació de les Parròquies d´Andorra van participar el dissabte 16 de març en la segona trobada del curs 2018-2019 que es va dur a terme al Col·legi Janer. La trobada la van fer acompanyats de les seves catequistes i dels mossens de les parròquies respectives.\n“No perdis el tren!” fou el lema sota el que es va fer la reunió en aquest temps de Quaresma. Es tractava de transmetre a través del joc i la reflexió els valors de la figura de Jesús, entesa com una “màquina-maquinista” que impulsa el tren de la nostra vida cristiana. Que impulsa també l´Església, entesa com una “Estació Central” en el nostre viatge de fe, i que també impulsa dels vagons de la comunitat, plens d´amics, familiars i nosaltres mateixos.\nEls joves i catequistes van fer el viatge, amb una parada obligatòria en 5 estacions, on es van treballar diferents valors d´aquest temps litúrgic fins arribar a la capella, Estació Central, punt d´inici i fi del camí on, a través de la pregària, es va posar en comú el treball fet durant el matí.\nCada grup es va endur a casa un collage realitzat en una de les parades, record d´aquesta trobada fraterna, símbol que “el millor viatge és aquell que es fa en companyia de Jesús”.\nI es van acomiadar fins a la propera trobada, que serà el dia 18 de maig, per fer camí de Pasqua des de Sant Joan de Caselles fins a Meritxell.


El conseller Llu�s Recoder obre la trobada de directors generals d'habitatge de les comunitats aut�nomes a la URV\nTarragona, 21/09/2012.- Llu�s Recoder, conseller de Territori i Sostenibilitat de la Generalitat, ha obert la trobada de responsables d�habitatge dels governs de les Comunitats Aut�nomes, que t� lloc al campus Catalunya el divendres 21 de setembre. S'hi presenta l'esborrany de projecte de llei sobre tinences intermitges, de la m� del grup de recerca del professor Sergio Nasarre.\nLa reuni� �s per discutir alternatives legals i pr�ctiques al problema de l�habitatge: possibles solucions a les execucions hipotec�ries, f�rmules d�acc�s a l�habitatge alternatives al lloguer i la compravenda, i el pla d�habitatge del Ministeri de Foment.\nEn l�inici de la trobada al conseller de Territori i Sostenibilitat Llu�s Recoder l'ha acompanyat el rector de la URV, Francesc Xavier Grau. Participen els m�xims responsables d�habitatge d�Andalusia, Arag�, Ast�ries, Balears, Can�ries, Cantabria, Castella-La Mancha, Castella i Lle�, Ceuta, Extremadura, Gal�cia, Madrid, Navarra, Pa�s Vasco i la Comunitat Valenciana.\nLa reuni� �s el resultat de la col�laboraci� del Grup de Recerca d'Acc�s a l'Habitatge de la URV, dirigit pel catedr�tic de Dret Civil de la URV Sergio Nasarre, amb la Secretaria d�Habitatge i Millora Urbana de la Generalitat de Catalunya. Es presenta als responsables d�habitatge de les Comunitats Aut�nomes l'esborrany de projecte de llei sobre tinences intermitges (propietat compartida i propietat temporal), en qu� treballa el grup. Al llarg de la trobada intervenen Mart� Batllori, professor de Dret Mercantil de la Universitat de Girona, i Sergio Nasarre.


Què hem fet a Ràdio Trinijove en el 1r quatrimestre de 2018? - Ràdio Trinijove\n30/04/2018 30/04/2018 Cristina Noticies\nDiari Radiofònic Trinijove de GENER a l’ABRIL de 2018\nResulta difícil resumir tot el que Ràdio Trinijove ha fet ens els primers mesos de l’any 2018, un any que hem arrencat amb molta energia i il·lusió per seguir treballant i apostant per la inclusió social, la diversitat, la nova creació musical, la cultura, l’entreteniment, la informació i l’esport local des de les ones radiofòniques, en el 91.6 fm i a radiotrinijove.org!\nPer poder mantenir i reforçar la nostra emissió radiofònica hem fet una sèrie de reparacions tècniques, fetes el passat mes de gener, que han suposat un avanç tècnic notable, del que els nostres continguts s’han vist clarament beneficiats.\nAmb les grans estrenes d’Encomana el català, La Chispa Flamenca, Parlant amb l’Olympia i Scriptorium, vam iniciar el 2018, en el que a més d’ampliar la nostra graella radiofònica, hem volgut consolidar magazines ja força veterans de la casa que aposten per la inclusió, la diversitat (‘Diversitats’, ‘Frecuencia I-Vaginaria’, ‘Espai Obert’ i ‘Inclou-me’), la nova creació i fins i tot l’emprenedoria (Emprendre a prop teu). Altres programes associats a la cultura (Culturalia, Barcelona m’esborrona i Hablemos de ello), així com també a l’entreteniment (Fem un cafè i La Vida es Ocio) predominen en la programació tan variada que tenim, en la que també hi ha lloc pel futbol andreuenc i de la Trinitat Vella a través dels espais Sant Andreu en Joc, Paraules d’Esports i La Polémica Deportiva.\nAquest 2018 està sent un un any, com dèiem, de millores tècniques i noves incorporacions i/o consolidació de programes però també un any amb ganes de crear més xarxa amb equipaments i entitats de Barcelona i la Trinitat Vella.\nAmb l’arribada de la primavera, aquest mes d’abril ens hem animat encara més a sortir al carrer. El passat diumenge 15 d’abril, l’equip de Ràdio Trinijove es va engrescar ràpid a la Festa Per la Convivència de la Trinitat Vella, en la que un gran reguitzell d’entitats i col·lectius es van aplegar al Parc de la Trinitat per demostrar la vitalitat associativa i els valors socials i culturals que té el nostre barri i disfrutar plegats, en germanor, d’aquesta festa. Des de la nostra emissora, vam intentar aportar el nostre granet de sorra amb la comunicació, la dinamització i tallers infantils.\nEn un any en el que considerem que la dona ha estat molt vulnerada, i coincidint amb la diada de Sant Jordi, vam voler realçar el passat 23 d’abril el rol de la dona en la societat del segle XXI, concretament en l’àmbit social, inclusiu, cultural, musical i literari. Sota el títol Dones, llibres i roses, vam celebrar una activitat molt maca a la Biblioteca Trinitat Vella – Jose Barbero en la que vam tenir l’oportunitat de conèixer i/o descobrir dones meravelloses (vinculades a la música, a la cultura, a l’activisme social i cultural, a la inclusió social) de les que vam aprendre molt i, algunes d’elles, fins i tot, ens van arribar a emocionar.\nNo només pels actes que hem organitzat i/o col·laborat ha estat mogut aquest mes d’abril, també pel llançament del vídeo de la campanya #AturemRumors del Grup de Comunicació de la Xarxa BCN Antirumors, del que tant Ràdio Trinijove com la Fundació Privada Trinijove hi formen part.\nAquest mes d’abril ha sortit a la llum el vídeo d’#AturemRumors, en el que han participat Mikel López Iturriaga (El Comidista), Ramia Chaoui, Sílvia Albert i Quan Zhou. La peça audiovisual, sens dubte, convida a sumar-se a la campanya i a ser conscients de com els rumors sobre la diversitat cultural afecten quan hi ha desconeixement i de com poden arribar a provocar discriminació i/o rebuig.\nTagged #AturemRumors activisme cultural campanya col·laboracions consolidació cultura diversitat dona dones esta Per la Convivència de la Trinitat Vella fer barri Grup de Comunicació de la Xarxa BCN Antirumors inclusó social incorporació de programes literatura llibres llibres i roses millores tècniques música nous programes programes qualitat ràdio trinijove reparacions tècniques roses Sant Jordi sinèrgies treball Trinijove Trinitat Vella vídeo vulneració de drets xarxa


Vinaròs dona a conèixer el presentador i la mantenidora per a les Festes de Sant Joan i Sant Pere | Ajuntament de Vinaròs\nLa regidoria de Cultura ha donat a conèixer el nom del presentador i de la mantenidora per a l'acte de la proclamació de les dames i cavallers, que es farà el proper divendres 21 juny, i que servirà per obrir les Festes de Sant Joan i Sant Pere.\nLa gala estarà conduïda per l'actor i director artístic vinarossenc, Anthony Senén, que amb tan sols 26 anys, ja ha aconseguint consolidar la seva carrera professional. Sobretot destaca la seua nominació com a finalista als Premis Goya com a millor Actor Revelació, per la seua gran interpretació en la pel·lícula El Efecto K. Montador de Stalin, dirigida per Valentí Figueres.\nD'altra banda, també ha actuat en la sèrie de Televisió Espanyola Centro Médico, així com en el teatre i en diversos curtmetratges que li han valgut el seu reconeixement nacional. També cal destaca la seua capacitat com a cantant amb la participació en dos musicals, Aladín un musical genial i No somos malas, demostrant que Senén és un actor totterreny.\nPer la seua banda, la enginyera industrial, Alegría Adell, serà la mantenidora de l'acte amb el discurs inaugural de les Festes de Sant Joan i Sant Pere. Amb una llarga trajectòria professional amb més de 20 anys d'experiència, Adell, ha encapçalat diversos projectes internacionals a països com Argentina, Romania, Turquia o Emirats Àrabs, en el camp de les aigües residuals, aigua potable i desalació.\nAdell també destaca per la seua participació activa en conferències i fins i tot en la publicació d'articles escrits en revistes especialitzades, sent tota una referència en el camp de la enginyeria industrial gràcies a la seua dilatada experiència professional.\nEl regidor en funcions de Festes i Tradicions, Marc Albella, ha destacat que “Senén i Adell han estat escollits pel fort lligam cultural i professional amb el municipi, duent sempre allà on van el nom de Vinaròs, representant així la societat vinarossenca, en un acte tan destacat com la proclamació de les Festes de Sant Joan i Sant Pere".


De nou Sant Joan – No cal que en facis gaire cas\nUn any més, amb l’estricta puntualitat de les festes amb data fixa, ha tonat la nit de Sant Joan, una finestra a la fantasia i a la il.lusió, que ens convida a compartir taula i foc, a cremar tot allò negatiu que ens assetja i a emprendre el camí cap allà on volem arribar, amb la seguretat que els follets d’aquesta breu nit sabran fer-nos un cop de mà quan calgui. També és, potser per aquest mateix encant gairebé màgic, el moment més idoni per recuperar les il.lusions que el temps, l’experiència i el pragmatisme ens han fet deixar pel camí i tornar a il.lusionar-nos amb les coses senzilles. Aquelles que realment ens poden regalar una mica de felicitat. Aquelles que sabia gaudir el nen que vam ser.\nI així ha estat un cop més. Amb menys o menys petards (o cap), amb més o menys fred, amb vent o sense. Finalment, allò que és essencial ha tornat a fer-se present a la llum d’una lluna rodona i encisadora. Una nova revetlla de Sant Joan, aquest any amb regust de comiat i amb aroma de canvis i de noves realitats.\nSubconscient traïdor Parlant de respecte


lespedresparlen | coses meves | Pàgina 2\nSóc Pagès, no el teu esclau, respecta’m\nPosted on 23 Setembre 2014\tby peregarriga81\nCom sabreu, visc i treballo a pagès. Aquest fet, no és cap novetat. La qüestió és dignificar una feina, una feina digna com qualsevol altra, faltaria més. Ara bé, potser, molta gent no se n’adona del què implica dignificar una feina o si més no, respectar-la. No dubto que molta gent respecta la feina de pagès, i que molta altra que la respecta de vegades no se n’adona que no ajuda a respectar-la, ans al contrari, la infravalora d’una manera flagrant.\nNormalment a pagès es viu una frenètica manera de treballar depenent dels dies, com qualsevol feina. La majoria som autònoms, treballem al camp i fem altres tasques, on en altres llocs o bé ho fa una altra persona o es contracta.\nSempre hi ha alguna visita, agafem per exemple, els comercials, de maquinària, de productes del camp… en fi de deu mil coses. Arriben, no avisen prèviament de la seva visita. La majoria de vegades a qui busquen, no hi és. Degut a aquest fet, fan trucar a algú que rondi per allà per localitzar-te, altres cops es fot un crit, esperant que hi hagi resposta. Altres cops es foten a tocar la botzina del seu cotxe com a acte de donar a conèixer que han vingut i reclamant la teva presència. Aquestes coses són molt habituals. Costa tant deixar una nota? Costa tant informar d’una visita? N’estic fart. Molt, com aquesta gent, que a priori vol fer negoci amb mi… vol que la respecti? Qui s’han pensat que són? Es pensen que tothom ha de deixar de fer el que fa a causa de que aquestes persones es presentin quan els hi dóna la gana? Aquestes coses, en altres feines no es fan, el fet que visquem al camp, dóna llibertat per a fer aquestes coses? Reitero: qui s’han pensat que són? Així es dignifica el meu ofici?\nOi que es demana hora a molts llocs per a fer una visita? Metges, advocats, gestories, reunions… per a moltes coses, i normalment amb caràcter d’urgència, com és que en la meva feina no? On està el respecte a la meva feina? I moltes vegades, encara que demanis hora, t’has d’ esperar i es considera, moltes vegades, una mica d’espera, com a un fet normal. Altres vegades, hi ha torns establerts i has de fer cua, comerços, com a norma general, o van per tanda, però precisament, ja s’ha adoptat aquesta “espera” com una cosa òbvia. Val a dir, que en aquests establiments, és la seva manera de funcionar i ningú qüestiona.\nAltres vegades, ve gent, preguntant. Deixes de fer la teva feina, et pregunten i els hi respons. Alguns cops m’he trobat casos que no els hi ha agradat la resposta, és més, el fet de preguntar, ja sense cita ni res (allò que van de visita perquè no tenen res més a fer) i que els hi dediquis temps, es veu que és una obligació o algo aixins. Un parell d’exemples: “es que vull comprar un enciam i dos quilos de tomàquets”, “m’agradaria vindre i anar agafant de l’hort el que vulgui i t’ho cobres” jo els hi responc que jo no treballo així i que no els hi venc. S’ofenen la majoria de vegades. No m’ho explico. Si jo vaig a un bar i demano vedella amb patates i em diuen que no en fan, no m’ofenc. Si vaig a un mecànic i li dic que m’arregli una bici i em diu que només treballa amb cotxes, no m’ofenc. Si vaig a un metge i em recomana a un altre especialista no m’ofenc. Si vaig a una botiga a comprar i no hi ha el que vull, no m’ofenc. I presteu atenció al detall! per a totes aquestes situacions, hi he destinat el meu temps i he esperat torns i els he acceptat com a un fet normal.\nAltres es pensen que no devem tindre res més a fer i que hem d’estar simpàtics i de fer veure que estavem esperant la seva visita no anunciada, doncs no. No valoren la nostra feina, però com que sempre hi som (al lloc) es permeten el luxe de fer visites quan a ells els hi roti o hagin acabat la seva “jornada laboral”, aquella, en la qual, segurament ningú ha actuat com està actuant amb mi. Com si estiguès obligat a atendre’l. Doncs no.\nUn exemple d’un dia no fa massa, dimecres, treballant desde les 7 del matí, a la tarda havia quedat amb uns amics a les 19h. Havíem quedat al tros. Quan van vindre encara estava treballant, es van esperar, deuríem marxar a les 20h aprox; just quan marxàvem va vindre un matrimoni amb cotxe per a què els hi expliquès com comercialitzàvem els productes i fer una visita a l’hort. Els hi vaig dir que no tenia temps, que havia quedat i estàvem marxant, xerrant, em van dir que havien vist el web i sabien el telefon, no havien trucat degut a “però que mira, ens venia de pas”. Els vaig remetre a l’endemà al matí per a parlar i veure el tros, i que si els hi anava malament que truquèssin i acordariem dia i hora, sabeu què? No han trucat ni vingut més. I si jo aquell dimecres no arribo a ser allà? Què haurien fet? Haurien dit que sóc mal pagès per estar des de les set del matí treballant però a les 19 de la tarda no? I si un dia vaig al gestor? O a una reunió? I si em pica per anar a un bar a esmorzar l’entrepà? Fartet de la gent de l’estil: “vaig vindre i no hi erets” Que estic obligat? Així em valores?\nUs imagineu anar al banc un diumenge o un dissabte, a les 11 del matí o a les 8 de la tarda? No? i si coneixeu el treballador/a la truqueu personalment fora d’hores per una cosa? Us imagineu, anar a veure un amic que treballi d’oficinista, paleta, pintor, guixaire, soldador, transportista o qualsevol feina en una empresa sols per a saludar i fer petar la xerrada? Us imagineu anar al CAP a visitar al doctor mentres està en la consulta, o bé, perquè el coneixeu o per a que us expliqui què fa o com funciona el CAP? Us imagineu anar a una botiga i saltar-se la cua, o la tanda establerta? Us imagineu que algú travessa el seu cotxe davant d’un autocar pel simple fet de saludar el conductor? Sobtaria oi?\nDoncs com és, que amb major o menor grau de respecte, tant per amistat com professió, si es respecten les feines perquè no respecteu la meva?\nPosted on 5 Setembre 2014\tby peregarriga81\nPortem uns dies informativament, en els quals, que si hi ha filtracions de certes coses de l’Assemblea…Dient que són Anonimous. Bueno, com el nom indica són anònims, aquest, en part, és el mal. Recordo fa un parell d’anys que et podies descarregar un programa per a petar webs temporalment. Extreure dades, obrir un perfil i dir que ets Anonimous és molt senzill a priori. Que si apareix un web de presuntament indepes dient no sé què…. però rajant de certes coses… que en part, mira, ja que hi som, certes coses no les trobo mal qüestionades. Aquest és el problema. No per a qui qüestiona o no, sinó per a qui es creu el que diguin. És a dir, si la gent no té prou informació o dubta de certes coses, caurà en un parany, el seu, aquesta és la seva intenció òbviament. Intenten fer ballar el cap com si fòssin dels nostres. I no, NO. Aquest és un problema que hem d’assumir en falta de debats seriosos, per part de polítics, mitjans i altres…. És el preu que hem de pagar per, en part, no fer la feina bé, què hi farem.\nDic això, perquè la falsa bandera, no és nova, no la canviarem, és una manera de fer les coses, fa segles que s’empra. La sort, en part, és detectar-la. Aquí és on hem de ser hàbils.\nNo cal mirar massa lluny, aquesta falsa bandera la fan servir a casa nostra, sí, fa anys. Sols cal ampliar el camp de visió. Potser no sou tant frikis com jo en els debats del Parlament, com en notícies quotidianes, com en declaracions partidistes, oju alerta, que ara semblarà una xorrada. Veure debats en català per part de Ciutadans i PP, però al final o entre mig, deixen anar una frase en castellà, just aquella que surt als mitjans espanyols. Sí, és una xorrada, ho sé. Però ells mateixos fan falsa bandera amb els seus unionistes de les espanyes, per caure’ls-hi bé. ( i us agraïria que a qualsevol carcamal que qüestioni el tema del català i castellà i no se què amb l’independentisme i no sé què, que s’ho guardi, a Catalunya es parlen 300 llengües, així que no em vingueu amb la collonada de relacionar català=indepe, castellà=unionista, per aquí no, no fotem, crec que ho he deixat clar amb aquesta explicació)\nHi ha pintades a parets o on sigui, en castellà o català, amb indiferència de l’idioma (ja ho he explicat abans…) en contra l’independentisme. (no incloc actes com el del Pi de les tres branques, decapitació de bust, ni pallisses, que per cert, sembla que sigui una cosa nova i no, no amics no… ) Val, és un reflexe de certa gent, catalana, unionista, què hi farem. L’independentisme català també n’ha fet. Res de nou. Això no em preocupa en excès, res de l’altre món, en part. Vull dir, a tot arreu passa o pitjor.\nEl que vinc a dir, és que caldrà analitzar amb lupa certes coses, cal fixar-s’hi, encara que siguin coses xorres. Com comentava, qui ha caigut al parany de la falsa bandera, precisament ha sigut l’unionisme, sí, aquells que la practiquen. Són tant curtets, que se’ls enganxa. Manera senzilla de detectar-lo: Ara reclamen una Senyera, que per cert, no tenen puta idea de què significa la Senyera, però com és “la Bandera autonòmica catalana, de España” la reclamen (que escoltin, és la Nostra bandera) per anar contra l’estelada (independentisme). Ells mateixos han caigut en la seva pròpia mentida (falsa bandera) de que parlar català és el mateix que ser independentista, i com la seva pròpia falsa bandera, no se sosté, ara en fan una altra (falsa bandera) “sóc català i parlo català però sóc unionista” Que no retrec a ningú que a dia d’avui senti això, crec que és molt diferent, que no pas, el que estic dient.\nNo sé si s’entèn gaire el que us estic dient, no em sé expressar gaire bé. Però bueno, us ficaré un exemple molt simple. Una seu del PP o Ciutadans trencada, sí, li podeu afegir foc i tal, com vulgueu. Tingueu aquesta imatge, la d’una seu feta caldo, i al costat, una estelada i una frase en català (o castellà, per no tornar al tema de l’idioma dels collons) A qui es culparia? Lo més senzill seria pensar que han sigut els indepes, segurament d’esquerres i tal, oi? I si us dic: han sigut ells mateixos? Ells, que a la desesperada, per fer-se encara més victimistes, per intentar fer una notícia, per a dir que l’independentisme es violència, per a dir que no som democràtics i no respectem les diferents ideologies…\nVindria a ser això, no feu puto cas del que vindrà si sabeu el que voleu.\n(imatges extretes de Wikipèdia)


ARED, fundaci� per a la reinserci� de dones\nQui som Què és Ared\nInserció Laboral Agència de col·locació\nQuè pots fer tu Socis\nAltres formes de col·laborar Entitats que ens recolzen\nAconseguir la inclusió social és un procés complex en el qual tots tenim responsabilitats. Els nostres resultats són la suma de detalls diaris que aconsegueixen mostrar la capacitat de superació de les persones.\nPer a totes les persones que vivim el dia a dia d'Ared, és una gran oportunitat poder col·laborar en la recuperació de la dignitat de les dones que acudeixen a la fundació, en el restabliment de la seva ciutadania.\nEls nostres resultats són fruit del convenciment que tots hauríem de tenir el compromís solidari i el sentit cívic de participar en el procés d’inclusió d’aquelles persones que han tingut oportunitats.\nDel total de persones que cursen el seu itinerari d'inserció en Ared:\nAconseguim un 60% d'integració social i/o laboral estable.\nAconseguim evitar la regressió de grau penitenciari en més d'un 95% dels casos.\nOferim una atenció diària i constant al llarg de l'any. Gràcies a les aportacions privades les persones ateses reben una ajuda econòmica que els permet cobrir les seves necessitats bàsiques i la de les seves famílies durant el període de formació, i assistir als cursos a temps complet. Totes les persones amb dificultats de toxicomania estan en tractament. Els serveis de pis d'acollida temporal ofereixen allotjament a més de 20 persones a l'any. Hem signat diversos convenis de col·laboració amb entitats públiques i privades. Si vols conèixer millor els nostres resultats no dubtis a baixar la nostra Memoria\nDesfilada Solid�ria "Coser y Cantar" Com cada any, la Fundació Ared celebra ... La bona pr�ctica de la Fundaci� ARED �s la millor valorada Les cinc iniciatives catalanes del Projecte ... Feli� Sant Jordi 2013 La diada de Sant Jordi 2013 esperem poder-la ... Veure més...\nAred, fundació per a la reinserció de dones - c/Zamora núm. 103-105, baixos - 08018 Barcelona - Tel 93 351 38 65 - Fax 93 485 15 07\nPreguntes més freqüents - web:Enfasystem


Professors del TecnoCampus participen en un congrés sobre com millorar la gestió dels Treballs de Final de Grau | Tecnocampus\nProfessors del TecnoCampus participen en un congrés sobre com millorar la gestió dels Treballs de Final de Grau\nDolors Celma, Patrícia Crespo i Enric Camón, professors de l’Escola Superior de Ciències Socials i de l’Empresa, van participar els dies 14 i 15 de setembre al II Congrés Interuniversitari sobre el Treball Final de Grau (TFG), celebrat a Valladolid. Es tracta d’un congrés que pretén esdevenir un punt de trobada per analitzar els reptes que els Treballs de Final de Grau presenten a les institucions d’Educació Superior i contrastar diferents models de gestió adoptats fins ara per universitats espanyoles, però també europees.\nEn el congrés, els docents del TecnoCampus van dur a terme la ponència “L’avaluació del TFG mitjançant rúbriques a través del portafolis electrònic: seguiment i millora de qualitat”, on van presentar les principals característiques del model de gestió de Treball Final de Grau que se segueix des de l’Escola Superior de Ciències Socials i de l’Empresa.\nEn aquest sentit, van explicar que la utilització de la plataforma Moodle i les directrius dels portafolis són especialment útils per registrar la majoria d’evidències generades durant la realització de les tasques implícites en un TFG. Per altra banda, van afirmar que la utilització de rúbriques com a element de valoració permet dur a terme una valoració més objectiva i, a la vegada, introduir un ventall més ampli d’ítems a avaluar tant pel que fa als continguts com a les competències de l’estudiant aplicades al TFG.\nEpinium i Pocket Piano, (...) Següent\nS'obre el procés per (...) Anterior


Dues fotografies fetes per alumnes de l’institut Lacetània han estat premiades al concurs “La igualtat, cosa de tots i totes”, convocat pel SIAD de l’Ajuntament de Manresa. Concretament, la imatge “Igualtat”, obra de Berta Canal i Nasrallas Hidaoui, ha estat guanyadora del concurs en la categoria d’ESO, i la fotografia “Pòdium”, de Júlia Rabassa, Adrià Hernández, Carla Sierra i Abdel Karim Akidouch, ha quedat finalista en la mateixa categoria. Totes dues imatges han comptat amb la col·laboració de tots els alumnes que cursen l’assignatura optativa d’Art que ofereix el centre.\nEls dos alumnes guanyadors rebran dues entrades per al cicle Platea Jove del Teatre Kursaal i l’institut serà premiat amb 100 € en vals de compra de material escolar. L’acte de lliurament de premis tindrà lloc el proper dijous, 23 de març, a les 6 de la tarda, a la sala d’actes del Centre Cultural El Casino. Totes les fotografies participants al concurs estan exposades, fins el 24 de març, al vestíbul de la biblioteca del Casino.\nD’altra banda, l’organització del concurs ha decidit donar un certificar a tots els alumnes de l’optativa d’Art de l’institut Lacetània per la seva col·laboració amb el concurs.


Quina decepció s'han emportat els independentistes amb Israel? - El triangle\nEl nomenament de l’advocat José Antonio Sánchez Molina com a nou cònsol honorari d’Israel a Barcelona ha estat un gerro d’aigua freda pel moviment independentista català, que sempre ha tingut l’Estat sionista com un referent internacional i un suposat aliat a la seva causa. El consolat d’Israel a Barcelona estava vacant des de l’any 1997 i per fer-se’n càrrec havien sonat diversos noms alineats amb l’estratègia sobiranista com Lluís Bassat -publicista de capçalera del règim pujolista-, David Madí -exmà dreta d’Artur Mas- o Carles Vilarrubí, el marit de Sol Daurella (Coca Cola) i vicepresident del Barça.\nPerò la persona triada per Daniel Kutner (foto), ambaixador d’Israel a Espanya i Andorra, i acceptada pel ministeri espanyol d’Afers Exteriors és als antípodes del moviment sobiranista. En efecte, José Antonio Sánchez Molina és un professional amb nul·les simpaties per l’independentisme i que en la seva joventut havia format part d’un grup d’extremadreta a Blanes. És un membre molt actiu de la Comunitat Israelita de Barcelona (CIB), a la qual s’hi va vincular a partir del nucli dels Tarbut Shorashim, els suposats descendents dels jueus expulsats pels Reis Catòlics al segle XV.\nLa política diplomàtica de l’actual ambaixador israelià, Daniel Kutner, és molt diferent de la del seu antecessor en el càrrec, Alon Bar, que havia fet nombrosos gestos de complicitat amb els sectors independentistes catalans. Des d’entitats com l’Associació Catalana d’Amics d’Israel (ACAI), que presideix el convergent Toni Florido, la designació de José Antonio Sánchez Molina s’ha rebut amb una profunda decepció. Des de la posada en marxa del procés sobiranista, s’han fet nombroses i discretes gestions amb Israel per tal d’obtenir recursos financers i suport en tasques d’intel·ligència i defensa per a la futura república catalana.\nJordi Pujol va trobar en l’empresari jueu David Tennenbaum el soci per tirar endavant el projecte de Banca Catalana. Des d’aleshores, el pujolisme es va convertir en la caixa de ressonància del sionisme a Catalunya, amb el concurs d’un grapat d’intel·lectuals de confiança (Pilar Rahola, Joan B. Culla, Vicenç Villatoro…). En canvi, l’actual conseller de Relacions Exteriors de la Generalitat, Raül Romeva, desperta molts recels a Tel-Aviv per les seves declarades simpaties amb la causa palestina, demostrades durant la seva etapa al Parlament Europeu.\nEn el seu àmbit professional, José Antonio Sánchez Molina és un advocat de confiança de La Caixa per a “missions delicades“.\nPrevFCC deixa sense calefacció una escola d’El Vendrell


Assassinen cinc persones en una església protestant a Islamabad\nAhir matí, un atac amb granades contra una església protestant situada al barri diplomàtic d'Islamabad, a uns 300 metres de l'ambaixada dels Estats Units, causà cinc morts, entre els qui es comptaven l'esposa d'un diplomàtic dels Estats Units i la seva filla, de 17 anys d'edat. Les altres víctimes eren una dona afganesa, un ciutadà pakistanès i una cinquena víctima encara no identificada.\nEntre els ferits hi hauria víctimes de vuit països diferents, entre els qui destaquen 12 pakistaneses, deu nord-americans, un afganès, cinc iranians, tres ceilandesos, un etíop, un alemany i un iraquià. De fet, entre els ceilandesos es trobarien l'ambaixador de Sri Lanka al Pakistan, la seva dona i el seu fill.\nEl cap de la Policia d'Islamabad, Nasir Durrani, explicà a la premsa que 45 persones varen resultar ferides en l'atac, que es va produir a les 10.00 hores locals (06.00 hora espanyola). Un responsable de l'hospital d'Islamabad indicà que sis dels estrangers es trobaven en estat crític. «Prop de 20 pacients estan hospitalitzats. Sis d'entre ells, tots estrangers, en estat crític», declarà el doctor Mobin.\nLa Policia assenyalà que almenys dos homes irromperen a l'església i llançaren sis granades a la congregació "formada per entre 60 i 70 personas" durant una missa. Pel que sembla, dues o tres d'aquestes granades varen explotar, i la resta varen quedar inactives i varen ser desactivades per la Policia. Diversos testimonis assenyalaren que un dels atacants era «un home jove amb aspecte pakistanès». Després de llançar els explosius, els atacants fugiren de l'edifici, i tancaren després d'ells les portes de l'església.\nFins al moment cap organització no ha reivindicat l'atacs, i la Policia encara no sap si l'objectiu eren els diplomàtics o els cristians locals. El president pakistanès, Pervez Musharraf, qualificà l'atac d'«acte de sabotatge contra els interessos nacionals del Pakistan», i es mostrà «profundament entristit». A més, ordenà a «les forces de seguretat que coordinin els seus esforços per detenir els causants d'aquests atacs».