contes a la llum de la lluna com convertir-se en un home-ós\nCom puc convertir-me en home d'ós a Skyrim amb el dlc Dragonborn per a Xbox 360?\n(A2A) Si estiguéssiu a PC, us diria que aneu a visitar el Nexus i que obtingueu una modificació perquè les modificacions poden canviar gairebé qualsevol cosa. Si fóssiu a XBox One o PS4, us diria que espereu el vostre temps i que us mantingueu els dits creuats perquè el contingut futur del Creation Club ho permetria. Bethesda no ha llançat contingut CC que faci res en aquesta línia (sobretot són coses), però això no vol dir que no ho facin. Com que esteu a XBox 360, esteu atrapats. No es pot modificar i no es pot fer Creation Club, de manera que haurà de conviure amb el joc bàsic de vainilla. Això vol dir que amb Dragonborn instal·lat es pot lluitar contra els òssids i es pot convocar, però no es pot convertir en un.\nUs recomano Moonlight Tales. És un mod altament personalitzable que permet l’opció per als óssos. Sé que funciona a Xbox 1; em sap molt greu si no funciona a 360.\nMoonlight Tales és una mod excel·lent, però. L’utilitzo per a tots els jocs d’home llop / ós d’aquests dies.\nSi buscàveu un mètode de vainilla, ho sento; com els voltors, cocodrils i taurons (tots els cànons de l'univers Elder Scrolls, ho creieu o no), no és possible convertir-se en un home-ós en el joc base.\nConvertir-se en home d'ós a Skyrim no és possible al joc per defecte. Si esteu a l'ordinador, podeu utilitzar la consola d'ordres per canviar el vostre model de personatge o podeu instal·lar un modificador, com aquest:\nNo obstant això, no és possible per a les versions de consola (PS3, Xbox 360).\nMalauradament, no podeu convertir-vos en un home-ós, fins i tot amb el DLC. Podeu convocar-ne una amb la Pedra de la Bèstia i, si no ho recordo bé, en podreu trobar. Podeu convertir-vos en un home llop o en un vampir / senyor vampir, i el DLC Dawnguard s’amplia en aquests.\nSeria bastant dolent si poguéssiu, però, per a la decepció de tothom, en realitat no us podeu convertir en un home-ós. Podeu convocar els óssos, però res més. Estic segur que algú ha fet una modificació per canviar-ho, de manera que de moment el que sol·liciteu no és una opció.\nNo hi ha cap opció per jugar com a tipus de personatge que sigui un home d'ós. Canviar el model de personatge és possible al PC mitjançant diverses modificacions, però encara només estareu utilitzant la mecànica del joc per a un home llop.\nHo sentim, però els homes ossos de Salstheim no estan programats per convertir-vos en un d'ells. Necessiteu una modificació que crec que només està disponible a la versió per a PC.\nLa missió dels homes-ossos val molt la pena, ja que els podeu comprar un bon anell quan siguin amics.\nMalauradament, no podeu convertir-vos en un home-ós natural. Necessitareu un PC i el mod werebear.\nUna de les pedres de poder de Solstheim us permet convocar un home-ós un cop, però no podeu fer-ho\ncom fer un fusible de combustió lentacom es diu sofà en castellàcom es diu ràpid en francèscom saber si està bloquejat a Steamcom configurar google minicom es pronuncia fatigacom migrar a Canadà des de Filipines


Pere Arpa, xef i propietari de Ca L'Arpa de Banyoles - Gidona\nPere Arpa, xef i propietari de Ca L’Arpa de Banyoles\nParlar amb Pere Arpa, el propietari i xef del restaurant Ca l’Arpa de Banyoles representa sempre un curs accelerat de seny a la cuina. Les seves passions, com entén el món de la cuina, què ens ha de deparar el món de la gastronomia… Són les seves visions personals d’un xef amb 1 estrella Michelin però sobretot d’un enamorat de la seva professió. Una visió romàntica i sincera de la cuina on ho centra tot amb el territori i la tradició. Un dinar i una conversa per recordar.\nTens un galliner al soterrani del restaurant, on els comensals senten cantar els galls…\nM’encanta tot el tema de les aus. Tant cuinar-les com menjar-me-les. És la carn més delicada que hi ha. La untuositat que deixa al paladar és una cosa especial i única. La pintada, els capons, les becades, aquesta mítica au migratòria que viu al nord d’Europa, que les dues entrades que té a la península Ibèrica són per Navarra i per la Garrotxa i Osona, i que arriben entre gener i febrer. També m’agrada conèixer la maduració, allò que els francesos anomenen faisandage, amb un punt de putrefacció. Saps que el cervell de la becada té un gust extraordinari? Les aus són la gran carn. M’agraden els menuts, els peus de porc i totes les aus. Avui tenia al menú guatlles a la vinagreta. I Banyoles és terra dels Callís i dels Llinàs, és territori de galliners. Fins i tot hi ha un poble aquí al costat que justament es diu Galliners. I sí, tinc les meves aus rondant pel soterrani de Ca l’Arpa!\nEl territori a la cuina. En parlava Josep Pla i s’ha fet una frase molt tòpica…\nM’interessa més el territori que la tradició. A Vic no esperes menjar-te una llagosta, de la mateixa manera que a la costa no esperes menjar-te una becada. Jo cuino aus perquè el Pla de l’Estany és territori d’aus. I jo d’aperitius trec xarcuteria, que me la faig, i reinterpreto les botifarres perquè aquí no és terra d’assecats. És terra de bullits, de botifarra de perol, de botifarra vermella, que me les faig jo, com ho feien els avis. No m’interessa tant fer un xoriço perquè no tinc tradició ni territori. Hem d’explicar el nostre territori a través de la cuina.\nEts radical amb el quilòmetre zero a la cuina?\nNomés soc radical amb mi mateix. Està molt bé fer aclucades d’ull a productes i tècniques de fora perquè la cuina també és evolució. A Girona, la gran revolució de la cuina va ser quan en Duran i en Mercader van viatjar a França i van portar la cuina francesa aquí per mitjà d’una reinterpretació. Cuina catalana a partir dels coneixements i les tècniques de la cuina francesa. Aquesta va ser la gran revolució. I gràcies a això va poder venir un Bulli. El territori, com hem cuinat aquí, com hem menjat aquí. Aquest és l’aspecte més important. La memòria i saber d’on venim i d’on som.\nPere Arpa ha canviat la seva filosofia de cuina?\nUn canvi vol dir radicalitzar-te amb el que ja ets. Jo pretenc portar molt bon producte a un preu raonable. Ja no val tenir trenta persones a la cuina. El canvi de filosofia en la cuina va fer treure els gastrònoms dels restaurants i que només que fossin aptes per la gent rica. I això està canviant. Què ha de salvar la restauració? La cuina tradicional. La cuina de l’àvia, per les noves generacions, què serà? El guacamole? Les esferificacions? No mengem un conill amb ceba amb la seva picada i ens mengem un cebiche? És això el que estem explicant a les noves generacions? Prou! Això s’ha acabat! La cuina és cultura perquè és una transmissió de coneixement de generació en generació. El vi ven territori, ven clima, respecte a la terra. I això ha de passar també a la cuina.\nPot conviure un restaurant amb estrella Michelin oferint uns meravellosos fideus a la cassola amb colomí i amb una picada del seu fetge?\nNo m’ho plantejo. No vull ser un pensador, soc simplement un cuiner. I sí, faig fideus a la cassola. I també faig picades, cap i pota i calamars a la romana. Vull cuinar el que m’agrada cuinar. No em plantejo si he de ser tal o si no he de ser-ho. Faig el que vull fer. No m’haig de plantejar què és el que es porta ara, perquè el que vull és cuinar el que sento i el que m’agrada. Si vens a casa, vull que sàpigues i recordis que has vingut a casa meva. I elevo uns fideus a la cassola a la màxima potència. Amb una picada del fetge del colomí, lligats amb sang, amb aquella salsa espessa. En general, la nostra pasta és diferent que la italiana. Els nostres macarrons són de sofregit, de costelló i són de formatge, i gratinats i tornats a coure un altre cop. El cruixent del formatge o la untuositat dels fideus que estan cuits i ben cuits perquè s’han fet dins d’un potent caldo és el que queda. Com passa també amb els nostres canelons. És un concepte diferent.\nPerò Ca l’Arpa mai no ha fugit de la tradició ni del territori…\nDefujo de les etiquetes. Cuino el que m’agrada i el que he vist. La mare ensenyava a la filla a fer la vedella amb bolets, el pollastre, el conill, el pa, i això passava de generació en generació. Hi havia l’evolució de noves coses, tècniques i productes que s’anaven incorporant. Es cuina amb menys oli, amb menys greix, canvia la climatologia i hi ha més confitats… Tot és una evolució constant. Però tot ha de tenir una certa coherència.\nSinceritat amb el territori i la tradició.\nLa cuina té un discurs també intel·lectual. No només hi ha el plaer físic de menjar-te una cosa bona. Per mitjà del plat estàs treballant l’intel·lecte i t’està dient moltes coses. Però jo no vull fer bandera de res. Si algú troba a faltar un punt de modernitat en la meva cuina, que el busqui en un altre restaurant. Jo faig la meva cuina, fujo de modes i no soc abanderat de cap guerra. Faig la cuina que m’agrada fer. I cada restaurant ha de ser això, una cuina personal amb un discurs diferent.\nLes cinquenes gammes ajuden els cuiners en la preparació de plats, però es corre el risc de globalitzar la cuina…\nL’arròs a cada casa és diferent, com ho són els tàrtars, els rostits… Tot i partir de la mateixa recepta, a cada casa el gust és diferent. Quins són els productes estandarditzats? Els que han patit un procés d’industrialització, com passa amb els McDonald’s, on menjaràs la mateixa hamburguesa a Girona que a Hong Kong. No estic en contra de les cinquenes gammes. Crec que han d’existir i n’hi ha amb molta qualitat. Però la pandèmia i el confinament ens han fet veure que fora d’un bon pernil, un bon foie o un molt bon salmó, per posar uns exemples, costava trobar productes elaborats de bona qualitat, tret segurament dels productes de pastisseria. Què ha de fer la indústria? Portar-nos a casa les coses que no podem fer o no podem elaborar. El problema és la globalització del gust, no tant les cinquenes gammes.\nPer on va la gastronomia?\nJo crec que ha d’anar per aquí, pel que representa el territori. Les coses que es mouen en la perifèria aniran desapareixent i quedaran les coses autèntiques. Una truita mai no desapareixerà, ni els flams ni les cremes. I coses que potser tenen ara un fort rebombori al final aniran desapareixent. El pas del temps és impecable. Els grans plats de la cuina es queden i es reinventen i es revisen, i aquesta és l’autèntica cuina, la cuina de transmissió. Està bé que hi hagi DiverXOs. N’hi ha d’haver un, però del que entenem com a cuina tradicional n’hi ha d’haver 150.000. No pot ser al revés. Perquè al final et despistes. La cuina creativa pot ser un divertimento, una cosa experimental, que obre camins, i en determinades circumstàncies pot interessar més la tècnica que el producte. És el discurs i hi ha d’haver diferents espais per poder acontentar a tothom. Hi haurà gent que pagarà 150 euros perquè volen ser sorpresos per la tècnica. Però jo el que busco és el producte i el territori.\nAra mateix a Ca l’Arpa treballes només en diferents menús a partir de 24 euros i fins al llarg, de 80 euros. No t’interessa tenir carta?\nEn aquests moments he tret la carta perquè per mi és molt més còmode amb l’equip que tinc, però m’adapto. Puc fer un dels plats dels menús més gran i que en mengin tan sols dos plats. No hi ha problema. El que passa és que tenir molts plats significa tenir més gent. I el personal ha de cobrar i ha de cobrar bé. I després vindran amb el discurs de restaurant car. A què juguem? He de trobar l’equilibri, i aquesta és una bona fórmula perquè per exemple l’excepcional platillo de carxofes amb lletons, si juguéssim a la carta i no amb menús, segurament seria el plat menys demanat pels clients. I d’aquesta manera se’l menja tothom i els encanta. A la cuina s’ha d’arriscar.\nEls calamars amb tinta són un plat que has recuperat de la teva mare. La cuina de la memòria…\nA casa venien cada any uns amics de Bilbao i un dia van aportar aquest plat de la cuina basca. I es va quedar com un plat que vam continuar fent a casa, passat pel nostre sedàs. Són records d’estar tots a la cuina, de plats que hem menjat sempre a casa meva. I em fa il·lusió fer venir la meva mare i cuinar tots dos, calamars a la romana o els calamars en tinta o la pota de vedella. Cuinar amb gent gran és un plaer. No hi ha recepta que valgui, ho tenen tot interioritzat. Xerres i t’expliquen històries, records… És una manera de viure. Els peus de porc a la vinagreta eren un dels plats estrella de la mare i jo els faig evolucionar fent-los cruixents. La cuina de la tradició, de transmissió de coneixement, de cultura gastronòmica, de memòria.\nEl teu rol al restaurant ha canviat. Ets el xef, controles el passi, estàs a la mise en place, però surts a sala a agafar comandes, a servir-los, a explicar-los la filosofia…\nQuan vaig passar el procés de separació amb la meva dona va haver-hi un canvi important en el replantejament del negoci. Un restaurant no és solament un receptari amb plats de cuina. És també atenció al client, és tracte, i si jo només cuino perdo el 50%. He fet un equip per fer la cuina que a mi m’agrada, però que jo no perdi el contacte amb la clientela, aquest fil directe, i que li pugui explicar els productes, la meva cuina, els meus productors, els vins. No ha de ser un restaurant rígid i formal on entres, tens un receptari, menges i ja està. És més que això. Vaig decidir sortir a la sala i estar als dos llocs. I aquest estil ha vingut per quedar-se. És la meva manera que tinc d’afrontar aquesta nova etapa a Ca l’Arpa.\nCa l’Arpa continua sent un sinònim, també, de cuina dolça.\nÉs el que deia, tradició i territori. Sí que em permeto divertir-me amb la poma i la regalèssia a partir d’una galeta bretona amb molta mantega, cosa que al final no deixa de ser un pastís de poma. Però el flam continua totalment vigent, com ho és la nostra tortada d’ametlles. Els meus clients són amics. No és màrqueting. M’agrada explicar la tradició de la meva família, i del qui em fa la llet, del pagès que em porta la verdura, de les gambes que m’arriben al restaurant, etc. Perquè tot això és entendre també el territori, exactament el mateix que passa amb el món del vi.\nn159 Gidona Abril 2021 Llegim de Vins


D'orige incert, tradicionalment s'ha associat al llatí "lucre, guany".\nNom d'una antiga gens romana.\nNom de la famosa valenciana Lucrècia Borja (1480-1519), filla del papa valencià Aleixandre VI, famosa per la seua bellea i vida llicenciosa. Ha servit d'inspiració a numeroses obres lliteràries i musicals.\nUna atra Lucrècia Borja (1888-1960), més coneguda com Lucrècia Bori, gran cantant d'òpera reconeguda internacionalment, feu numeroses gires per Europa i Amèrica. Estigué especialment vinculada al Metropolitan de Nova York, en el que feu més de siscentes interpretacions i del que fon directora artística. No arribà a actuar mai en Espanya.


Instal·ladors de Calefacció doméstica a Girona i Barcelona - Tel. 972 240 100 | OSG Serveis Grup\nOSG Serveis Grup » Instal·lacions » Fred i Calor » Calefacció\nLa teva empresa instal·ladora de Calefacció domèstica i Manteniment de la Calefacció a les comarques de Girona i Barcelona.\nEl departament tècnic d’OSG Serveis Grup SLU, posa a disposició del nostres clients els millors instal·ladors professionals en el sector de les instal·lacions de calefacció i climatització a les comarques de Girona i Barcelona. Des de fa més de 25 anys som empresa instal·ladora i autoritzada per Naturgy (Antiga Gas Natural Fenosa), i OSG Serveis Grup ens podem considerar líders en el mercat d’instal·lacions de calefacció.\nA OSG Serveis Grup desenvolupem tot tipus de projectes de calefacció i climatització d’ús residencial o comercial. Disposem de personal qualificat que contínuament es mantenen al dia dels nous productes que apareixen al mercat, amb noves tecnologies, més eficients i sostenibles.\nEl nostre equip d’instal·ladors de calefacció t’assessorarà, calcularà i dissenyarà els punts de radiador, nombre d’elements i potència de caldera que necessites perquè la teva calefacció sigui la que precises al teu habitatge. La nostra gamma de calderes ens permet ajustar-nos al teu pressupost. Posarem a la teva disposició les ofertes vigents en cada moment i les diferents possibilitats de finançament.\nA OSG Serveis Grup SLU, treballem amb les millors marques del mercat: VAILLANT, SAUNNIER DUVAL, BAXI, Hermman, INMERGAS, ARISTON, Viessman, DIETRICH.\nEls nostres 25 anys d’experiència en el sector de la calefacció ens avalen, per aquest motiu et donem 2 anys de garantia en peces i mà d’obra de les nostres instal·lacions i serveis que abasten:\nInstal·ladors de calefacció amb caldera i radiadors d’alumini.\nInstal·ladors de calefacció per terra radiant.\nInstal·ladors de calefacció amb radiadors de baix consum.\nInstal·ladors de calefacció a gas natural.\nInstal·ladors de calefacció a gas propà.\nInstal·ladors de calefacció a gas butà.\nInstal·ladors de sistemes centralitzats de calefacció a gasoil.\nRevisió i manteniment de les instal·lacions de calefacció.\nServeis de reparació urgent de la calefacció.\nSi necessites fer la instal·lació de calefacció domèstica a Girona o Barcelona per a la teva llar o negoci, no dubtis en fer una trucada al nostre departament tècnic especialitzat en el disseny i instal·lació de calefacció eficient:\nDemana un pressupost d’instal·lació de calefacció


MdLL: 2021: Comença el curs – Monitors de Lleure.cat\nArticle del 2018 actualitzat a: 01-Setembre-2021\nSI! per que després de l’estiu.. hem de preparar l’any vinent. Per nosaltres, creiem que s’ha de començar a planificar l’any vinent al Gener de l’any en curs.\nFELICITATS A TOTS ELS CENTRES DE LLEURE pel vostre esforç i implicació al curs 2020-2021.\nNO VA SER GENS FÀCIL i AIXÓ HO HEM DE VALORAR\nCOMENCEU PLE DE SATISFACCIONS I SUPERACIONS EL NOU CURS\nQuan és comença un nou curs, hem de revisar TOT, tot i TOT!\nI què millor que fer una tancada de cap de setmana, setmanes abans del començament del curs!. Això si!. No podem anar-hi sense una preparació dels punts que hem de debatre.\nNo fa falta que la tancada sigui en un lloc fora ni lluny fora del centre, però sigui on sigui, hem d’estar només amb l’equip educatiu i allunyat de les interrupcions habituals del món.\nAvalua el curs anterior.\nAquest punt mereix una trobada concreta i anterior a aquesta, fins i tots ens podriem estalviar aquest punt si ja l’hem feta. Però hem de tenir clar que, en questa trobada és pel curs vinent. Encara així és pot parlar de manera general per tal de treure les parts positives i negatives del curs anterior.\nEls responsables farem una organització i repartiment dels llocs i responsabilitat, entre els diferents membres de l’equip educatiu. És clar, com a proposta, hem de pensar molt bé, si la persona pot assumir aquest responsabilitat amb garanties.\nSi creiem que una responsabilitat ha de ser assumida per un monitor o monitora, hem de tenir pedagogia, per que una monitora o monitor obligat a assumir una responsabilitat pot estar en desacord i sempre es una batalla perduda.\nQui dels monitores o monitors faran el curs oficial de Monitors de lleure. Quin el de responsables, quines formacions…\nGestió, documentació del centre i aspectes legals.\nDes de la fitxa d’activitats fins la fitxa d’inscripcions, hem de revisar i actualitzar tota la documentació i dades a tots ells llocs a on les tenim.\nLa privacitat de les dades.\nNous requeriments de la nostra associació.\nTenir molt clara la nova legislació del lleure i actuar en conseqüència.\nRevisem també la manera de traspassar la informació a les mares i pares. el format, els temps d’antelació\nFestes del centre, dades en les que no hi haurà lleure…\nHem de incloure un temps per explicar i representar, comentar, etc.. activitats, tècniques, jocs o cançons, amb el objectiu de ser un recurs pels monitors.\nMolts d’aquest punts, realment son fàcils de quadrar o millorar, perquè poden canviar molt poc d’un any a l’altre. Encara així els hem de revisar…\nSaber i conèixer les característiques personals (físiques, psicopedagògiques…) de tots els membres del equip educatiu. D’aquesta manera es mes senzill assignar, un grup, un rol o una responsabilitat. Sempre queda pels responsables si aquesta assignació ha de ser pensant pel centre o pel monitor/a i el desenvolupament personal de la monitora o monitor.\nEl planning, els horaris, el lloc de la tancada\nDonat que sobre tot anem a descobrir-nos, conèixer-nos, a decidir aspectes i temes molt engorronidors a vegades, dons la planificació de la tancada ha de ser segons el temps que tenim. Si tenim moltes hores o més d’un dia, dons que millor que començar d’una manera lúdica, amb jocs de presentació, altres, etc..\nHem de dir que els responsables podem tenir avançades totes les decisions que calguin, i refrendar-les a la tancada amb al resta de monitors i monitores.\nEstem d’acord que el responsable no ha de obligar a acatar aquestes decisions, però si sabem que ell o ella en la persona més adequada doncs ha de tenir una visió molt més global del centre i dels seus objectius.\nCom crear els grups d’esplai?\nFali Jiménez – Cap de formadores de monitorsdelleure.cat\nTotal Page Visits: 12457 - Today Page Visits: 3


Dissabte amb domini del sol però amb alguns núvols alts i mitgencs - maresme360 - Portal de notícies de la comarca del Maresme\nInicioUncategorisedDissabte amb domini del sol però amb alguns núvols alts i mitgencs\n27 febrer, 2015 Redacció Uncategorised 0\nLa previsió del temps al Maresme per aquest dissabte segons el servei meteorològic del Consell Comarcal del Maresme indica que, en general, dominarà el sol però amb intervals de núvols alts i mitgencs que a estones podran arribar a mig tapar el cel durant la tarda. Tot i això no s’esperen precipitacions.\nVents fluixos, de força 2 a 3 i de component nord-oest a primeres hores del matí girant a sud i sud-oest a partir del migdia. Mar arrissada amb àrees de marejol durant la tarda a tota la costa del Maresme. Les temperatures màximes pujaran lleugerament i aniran dels 13 als 14 graus mentre que les mínimes baixaran i aniran dels 2 als 7 graus.\nDiumenge amb ambient suau i nuvolositat variable


Miramón serà el nou Alberto Benito\nJorge Miramón, durant el Reus-Saragossa.\nSi Campins no protagonitza una fuga inesperada, el CF Reus té ja a la plantilla els dos laterals drets de la pròxima temporada\nActualitzada 19/06/2017 a les 19:10\nPoques posicions s’escaparan de reforços en el CF Reus durant aquest mercat d’estiu. Les «fugues» de futbolistes cabdals com Alberto Benito, Ángel, Ramon Folch o algun altre que encara no està confirmat i que podria abandonar l’entitat roig-i-negra, han deixat buits considerables en un equip que, tot i aquesta circumstància, vol aspirar a metes encara més altes de cara a la pròxima temporada.\nPerò hi ha una demarcació on, tret que hi hagi una sorpresa de darrera hora, no patirà cap modificació. Bé, en realitat, sí que variarà, però pel que fa a peces, ja que el que no es realitzarà és cap incorporació en aquest rol. Es tracta del lateral dret.\nEl club de la capital del Baix Camp està completament convençut que compta amb aquesta posició doblada i que no cal cap incorporació en el carril dret de la defensa. Sí que és cert que Alberto Benito ha marxat i ha fitxat pel Saragossa però, lluny de tornar-se boig per trobar un substitut en un altre equip, el CF Reus ha trobat la solució a casa.\nEls dos laterals drets que tindrà la plantilla de l’entitat del Baix camp són Joan Campins i Jorge Miramón. Ho té clar el club, i ho té encara més clar Sergi Parés, director esportiu de l’entitat. Ell mateix ja va desvetllar durant l’anunci del nou entrenador que «ens agrada molt Jorge Miramón, i ens agrada molt de 2». Això significa que el mitja punta aragonès serà, a tots els efectes, lateral dret (tret que en alguna ocasió el flamant tècnic, Aritz López Garai, decideixi tornar a avançar la seva posició a la mitja punta).\nAra bé, encara s’ha de donar un condicionant perquè el desig de Sergi Parés es compleixi. I és que Jorge Miramón renovi el seu contracte, que expira aquest 30 de juny. El futbolista, que acaba de fer 20 anys, està en negociacions amb el club reusenc i, amb gairebé tota probabilitat, renovarà en les pròximes hores. Ell se sent estimat a Reus, i el club també està molt content amb el seu rendiment. Amb tot això, no hi ha motius pels quals el jugador no hagi de continuar vestint de roig-i-negre.\nMiramón no estarà sol en el lateral dret. Hi ha un altre futbolista que, tot i que no ha tingut tant de protagonisme, ha disposat d’un any per adaptar-se al futbol del CF Reus i començar a ser important. Es tracta de Joan Campins, lateral dret que va fitxar pel conjunt reusenc l’estiu passat, procedent del filial del FC Barcelona.\nCampins no ha tingut el protagonisme que ell hauria volgut però, als seus 21 anys (en farà 22 aquest 24 de juny), té molt recorregut per davant. El futbolista nascut a Palma de Mallorca ha disputat enguany nou enfrontaments de Lliga vestint la samarreta del CF Reus. En sis ocasions ho ha fet com a titular i, en tres, sortint des de la banqueta. Un total de 611 minuts que han servit perquè el futbolista estigués actiu durant la temporada.\nTot i això, ha vist com diversos futbolistes li passaven per davant. Alberto Benito ha estat el lateral dret titular indiscutible al llarg de tota la campanya. El d’Altafulla ha quallat una temporada espectacular, la qual li ha servit per fitxar per un Saragossa que li ha fet un contracte fins el 30 de juny del 2020.\nPerò no només Benito li ha passat per davant. En el moment en el qual el d’Altafulla es va lesionar, Campins també ho va fer. De fet, ambdós futbolistes es van lesionar durant el mateix enfrontament, el CF Reus-UCAM Múrcia corresponent a la 31 jornada de Lliga. Aquesta circumstància va motivar que Natxo González hagués de buscar un pla B per al lateral dret, i aquest va ser el de Jorge Miramón. El més curiós és que el pla B pot acabar convertint-se en l’A de cara a la pròxima temporada. El que està clar és que Campins, si no decideix marxar, cosa que sembla poc probable, haurà de lluitar per un lloc a l’onze titular amb el mateix Miramón.


Imatge de Fira - Fira Sant Galderic - Portfolio Advertising - Broccoli, disseny gràfic, web, publicitat\nFira Sant Galderic Imatge de Fira\nL'Associació Sant Galderic celebra una fira anual que uneix l'art i la pagesia des del 1995. Extrany? Quan t'adones -perquè t'ho expliquen- de l'art que es necessita per cultivar segons quines joies gastronòmiques, ja no sembla tan estrany. A més, no és casual que “cultura” i “cultivar” siguin dues paraules que comparteixen la mateixa arrel. ARREL!\nEl cas és que cada any, a Rubí, gent del món de l'art i joves agricultors de Rubí reuneixen els seus talents per celebrar allò que tenen en comú en una mostra de propostes artístiques i etnològiques reivindicant el sant patró dels agricultors catalans: Sant Galderic. Per a la 24a edició d'aquesta fira, vam tenir l'honor -com a rubinencs de cor- de rebre l'encàrrec de dissenyar la imatge. Fins aquell moment aquest privilegi havia estat atorgat a artistes que admirem i respectem, per la qual cosa per a nosaltres significava una il·lusió especial però també una responsabilitat.\nAixí, vam pensar en allò que més ens agrada de la Fira de Sant Galderic: la -a priori- surrealista simbiosi entre el món artístic i la gent del camp, optant per una imatge sintètica i directa que unís els dos mons. Què hi ha més identificador del Surrealisme que allò més icònic de qui va ser el seu referent més emblemàtic? Doncs això: li vam pintar a pinzell uns bigotis dalinians a una carxofa i a un pebrot.\nDetall del programa i la guia "De tapes per la Fira".


”No és rar que la crítica d’art s’hagi extingit”\nMartí Peran. situació crítica\nTé sentit la crítica d’art avui?La crítica pot tenir molts sentits; malgrat això, si encara n’hi ha, ja no compleix cap rol destacat . La crítica pot complir moltes funcions: fer de mediació...\nLluís Lleó a Park Avenue de Nova York\nArt públic als EUAResulta curiós que si bé l’estatuària pública en el món clàssic occidental i especialment a l’antiga Roma va tenir una dimensió rellevant, siguin ara el món anglosaxó i...\nQualsevol jove artista català acabat d’arribar a París als anys quaranta hauria fet el mateix: picar la porta de Picasso per demanar-li ajuda en forma de contactes, consells o alguna carta de recomanació....\n”Crítics i artistes compartim viatge i interrogants”\nSusanna Portell. situació crítica\nTé sentit la crítica d'art avui?Té sentit i és totalment necessària. Crec que ajuda a donar eines al públic, a contextualitzar i obrir nous interrogants, i això sempre és positiu i enriquidor.S'ha...\nCamp base de l'art\nFito Conesa té el seu espai de treball a l'antiga fàbrica de nines Lehmann; de fet, el seu espai està entre els seus ulls i la pantalla de l'ordinador\nD'art i perifèries\nArt a l'espai metropolitàQue a Barcelona no hi cap ni una agulla és un fet. Els espais de comarques han suplert durant dècades la manca de capacitat de Barcelona per absorbir propostes culturals, creatives,...\nLa maledicció de Vidal Balaguer\nUna exposició i un còmic, que es complementen, imaginen la vida i obra d'un artista modernista\nTots a crear imatges!\nD'Ara i d'Aquí\nA l'aparador de la galeria Àngels Barcelona, es pot llegir el manifest de l'artista Mabel Palacín Som tots imatges, que convida a tothom a crear imatges, a ser actors i autors de les nostres fotografies...\nAntònia del Río és balear (Capdepera, 1983). A Mallorca va enfrontar-se amb el seu primer repte vital de persona madura. O dedicar-se a l'art o trobar una col·locació de present i futur. Però com...


Riberaonline: El PSC de Tortosa vol primàries per elegir el secretari general del PSOE\nEl PSC de Tortosa vol primàries per elegir el secretari general del PSOE\nL'Assemblea de l'Agrupació Local de Tortosa del PSC aprova una proposta de resolució per demanar la convocatòria immediata d'eleccions primàries per escollir la secretari general del PSOE i un posterior congrés extraordinari\nTambé es va aprovar una moció per demanar la creació de l'Autoritat Territorial de Mobilitat que doni solució al problema del transport, en una clara declaració d'intencions d'apostar pel desenvolupament industrial i econòmic del territori\nEls fets i aconteixements de les passades setmanes al si del partit socialista han estat un punt d'inflexió determinant dintre de la història dels i les socialistes, que ens ha fet veure que tots i totes els que formem part del projecte i creiem en ell, hem de posar-nos a treballar per recompondre el nostre partit en tots els aspectes. Considerem incorrectes i inoportunes les actuacions que han propiciat l'actual situació en el Partit Socialista. En aquests moments s'ha creat un problema de credibilitat tant de les nostres estructures de funcionament com d'allò que representem i defenem. Davant de la situació creada entenem que és imprescindible que els òrgans del partit faciliten que la militància assumeixi el protagonisme que li correspon. Ha de ser escoltada, consultada, i en últim terme ha de ser possible que decideixi sobre el futur de la nostra organització política.\nPer aquest motiu l'Assemblea de l'Agrupació Local de Tortosa, celebrada el dia 3 de novembre, va aprovar demanar la convocatòria immediata d'eleccions primàries per escollir la Secretaria General del partit i d'un posterior Congrés extraordinari del PSOE.\nEl socialistes tortosins pensem que l'actual situació en que es troba el nostre partit reclama la consulta, el més aviat possible, de les seves bases. En un moment de diferències profundes i debat intern viu, creiem fermament que cal atorgar la paraula i el vot al conjunt de la militància perquè, amb l'elecció del nou secretari o secretària general mitjançant la participació democràtica i directa, i la posterior celebració d'un Congrés, decideixi democràticament el futur del socialisme, debat i analitza àmpliament la posició política del PSOE i el seu model de partit.\nLa proposta també recull el suport de l'assemblea a la posició defensada pels diputats del PSC en votar "No a Rajoy" discrepant de la decisió del PSOE però, en qualsevol cas des del respecte mutu i defensa el model territorial de participació del PSC en un PSOE més federal i federalista. Per això entenen que són fonamentals els ponts entre el PSC i el PSOE. Amb el PSOE compartim valors i projecte, i és per això que ni creiem ni volem que hi hagi trencament.\nLa mateixa assemblea també va aprovar una proposta de resolució relacionada amb el problema del transport ferroviari a les Terres de l'Ebre.\nS'ha demostrat sobradament que les Autoritats Territorials de Mobilitat (ATM), els plans directors i els Sistemes de Gestió de la Integració Tarifària (SGIT), establerts per La Llei 9/2003 de la Mobilitat, i per la Llei 21/2015 de finançament del Sistema de Transport Públic de Catalunya, són una eina vàlida per a la gestió i coordinació del transport públic, que reverteix directament en el benefici de l'usuari. Tot i això, a les Terres de l'Ebre, l'àrea de Lleida i les Comarques Centrals no serà possible una correcta implantació del SGIT si abans no s'aproven els respectius Plans Directors i es posen en funcionament les ATM.\nPer aquest motiu els socialistes de l'agrupació de Tortosa han aprovat\nDemanar que s'insti al govern de la Generalitat de Catalunya a la creació de manera immediata de l'ATM de les Terres de l'Ebre - Priorat per tal de que les decisions preses en matèria de mobilitat siguin vinculants i consensuades amb el territori.\nDemanar que s'insti al govern de la Generalitat de Catalunya a dur a terme la recuperació i revisió del pla director de mobilitat de les Terres de l'Ebre, per tal de conèixer la realitat a partir de la qual desenvolupar-lo, amb dades actualitzades i fidedignes i propostes adequades a les necessitats actuals dels usuaris i que es permeti als ciutadans, organitzats en entitats i plataformes socials, participar-hi i estar degudament informats.\nDemanar que s'insti al govern de la Generalitat de Catalunya a dur a terme el desenvolupament total del Sistema de Gestió d'Integració Tarifària (SGIT) a les Terres de l'Ebre - Priorat.\nEn aquest sentit el primer secretari de l'agrupació, Joan Sabaté, ha volgut destacar la importància de l'aposta per les comunicacions i les infraestructures a Tortosa com a capital de les Terres de l'Ebre: "en un moment en que l'economia comença a donar senyals de recuperació és molt important que apostem pel desenvolupament industrial i econòmic de la nostra ciutat en pro del territori. Tenim el polígon Catalunya Sud preparat per acollir empreses i hem de continuar lluitant per impulsar i defensar les nostres infraestructures i comunicacions, i invertir fermament en recerca i desenvolupament per evitar que les Terres de l'Ebre quedem fora d'aquesta recuperació i siguin referència per a noves inversions i la implantació d'indústries i serveis" ha reblat Sabaté.\nEl XIIIè Congrés del PSC comptarà amb la participació de set delegats de l'Agrupació Local de Tortosa\nEl primer secretari, Joan Sabaté, encapçala la delegació de Tortosa que participarà en el XIIIè Congrés del PSC que tindrà lloc el cap de setmana del 4 al 6 de novembre a Barcelona. La delegació la conformen també el portaveu del grup municipal, Enric Roig, els regidors Dolors Bel i Manel de la Vega i els militants Ricard Lleixà, Tere Castellà i Anna Roig.\nEl Congrés Obert vol redefinir la carta de presentació del PSC i inventar el futur i un nou progressisme. I es vol fer escoltant, debatent, informant i mobilitzant. El PSC ha de ser l'instrument estimulant, eficient i sòlid que els sectors més dinàmics i transformadors de la nostra societat necessiten. Un instrument obert, allunyat de doctrinarismes i dirigismes i també d'oportunismes i improvisacions.


Recomanació 1: La Cinta d’Adrien Parlange – Libraries & The City\nHi ha una nadala popular anglesa, probablement d’origen francès, de 1780 anomenada Twelve Days of Christmas, on de manera acumulativa una enamorada rep 12 regals del seu estimat fins el de Nadal. De la mateixa manera, d’aquí a Sant Jordi, us proposaré 15 lectures que, al meu criteri, són interessants i val la pena tenir a la biblioteca personal, escolar o pública. Les tries sempre són odioses perquè deixen fora llibres excel·lents. Aquesta selecció és només una proposta, que cadascú pot ampliar, revisar, modificar i, en definitiva, fer-se-la seva.\nEditorial: Kókinos, 2017\nLa cinta és un llibre sorprenent. És un recull de conceptes que tenen un element en comú: una cinta groga de tela que forma part de cadascuna de les il·lustracions del llibre. Pot convertir-se en el fil d’un globus o en la cua d’una estrella fugaç. I és que la cinta esdevé un element narratiu imprescindible.\nAquest llibre objecte de cartró està distinat als més petits, perquè experimentin i juguin amb la il·lustració i la cinta groga.\nAdrien Parlange és dissenyador gràfic i il·lustrador, i va néixer a Auvergne (França). Després d’estudiar disseny gràfic a l’escola Olivier de Serres a París, va treballar durant un temporada en una agència de publicitat, que va deixar per unir-se a l’Escola Superior d’Arts Decoratives d’Estrasburg. Actualment viu a Londres i estudia al Royal College of Art.\nL’any 2009 va publicar el seu primer llibre, Parade, un joc de paraules i il·lustracions que es van contruïnt a mesura que s’avança en la lectura del llibre.\nLa Chambre du Lion va ser premiat a la Fira de Bolonya, l’any 2014. Enguany, La cinta també ha estat guardonat a la fira, com a llibre de no-ficció.\nSi encara no esteu convençuts, no us perdeu aquest vídeo. Segur que després correreu cap a la llibreria!\nMés informació a: http://www.adrienparlange.com/\nPosted in: Lectures destacades, Literatura infantil, Llibre-Objecte, Pre-escolar, Ressenyes, Uncategorized | Tagged: Adrien Parlange, Sant Jordi 2018\n“Volen quan volen” de Miquel Àngel Llauger


Diplomatari Borja, 5: Documents del notari Camillo Beneimbene – Vademècum\n8març 2015 26 juny 2016\n:: Diplomatari Borja, 5: Archivio di Stato de Roma: Documents dels protocols de Camillo Beneimbene (1479-1505), edició i estudi a cura d’Ivan Parisi, coordinació editorial de Maria Toldrà, València: Editorial Tres i Quatre; Institut Internacional d’Estudis Borgians, 2014, 307 p., il. ISBN 978-84-7502-961-0 ::\nAmb aquest cinquè volum es reprèn la col·lecció Diplomatari Borja, de la qual entre 2002 i 2007 van aparèixer quatre volums amb documentació referent a la família Borja, dels segles XIII-XV, en què la figura d’Alfons de Borja (Calixt III) adquiria un protagonisme especial; els documents, originats en bona part a la cancelleria reial, es conservaven als arxius dels monarques a València i Barcelona, avui integrats a l’Arxiu del Regne de València i a l’Arxiu de la Corona d’Aragó.\nEl volum cinquè presenta novetats respecte dels anteriors quant a la cronologia, el fons arxivístic on es custodien els documents i la tipologia d’aquests. Ens situem al darrer quart del segle XV i principis del següent, és a dir, en la generació de Roderic de Borja, cardenal i vicecanceller pontifici, papa Alexandre VI de 1492 a 1503, i els seus fills, parents i servidors més propers. Es tracta de documentació notarial de caràcter privat, produïda a l’escrivania de Camillo Beneimbene, notari, jurisconsult i poeta romà, que va treballar per a les grans famílies i els personatges més influents de la ciutat. La documentació editada en aquest Diplomatari es conserva a l’Archivio di Stato de Roma, amb les signatures volum 175 i volum 176 del fons del Collegio dei Notai Capitolini. La importància d’aquests protocols ja havia estat assenyalada per Ferdinand Gregorovius, que va utilitzar-ne algunes peces per redactar la biografia de Lucrècia Borja (1874), una obra de referència en l’inici dels estudis borgians moderns. Hi ha disponible un inventari del contingut dels protocols de Beneimbene, elaborat per a la Revista Borja per l’historiador i curador del present Diplomatari, Ivan Parisi, que el 2014 ja va editar la correspondència de Joan Ram Escrivà, ambaixador de Ferran el Catòlic a Nàpols i relacionat amb la cort del papa Alexandre i els seus fills.\nA les particularitats indicades del cinquè volum del Diplomatari Borja se sumen els canvis que presenta respecte dels anteriors. La complexitat dels afers que s’hi tracten ha aconsellat sacrificar l’estructura cronològica habitual al criteri de la unitat de negoci jurídic, segons el qual s’ordenen els 69 documents transcrits, redactats, la major part, en llatí, i algun en català i italià. L’estudi introductori, firmat per Parisi, a més de contextualitzar els assumptes tractats en la documentació, analitza la formació i la transmissió dels protocols de Beneimbene fins al segle XVIII, identifica alguns professionals relacionats puntualment amb la seva escrivania (notaris romans, sobretot, però també el valencià Joan Llopis, secretari, datari i cardenal d’Alexandre) i s’atura en la interpretació d’aquells assumptes, en què Beneimbene, més enllà de la funció fedatària estricta, sembla haver jugat un paper com a assessor del pontífex, ja que hauria proporcionat solucions a alguns problemes jurídics força delicats.\nEls afers tractats als documents editats en aquest Diplomatari giren sobretot al voltant de la política matrimonial d’Alexandre VI, en concret dels enllaços contractats per als fills del papa, sempre a remolc de les seves estratègies familiars i polítiques: l’entroncament amb una gran família romana a través del casament de Jerònima amb Giovanni Andrea Cesarini; els projectes ben coneguts d’enllaç de Lucrècia, primer amb nobles valencians i després amb prínceps italians, que van alimentar en bona mesura la llegenda negra borgiana i dels quals aquí s’aclareixen alguns aspectes jurídics; i, a destacar, el casament del més petit dels fills tinguts amb Vannozza, Jofré, amb Sança, membre de la família reial napolitana, una unió aquesta de la qual tot just es comença a conèixer el paper que va jugar en el complex escenari polític europeu del moment. El mateix Parisi ho resumeix així:\nDe la vida pública dels Borja, minuciosament analitzada en els primers volums del Diplomatari Borja, passem, doncs, a la vida privada dels membres principals de la família del poderós cardenal, en particular de Lucrècia; els cinc contractes matrimonials que l’afecten […] són sens dubte, a causa de la seva rellevància politicoeconòmica, els actes més importants certificats per Beneimbene. Cal insistir, però, en el fet que es tracta d’una esfera privada molt diferent de com l’entenem avui, perquè per a les famílies nobles del Renaixement la institució matrimonial representava sobretot una transacció per a enlairar el propi blasó. I per als Borja ho era de manera particular: en el cas del cardenal vicecanceller esdevingué una veritable estratègia per a conservar l’enorme poder que havia assolit en la societat italiana i europea del segle XV.\nFins al punt que, al costat de Lucrècia, sovint considerada víctima propícia dels projectes del seu pare i del seu germà Cèsar, dels papers de Beneimbene emergeix la figura d’un altre germà de la noia, Jofré. El matrimoni que el va lligar amb Sança d’Aragó, nipote del rei de Nàpols […], ara se’ns revela tant o més fonamental per a la política d’Alexandre VI que els contractes relacionats amb la seva estimada filla. En efecte, aquesta unió no només va sancionar la nova aliança entre Roma i Nàpols –tan desitjada pel rei d’Espanya– en vigílies de l’expedició de Carles VIII a Itàlia, ans encara la solució de la controvèrsia originada entre la noble família dels Orsini, recolzada pel mateix rei de Nàpols, i Alexandre VI sobre els territoris de Cerveteri i Anguillara; dos esdeveniments de notable importància tant per a la història italiana com per a l’europea, que en els actes redactats per Beneimbene apareixen estretament lligats i dependents l’un de l’altre gràcies a la presència comuna de l’ambaixador espanyol López de Haro com a testimoni.\nSi bé el gruix dels documents fa referència als projectes politicomatrimonials d’Alexandre VI, en aquest Diplomatari també apareixen altres aspectes de l’activitat pública del personatge en el període anterior a l’accés al pontificat i que, per tant, ajuden a entendre la consolidació de la seva figura en l’entorn civil i eclesiàstic de la Roma coetània. De l’època com a cardenal vicecanceller, destaca el seu paper arbitral en afers legals o en la resolució de conflictes entre bàndols i la seva relació amb l’influent cardenal de Rouen Guillaume d’Estouteville, un altre client de Beneimbene. Igualment interessant és la documentació de tipus econòmic, ja dels anys de pontificat, relacionada amb les rendes eclesiàstiques dels cardenals Cèsar Borja i Joan de Borja-Llançol, i el repartiment de l’herència del malaguanyat Joan de Borja, duc de Gandia.\nEtiquetes: Alexandre VI, Borja, Camillo Beneimbene, Diplomatari Borja, Ivan Parisi\nAnterior M de Melancolia: De les constitucions de fra Melanco Cerruno als viatges d’Anastasio el melancòlic\nSegüent Els dimonis de Verdaguer, segons Casasses\n16 març 2015 a les 18:46


Gran disputa pel segon i el tercer lloc\n09 maig 2021 10:33\nLa contra rellotge és decisiva per saber si Escartín pujarà finalment al podi\nLa dinovena etapa del Tour de França, la contra rellotge de 57 quilòmetres amb sortida i arribada al parc temàtic de Futuroscope, acabarà per decidir la cursa francesa en el seu segon i tercer lloc. Fernando Escartín té en el seu poder el segon lloc, però el més probable és que el corredor de Kelme hagi de cedir aquell lloc al suís Alex Zulle, que està a un minut i 13 segons d'ell a la classificació general, distància massa curta per les característiques d'un i altre a la contra rellotge.\nEscartín haurà de defensar amb ungles i dents el tercer lloc davant l'amenaça de Laurent Dufaux, quart en la classificació general, a quatre minuts i quinze segons de l'espanyol. Dufaux és millor contrarrellotgista que Escartín, però no és ni molt menys previsible que el de Kelme perdi aquella renda, per la qual cosa té molt a prop el podi de París.\nEl traçat de la contra rellotge és bo per Abraham Olano, el qual podria revenjar-se de la seva mala actuació en el Tour amb una victòria a la darrera contra rellotge. L'espanyol partirà com un dels favorits per una contra rellotge plana. El parc de Futuroscope va acollir el Tour de França en set ocasions des de la seva creació. L'any 1986 l'espanyol Sarrapio va aconseguir la victòria a la desena etapa. La darrera vegada que el Tour va passar per Futuroscope va ser l'any 1994, amb victòria del txec Jan Svorada.\nEls corredors han de sortir cada dos minuts al principi i, a partir dels vint darrers participants, ho faran de tres en tres. El primer corredor iniciarà la contra rellotge a les 10:10 hores. Els punts cronometrables són al quilòmetre 13'5, a Vendeuvre Du Poitou; al quilòmetre 29'5, a Saint Genes D'Ambiere i al quilòmetre 41'5, a Colombiers. La línia d'arribada es troba en una recta de 550 metres amb 7'5 d'amplada.


Jornada de Portes Obertes al col·legi Santa Ana – LA VEU D'ALGEMESÍ\nJornada de Portes Obertes al col·legi Santa Ana\nHome/Cultura/Jornada de Portes Obertes al col·legi Santa Ana\nEl Col·legi Santa Ana, amb més de cent anys de presència a Algemesí, celebrarà la Jornada de Portes Obertes el proper dissabte dia 4 de Març.\nLa Jornada de Portes obertes té com a objectiu donar a conéixer a les famílies interessades tot allò relacionat amb els estudis, l’educació i el funcionament del Col·legi, les instal·lacions, les activitats, els projectes d’innovació…\nLa Jornada començarà a les 10.30 hores amb una benvinguda i una presentació general del Col·legi, donant l’oportunitat als pares de plantejar les qüestions i interrogants que consideren convenients. A continuació es realitzarà un recorregut per les instal·lacions del Centre. Al llarg d’aquest recorregut, els assistents més menuts tindran l’oportunitat de realitzar diversos tallers en diferents punts del Col·legi.\nEls xiquets que acudisquen a la Jornada amb els seus pares podran quedar-se en el Pavelló d’Infantil, on estaran atesos pels professors del Col·legi.


45 (i 50)… i 40! - Totxanes, totxos i maons\n45 (i 50)… i 40!\nEls seguidors habituals d’aquestes Totxanes saben que cada 30 de novembre escric un apunt de tema únic i títol numèric. És la data que l’A. i jo celebrem un doble aniversari important el del dia que vàrem començar a sortir junts (30 de novembre de 1967, cinquanta anys) i, cinc anys exactes més tard, el del nostre casament (30 de novembre de 1972, quaranta-cinc anys).\n(Glups! Cada vegada que escric “sortir junts” i “casament”, dos conceptes que les generacions actuals deuen considerar gairebé material de museu, m’adono de com passa el temps. I per corroborar-ho us he escrit entre parèntesis les dates completes que commemorem i que es remunten a una època del segle passat en la qual molts dels qui em llegiu ara potser no havíeu ni nascut. Reglups! )\nCom haureu vist, però, la novetat d’enguany és l’aparició d’un nou i enigmàtic parell de xifres que explicaré tot seguit. Abans, però, deixeu-me que digui –perquè quedi convenientment enregistrat per a la posteritat d’aquests apunts– que el programa que tenim previst ens porta a agafar a primera hora del matí un tren d’aquells que van tan de pressa fins a Girona amb la intenció de visitar l’exposició que s’acaba d’inaugurar al Museu d’Art –a tocar de la Catedral i del Museu Episcopal— dedicada a la pintora georgiana Olga Sacharoff (vegeu aquí) morta ara fa cinquanta anys.\nDe passada, si els horaris ens ho permeten abans de pujar al tren que ens tornarà a casa –i de dinar com només es menja a Girona, és clar– mirarem si la Fundació Rafael Masó (vegeu aquí) és oberta i podem visitar l’edifici. Si no, ho farem un altre dia, que ni a l’A. ni a mi ens calen gaires pretextos per anar a la ciutat de l’Onyar (i del Galligants, el Ter i el Güell). Queda dit.\nPel que fa al 40 que completa el títol de l’apunt d’avui la solució és molt senzilla: són els anys que aquest desembre farà que l’A. i jo vivim a Pompeu Fabra, un carrer bastant tranquil a tocar del Parc Güell i un pis en el qual han crescut els dos nois de casa, ha pres possessió del seu espai la nostra néta i va viure dos anys de plàcida vellesa l’estimat Pancho (un gat inoblidable).\nUn pis que segurament ja no abandonarem fins que ens toqui canviar de domicili per a l’eternitat.\nEntremig, però, estic segur que celebrarem una llarga tirallonga de trentes de novembre (amb els apunts commemoratius de rigor penjats aquí), de viatges a Itàlia, de passejades per Girona i un munt de coses més perquè tot i que l’A. i jo ja podem presumir d’una certa solera i veterania, no llancem la tovallola. Que encara no ho hem vist tot…\nSALVADOR ROFES CAP ha dit:\n30 de novembre de 2017 a les 6:15 am\nUs desitjo un feliç i doble aniversari. Sou una parella entranyable i uns grans amics. Com no podia ser d’altre manera – ens coneixem de far molt d’anys – veia que feu una celebració cultural i gastronòmica. Quaranta anys son molts anys. I us veig tan enamorats com el primer dia en que ens vàrem conèixer.\nA nosaltres, la MT i jo, ens falten tres anys i mig per fer els 50. Tota una eternitat. No se si hi arribarem, però si això fos, m’hauré de pensar molt bé el tipus de celebració que farem ( i que a ella també li faci il•lusió)doncs, si tenim salut, m’agradaria fer-ho “a lo grande”.


PREOCUPATS. Sí, és molt recurrent la frase aquesta que el Referèndum despulla tothom, però és que el Referèndum despulla tothom. A mesura que volen els dies d'estiu i es consumeixen les vacances, l'equidistància (suposada, en la majoria dels casos) es va desfent al sol. L'autodeterminació de postureig fa fallida. Davant la potència del repte cal cridar desesperadament al boicot del no. Tota l'estratègia del Govern espanyol s'ha centrat en el costum català tradicional de fer-nos enrere davant les amenaces. I a hores d'ara ja comencen a fer-se al càrrec que aquesta vegada és diferent, que això no funcionarà. I així, el dependentisme està cada vegada més preocupat pels efectes que la repressió pugui provocar en la bona gent, impulsant un creixement final de la participació que converteixi el resultat en incontestable. Des de Moncloa volen una actuació limitada a l'àmbit judicial: és tracta que nosaltres, arribat el moment, amb la insubordinació massiva, la fem inviable.


God’s Plan és el grup de joves de la Parròquia Sant Pere d’Octavià (Monestir de Sant Cugat).\nJoventut i Religió Catòlica.\nGod’s Plan és un grup de joves de la Parròquia de Sant Pere d’Octavià i, amb motiu del creixement de participants, va optar per crear una pàgina web a mida per donar a conèixer les seves activitats més destacades des d’un llenguatge i una estètica adaptada als joves.\nDonem a God’s Plan un servei de disseny i desenvolupament web a mida, construint la pàgina web de la mà dels responsables de l’equip perquè, sent una web estàtica sense necessitat de massa canvis, pogués oferir de manera eficaç tota la informació i eines necessàries per als potencials usuaris.\nFacilitació d'eines a usuaris\nWeb estàtica amb contingut dinàmic


Al setembre… Vigila les teves foses sèptiques! – Netjet\nAl setembre… Vigila les teves…\nNo deixis que passi el temps i el problema sigui encara major\nMolts de nosaltres comptem amb segones residències en el mar o a la muntanya. Cases que visitem o lloguem en període de vacances per passar uns dies de desconnexió allunyats de la rutina de la ciutat. No obstant això, moltes d’aquestes llars, ja sigui per la seva localització geogràfica o per les seves pròpies característiques de construcció, no estan connectades al sistema de clavegueram i es van omplint sense que ho percebem.\nA quin nivell estan? S’han omplert? Necessito buidar-les urgentment? Nosaltres tenim les respostes a totes aquestes preguntes. Contacta amb nosaltres per realitzar una revisió de fosses sèptiques i saber quin és el seu estat. I si necessites buidar-les o netejar-les, compta amb nosaltres. Recorda que com més temps passi, la fossa perdrà capacitat a causa que els residus en el seu interior poden arribar a solidificarse reduint així l’espai d’emmagatzematge. Per aquests motius, ara és el moment revisar-les per comprovar que tot està en ordre i, en cas contrari, solucionar el problema, sigui el que sigui.\nEl nostre equip de professionals està disponible les 24 hores del dia per oferir-te un servei de qualitat, econòmic i eficaç.\nCategory: Fosses sèptiquesBy netjet setembre 1, 2016 Leave a comment\nPreviousPrevious post:No tanquem per vacancesNextNext post:Tinc humitats a casa!


Avís legal – SERVHOS\nEn compliment de la Llei 34/2002, d’11 de juliol, de serveis de la societat de la informació i de comerç electrònic, PARTIES CATERING SL, l’informa que és titular dels llocs web: https://servhos.com. D’acord amb l’exigència de l’article 10 de l’esmentada Llei, notifica les dades següents: amb CIF/NIF: B-59358010 i Registre Mercantil de BARCELONA, Tom: 20235, Foli: 89, S8, Full: B 3171 i Domicili Social: PASSATGE TAULAT, 12, Codi Postal: 08019. Localitat: BARCELONA, Província: BARCELONA. L’adreça de correu electrònic de contacte amb l’empresa és: info@servhos.com\n2 .USUARI I RÈGIM DE RESPONSABILITATS\nLa navegació per accés i ús de la pàgina web i tots els subdominis i directoris inclosos sota la mateixa, així com els serveis o continguts que a través d’ell es puguin obtenir i tots els portals de domini propi sota titularitat de PARTIES CATERING SL, atorga la condició d’Usuari, per la que s’accepten, en navegar per la pàgina de PARTIES CATERING SL, totes les condicions d’ús que s’estableixen aquí sense perjudicar l’aplicació de la corresponent normativa d’obligat compliment legal segons el cas.\nLa pàgina web de PARTIES CATERING SL, proporcionen gran diversitat d’informació, serveis i dades. L’Usuari assumeix la seva responsabilitat en l’ús correcte dels llocs web. Aquesta responsabilitat s’estendrà a: La veracitat i licitud de les informacions aportades per l’Usuari als formularis emesos per PARTIES CATERING SL, per accedir a determinats continguts o serveis oferts per la web.\nL’ús de la informació, serveis i dades oferts per PARTIES CATERING SL, no aniran contra les disposicions d’aquestes condicions, la Llei, la moral, els bons costums o l’ordre públic o que, en qualsevol altre cas, puguin suposar lesió dels drets de tercers o del funcionament dels llocs web.


Immigració: Un altre fracàs d’Europa | Opinió | EL PAÍS Catalunya\nUn altre fracàs d’Europa\nLa immigració s'ha convertit en l'àmbit més divisiu de la política comunitària i ha posat al descobert les seves enormes mancances\nPer segona vegada en un mes han fracassat els intents de la UE per manejar la crisi de l'emigració. Al juny, els líders comunitaris rebutjaven fer obligatori el repartiment dels sol·licitants d'asil expulsats per la guerra i l'opressió al nord d'Àfrica i Pròxim Orient. Ara, els ministres de l'Interior han estat incapaços de repartir-se la quota voluntària de 40.000 refugiats que esperen a Itàlia i Grècia (una fracció dels 600.000 que demanen asil cada any) procedents de Síria, Eritrea i l'Iraq. Només 35.000 seran recol·locats a partir de l'octubre, i Espanya n'acollirà 1.300, en lloc dels més de 4.000 inicialment assignats per Brussel·les.\nLa pressió d'Alemanya i França no ha vençut la resistència de nombrosos socis reticents a aquest esforç de solidaritat. La immigració s'ha convertit en l'àmbit més divisiu de la política comunitària i ha posat al descobert les enormes mancances i la incoherència del sistema europeu per bregar amb el fenomen. Que els governs nacionals hagin tornat a tirar per terra els plans de la Comissió per alleujar la situació d'Itàlia i Grècia mostra fins a quin punt són inexistents les perspectives d'europeïtzar la política migratòria. Des de l'extrem no a l'acolliment formulat per Àustria i Hongria, fins a les reticències dels països bàltics i de l'Est, tots han trobat arguments, econòmics en bona part, per eludir el compromís. També Espanya, on, a diferència d'altres membres de la UE, ni la qüestió migratòria ni la crisi dels refugiats formen part de la batalla electoral.\nLa mesquinesa europea llança un missatge demolidor a la resta del món. És cert que l'escala de la immigració a què fa front la UE té enormes proporcions, a to amb les causes que la impulsen als països veïns. Però més enllà dels crebants imposats a la cultura del benestar per la crisi econòmica, més enllà del gir en la política d'acolliment impulsat per partits populistes o xenòfobs presents en alguns dels seus governs, Europa havia fet de la seva solidaritat i tolerància en l'asil de perseguits un dels seus estendards.


El Llibreter: de juny 2005\nanota el llibreter a les 09:41 . dijous, de juny 30, 2005\nL’Humanisme ja s’havia estès arreu quan Pietro Bembo escriu Prose della volgar lingua l’any 1512. En aquesta obra assaja l’adaptació d’una maniobra argumental de gran eficàcia per reivindicar el toscà com a llengua de cultura: estableix una època d’esplendor —amb Dante, Petrarca i Boccaccio— seguida de la inevitable decadència —el Quattrocento o “secolo senza poesia”—, situació que no és definitiva perquè Bembo i acòlits proposen el restabliment de l’ideal perdut. D’aquesta manera, atribueix a Boccaccio el paper de model de la prosa i el Decameró esdevé un clàssic.\nLa segona narració del Decameró du aquest títol: Abraam giudeo, da Giannotto di Civignì stimolato, va in corte di Roma; e, veduta la malvagità de’ cherichi, torna a Parigi e fassi cristiano. Explica com Giannotto, amoïnat perquè el seu amic Abraam es condemnarà per infidel, l’emprenya constantment perquè es faci cristià. Abraam decideix visitar Roma per escrutar la veritat, cosa que a Giannotto no li plau gens, perquè és catòlic però no imbècil i sap que així no es convertirà de cap de les maneres. Malgrat tot, Abraam hi va. Quan torna de Roma decideix, davant la incredulitat de Giannotto, fer-se cristià perquè si la jerarquia catòlica és tan corrupta i, en canvi, la religió no deixa de créixer, és perquè ha de ser la veritable; si no, no s’entén.\nBoccaccio elabora la narració a partir d’un acudit força irreverent. És per això que l’any 1559 va ser prohibit per la censura eclesiàstica. Un problema, perquè les autoritats de Florència no van acceptar que es prohibís un clàssic, un símbol del poder de la ciutat, i és per això que la cosa es va convertir en un afer d’estat. La solució va consistir en permetre la revisió del Decameró per una comissió d’experts. És l’edició de 1573, en què el títol de la segona narració és aquest: Abraam giudeo de Giannotto di Civigni stimolato va in corte di Roma, torna a Parigi, & fassi christiano. Abraam visita Roma, comprova la corrupció de la noblesa i, incomprensiblement, arran d’això decideix fer-se cristià. Totes les referències a l’església catòlica han estat esporgades, encara que la narració perdi completament el sentit. Com que és un clàssic, interessa salvar el major nombre de mots.\nArran de la reelaboració del Decameró molts contes havien perdut, doncs, l'arquitectura interna i esdevingueren unes belles ruïnes. Luigi Groto va fer una edició en què s’inventava una nova coherència. L’any 1590, el títol de la segona narració es va publicar així: Abraam giudeo, da Giannotto di Civigni stimolato, conscendo per prova che i tesori non adoperati non giovano, fassi cristiano. Abraham va a Roma i deixa els seus tresors a cura de Gianotto. Quan torna comprova que Giannotto, com a bon cristià, no tan sols no se’ls ha quedat sinó que els ha augmentat; és per aquesta prova de fidelitat i d’amor al proïsme que decideix convertir-se a la religió vertadera. Tot i que la destrucció del sentit de l’obra de Boccaccio és ara esfereïdor, Luigi Groto presumeix d’haver mantingut un major nombre de paraules que a les altres edicions revisades.\nLes versions censurades del Decameró van ser les úniques permeses a l’Europa catòlica fins al segle XIX. Trobo que aquest recorregut per la història del Decameró és un exemple paradigmàtic de les agressions que solen patir els clàssics: entrar en el Cànon implica sovint amagar de manera deliberada el caràcter subversiu, crític i lúdic alhora, de moltes obres. És per això que la lectura dels clàssics, si depèn de la interpretació consagrada per les autoritats, esdevé avorrida.\nanota el llibreter a les 07:43 . dimarts, de juny 28, 2005\netiquetes: llengua i llibertat, Veu Pròpia\nCol·locar reposicions als prestatges permet vigilar els llibres que falten, comprovar que estiguin demanats, detectar errors i tot d’operacions que ajuden a mantenir les seccions. Cal vigilar que a la part dels clàssics —és només un exemple— no faltin les edicions que acostumem a tenir de fons. En el cas de l’Odissea d’Homer, la traducció de Carles Riba o la de Joan Alberich, ambdues editades per La Magrana, o la de Carlos García Gual a Alianza, entre d’altres. Es tracta d’oferir al lector la possibilitat de triar. Encara que hi ha qui aprofitarà millor aquesta diversitat: em refereixo als individus, o ciutadans, que disposen d’una millor capacitat d’elecció. Aquesta capacitat depèn de molts factors que cal tenir en compte; un d’ells és la llengua. Un individu català que només llegeixi en espanyol no sortiria decebut de la llibreria: pot triar entre les traduccions a l’espanyol; malgrat això, no aprofitaria totes les opcions, perquè li manca la capacitat de triar entre totes les edicions que oferim.\nSospito que una paraula difícil com llibertat deu tenir a veure amb aquesta relació entre l’opció i la capacitat de triar. En el cas de les traduccions d’Homer, és impossible aconseguir una simetria perfecta: no hi ha una traducció espanyola de l’Odissea escrita en hexàmetres homèrics per Carles Riba, de la mateixa manera que no hi ha una traducció al català realitzada per García Gual. Sempre hi haurà diferències significatives. Un individu, o ciutadà, català que llegeixi en català —no en conec cap que sigui un lector monolingüe— tindrà més llibertat a l’hora de triar una traducció que un individu, o ciutadà, català que només llegeixi en espanyol. Aquesta apreciació afecta exclusivament als lectors potencials de l’Odissea que visquin i treballin a Catalunya, és clar —no desitjo que ningú m’interpreti erròniament.\nTot això em ve al cap perquè els insignes pensadors que no se senten representats al Parlament no tenen en compte aquesta dada, que afecta —recordem-ho— tan sols als individus que són lectors potencials d’Homer. Tampoc no la tenen en compte els qui temen perdre el vot d’alguns milers de ciutadans que a les enquestes afirmen que parlen i llegeixen el català i que, a més a més, tindrien la intenció —insisteixo— de llegir algun dia l’Odissea. Pensar sobre la capacitat de triar implica considerar que cal un esforç per part dels qui no poden triar la llengua, si es vol assolir un mateix grau de llibertat en aquest punt concret. I aquesta afirmació no sembla gaire popular. Crec.\nHi ha un grup de persones que, en canvi, a mi sí em representa perquè fan una feina admirable: Veu Pròpia, l’organització “de nous parlants a favor de la llengua”. Quan vaig decidir, amb catorze anys, que volia aprendre català i usar-lo habitualment sabia que em caldria fer un esforç. D’acord que cometo castellanismes i ultracorreccions, però a canvi també he guanyat un millor coneixement de l’espanyol: només cal estar una mica amatent i comparar entre les dues llengües. No participo en les activitats de Veu Pròpia, però les segueixo amb molt d’interès: em convé que algú em recordi que no he perdut el temps.\nanota el llibreter a les 12:52 . diumenge, de juny 26, 2005\nPuix que em suggereixen que en faci campanya, i em plau, la faig:\nEL PRAT DE LLOBREGAT – JULIOL DE 2005\nTots els dimarts de juliol a les 9 del vespre, quan el dia es tornarà a transformar en nit d’estiu, l’aire i l’espai de la terrassa - jardí de la Torre Muntadas s’ocuparan de la veu i les paraules dels poetes. Nou poetes d’aquí mateix i del món ens diran en veu alta una tria de la seva poesia. Una bona ocasió per conèixer els universos més generosos (i els seus aeroports més personals) d’uns quants dels poetes més potents de l’ara mateix; una nova oportunitat de la festa de l’oralitat i de la paraula viva. Tothom hi és ben convidat: a venir-hi sobretot i a fer córrer la veu encara més. El vi l’hi posa també el Teatre Kaddish.\nDimarts 5 de juliol / 21h:\nDimarts 12 de juliol / 21h:\nNÚRIA MARTÍNEZPAU BOU\nDimarts 19 de juliol / 21h:\nDimarts 26 de juliol / 21h:\nCARLES REBASSA + JONY RODÓN\nOrganitza: Teatre Kaddish & k poetika: eskamot kultural\nAmb el suport de l’Ajuntament del Prat, la Fundació La Caixa i la Institució de les Lletres Catalanes\nTorre Muntadas està just a tocar de la comissaria de policia. El nom del carrer gris que passa pel davant és Carrer de Jaume Casanovas. Em sap greu, però no he sabut trobar un plànol millor que aplegui l'estació de trens i el lloc on se celebra "Poetes a la terrassa de Torre Muntadas". Cliqueu el plànol per veure-hi més clar.\nanota el llibreter a les 18:38 . dilluns, de juny 20, 2005\nDesprés de 2666 vaig devorar tot el que em faltava per llegir de Roberto Bolaño. Vaig patir una síndrome de dependència que va acabar en frustració: La literatura nazi en América estava exhaurit i no vaig saber trobar-lo enlloc, ni tan sols a Iberlibro. La setmana passada va tornar de nou a les llibreries, Seix Barral l’ha reeditat i l’he llegit en un parell de sessions. No és una novel·la: és un llibre de narrativa i és una paròdia dels estudis acadèmics. Inventa un munt d’escriptors d’ideologia nazi que no tenen gairebé res a veure entre ells, tret del fet que són homes i dones seduïts per diverses variacions d’una mateixa fantasia estètica. Ni bèsties salvatges ni éssers irracionals.\nPuebla, México,1910-México D.F., 1966\nPoetisa mexicana de tendencia mística y de expresión desgarrada. A los veinte años publicó su primera colección de versos, La voz por ti marchita, en donde se aprecia una lectura voluntariosa, en ocasiones fanática, de Sor Juana Inés de la Cruz.”\nSarcasme, ironia i tendresa. Una nena de casa bona, filla de l’alta burgesia lletraferida de Buenos Aires, que competeix amb altres salons literaris i que crea editorials per publicar els seus llibres i revistes per elogiar-los; els germans Schiaffino, dirigents de la barra —els seguidors més radicals— del Boca Juniors, un dels quals autoedita unes plaquettes que ven durant els partits de futbol; la Hermandad Aria: una xarxa literària que publica i difon revistes i llibres des dels centres penitenciaris d’Estats Units; Carlos Ramírez Hoffman, que a la novel·la Nocturno de Chile es dirà Alberto Ruiz-Tagle o Carlos Wieder, un artista que utilitza les avantguardes com a pretext per instal·lar l’horror en l’art. Nocturno de Chile té un dels finals més corprenedors que he llegit mai: un anticlímax negre i asèptic.\nBolaño afirma que literatura i vida són la mateixa cosa, per això valora les obres i ens informa dels fets i de l’entorn dels escriptors nazis: com escriuen, com publiquen, qui els llegeix, quin ressò obtenen a les revistes i a la premsa, quines rivalitats els esperonen, quins estudis acadèmics demostren la major miopia crítica. Moltes frases i maneres de descriure autors i obres que evoquen novel·les i contes posteriors: les bandositats literàries al Mèxic de Los detectives salvajes o “La parte de los críticos” de 2666 a propòsit d’Archimboldi; la relació entre l’alta cultura i la ferotge repressió de la dictadura de Pinochet d’Estrella distante, personatges que després seran represos i reescrits i que mostren la voluntat de crear una obra unitària i excessiva i diversa i impressionant. Bolaño recorre immenses distàncies espacials, temporals —Argentino Schiaffino mor l’any 2015, Carlos Hevia mor l’any 2006... —, socials, literàries, i em deixa sense alè.\nanota el llibreter a les 07:16 . divendres, de juny 17, 2005\netiquetes: Jordi Rourera, Josep Pedrals, Melcior Comes, Pere Antoni Pons\n"Ni les millors màquines de tallar pernil cronològic no sabrien com subdividir unes llesques de temps tan primes.” Aquesta frase de Gabriel Ferrater sobre la ràpida successió de generacions literàries fantasmals, tantes vegades citada, em va venir al cap quan vaig llegir el subtítol que du el llibre Qui no mereix una pallissa!: La darrera generació d’escriptors catalans. Era inevitable, atès que fa tan sols cinc mesos que circula Dogmàtica imparable, de la mateixa editorial, en una col·lecció que aplega Fot-li, que som catalans! i Si un persa viatgés a Catalunya. Una tan poc recomanable companyia m’hauria d’haver dissuadit d’ensopegar-hi de nou, però hi havia un text de Josep Pedrals i un altre de Melcior Comes, així que abans d’ahir me’l vaig llegir.\nEl pròleg de Baltasar Porcel explica la gènesi del llibre arran d’unes trobades amb Melcior Comes, Jordi Rourera, Pere Antoni Pons i Josep Pedrals a la seva casa de Valldoreix. El cas és que hi ha un cànon —cada generació ha de tenir un cànon per enfrontar-lo a la generació anterior— que inclou Baltasar Porcel junt amb Jesús Moncada i Pere Gimferrer en el nucli dur, a més a més d’altres membres com Miquel de Palol, Màrius Sampere, Quim Monzó... o Sebastià Alzamora. I és que les generacions d’ara ja no són com abans; un dels assaigs més divertits que he llegit mai és “El centenario de la Generación del 98”, de Julián Marías:\n“Cada generación entra plenamente en la historia a los treinta años; de los treinta a los cuarenta y cinco es su 'época de gestación' y pugna por imponer sus maneras y estilos; a los cuarenta y cinco se inicia su plena ‘gestión’ y puede decirse que ‘está en el poder’ (por lo pronto hasta los sesenta [...])”\nÉs a dir: als autors del llibre encara els haurien de quedar quinze anys de brega per assolir el domini de les lletres catalanes. Però la successió de les generacions literàries a casa nostra és tan veloç que més val que s’espavilin una mica. Melcior Comes i Josep Pedrals no m’han defraudat: el primer, amb una assaig d’un sentit crític molt convincent i discutible —perquè ofereix elements de discussió i no s’amaga rere les generalitzacions i els tòpics—; el segon, amb un poema d’àgils decasíl·labs que reclama compromís amb la utopia, l’esforç i la consciència a l’hora d’escriure —i amb notes a peu de pàgina i tot. Jordi Rourera i Pere Antoni Pons m’han causat indiferència: massa pontificació i massa nosaltres com a pobre estratègia a la recerca de la identificació del lector; no cal llegir-se la Institució Oratòria de Quintilià per aprendre a escriure una bona captatio benevolentie.\nanota el llibreter a les 18:59 . dilluns, de juny 13, 2005\netiquetes: Arnau Pons, Revista Reduccions\n¿Quin sentit pot tenir publicar una traducció d’uns fragments d’uns poemes, la resta dels quals s’ha perdut, d’un poeta grec antic? El número 81/82 de reduccions: revista de poesia s’obre amb uns fragments d’Arquíloc traduïts per Jaume Pòrtulas. Els diferents tipus de dificultat, o de resistència, que oposa cada poeta a l’hora de ser traduït sembla ser la raó d’una antologia que inclou, a més a més: Li Quingzao, Badr Xàquir as-Sayyab, Ana Blandiana, Wallace Stevens, Ibn al-Zaqqaq al-Balansi, Borís Txitxibabin i Jacint Verdaguer, traduït a l’anglès. Més de cent pàgines de poesia, d’interrogants i de seducció per la paraula.\nLa part dedicada als estudis s’inicia amb una conferència d’Arnau Pons: “La reescriptura poètica?”. El poeta i traductor fa una anàlisi molt acurada d’alguns prejudicis que subordinen la manera de fer pròpia d’un poeta a determinades idees que imperen en la llengua d’arribada. Parteix de la constatació perenne que traduir poesia és impossible, en el sentit que és impossible una traducció definitiva, una reescriptura equivalent a l’original. A partir d’aquí, assenyala alguns prejudicis que poden trair el poeta traduït: des d’una teoria mètrica que parteix d’unes premisses errònies, com la de Salvador Oliva —una bona dada que satisfarà a Víctor Ripoll—, al malentès que afirma que el millor traductor d’un poeta ha de ser necessàriament un altre poeta. Una altra apreciació es refereix a la Bernat Metge: Arnau Pons afirma que certes traduccions dissolen els trets individuals dels poetes clàssics en el model de llengua que llavors es volia oferir com a literari.\nLa conferència d’Arnau Pons va cloure les VIII Jornades de Traducció a la Universitat de Vic, celebrades a l’abril de 2004. La inauguració va consistir en una conferència a càrrec de Ricard Torrents, reconegut verdaguerià: “Poesia i traducció de poesia”, que comença amb aquesta frase: “Potser no hi ha cap literatura entre les del nostre voltant que pugui ostentar com la catalana una nòmina tan brillant de poetes traductors.” La resta de la intervenció és una exposició de les fites més importants dels poetes traductors catalans en la línia de la historiografia literària, que repeteix els noms i defuig els problemes. Ens quedem sense saber per què son excel·lents les traduccions de Maragall, Riba o Carner i, sobretot, se’ns nega —tret d’uns quants llocs comuns— saber què fa que sigui tan important tenir una tradició de poetes traductors i no, per exemple, una de prosistes traductors o una altra de bons traductors i prou .\nSospitar és fàcil i és de franc, potser per això tinc la sensació que els editors de reduccions s’han adonat que és més encoratjador Arnau Pons pels reptes que planteja —s’hi estigui o no d’acord— que Ricard Torrents, qui es limita a constatar coses conegudes. És per aquesta raó, crec, que han invertit l’ordre cronològic de les conferències a les pàgines de la revista. Manuel Carbonell o Rossend Arquès, entre els altres col·laboradors, no defugen l’anàlisi i la crítica i escriuen, respectivament, sobre les traduccions al català de la primera de les Elegies de Duino de Rilke i la Divina Comèdia de Dante. Manuel Carbonell, per cert, reprèn el tema al número de primavera de la revista Els Marges: “Rilke pensat per Heidegger”; però d’això, potser, en parlaré més endavant.\nanota el llibreter a les 08:17 . dijous, de juny 09, 2005\nEm miro una estona el programa del Villatoro en què entrevisten l’Esther Tusquets. Algú afirma que si ara Joyce i Proust volguessin publicar no trobarien editorial. Sembla que tothom hi està d’acord. He sentit darrerament tants cops el mateix tòpic, i sempre amb Proust i Joyce pel mig, que potser ja és hora de dir que és simplement mentida.\nSe’n parla força i jo li dedico la capçalera. Ningú ha comprat l’exemplar de La germana gran que tenim a la llibreria. Lògic: es pot llegir de franc a les biblioteques.\nLa guerra dels llibres. Caldrà parlar-ne: han caigut en combat, sota l’empenta de les novetats, Adrada, La locura que viene de las ninfas i Pelava la taronja amb les dents, protagonistes dels primers posts. Han resistit bé, des del gener. Altres llibres, més bons o més dolents, no han tingut tanta sort.\nLa guerra del poetes: ha tapat amb un llibre seu la pila d’exemplars del poeta rival.\nA la secció de crítica del número de maig de la revista Lateral, apartat de Literatura Catalana, trien per comentar Si un persa viatgés a Catalunya de Miquel Porta Perales: ¿de debò no han trobat res millor?\nJoan Brossa: Poesia tipogràfica; Fundació Joan Brossa / Ajuntament de Barcelona: Barcelona, 2005. Un llibre amb molta lletra i poca paraula. Una meravella.\nTorna un poeta i fa veure que s’interessa pels llibres de música, fins que venç la timidesa i, de nou, s’atura un moment a mirar les novetats de poesia. Hi té alguns exemplars del seu llibre. ¿Els compta? Ha sortit a la televisió. Un gest de poeta, al cap i la fi.\nLa més grossa: si Josep Pla visqués faria blocs, si Joan Miró visqués faria fotoblocs, si Marcel Proust visqués faria memes.\nanota el llibreter a les 23:41 . dimarts, de juny 07, 2005\netiquetes: Andreas Scholl, meme\nUn meme em mana fer espais tacats:\nA l’atzar, deu àlbums de la meva col·lecció:\nCarles Santos: Promenade Concert\nJ.S. Bach: Messe en Si (dir. Philippe Herreweghe, amb Andreas Scholl)\nCampra: Grands Motets (dir. William Christie)\nAndreas Scholl: Kantate\nVivaldi: Orlando furioso (dir. Jean-Christophe Spinosi)\nHandel: Esther (dir. Christopher Hogwood)\nAntonio Vivaldi: 12 Sonate per violino, op. II (Fabrizio Cipriani ... [ et al. ])\nEinstürzende Neubauten: 1991 – 2001\nDiscos que em fa vergonya trobar buscant la resposta al punt anterior:\nUn de grans èxits de Camilo Sesto, però no sé si me n’avergonyeixo gaire, la veritat.\nQuantitat total de música baixada al meu ordinador:\nL’últim cd que he comprat:\nHandel: Solomon (dir. Paul McCreesh, amb Andreas Scholl)\nL’última cançó que he escoltat abans de llegir aquest post:\nL’he escoltada al gimnàs i no la recordo.\nCançons que escolto molt que signifiquen molt per a mi:\nTuxedomoon: ‘In a Manner of Speaking’\nVivaldi: ‘Sileant zephyri’ ( de la Introduzione al miserere, interpretada per Andreas Scholl)\nPet Shop Boys: ‘Suburbia’ (la versió llarga)\nVivaldi: ‘Cum Dederit’ (interpretada per Andreas Scholl)\nRamon Muntaner: ‘Aventura’\nRem: ‘Perfect Circles’\nBach: ‘Vergnügte Ruh, Beliebte Seelenlust’ (interpretada per Andreas Scholl)\nBuxtehude: ‘Ad manus’ (de Membra Jesu Nostri, dir. René Jacobs; Andreas Scholl també hi surt)\nLlibres que llegeixo durant l’any:\nSencers, un centenar. Amb el benentès que el llibre com a unitat de mesura de la lectura és del tot discutible.\nLlibreria o bliblioteca:\nLlibreria —què hi farem!—, però no puc prescindir de la biblioteca.\nÚltim llibre comprat:\nJoan Brossa i Antoni Tàpies: Novel·la; Edicions del Mall, 1975 (ed. facsímil) al Mercat de Sant Antoni, per sis euros.\nÚltim llibre llegit:\nCécile Ladjali i George Steiner: Elogio de la transmisión\nLlibres que llegeixo en aquests dies:\nMilan Kundera: El teló\nVíctor Sunyol: Des d’ara\nJordi Ibáñez Fanés: La porta del darrere\nJoan Francesc Mira: Literatura, món, literatures\nCinc llibres que m’han marcat d’alguna manera:\nUna antologia de les Mil i una nits\nJuan Ramón Jiménez: La estación total con las Canciones de la nueva luz\nMiquel de Palol: Ígur Neblí\nJosep Carner: Nabí\nFernando Pessoa: Poemes d’Alberto Caeiro\nCinc persones a qui vulgui passar aquests memes:\nJuan Pedro Quiñonero, l’anònim de La línia d’ombra, Jaume Subirana, Quim Roig i Sadurní Girona. No els conec de res, així que no garanteixo que això continuï...\nanota el llibreter a les 10:47 . dissabte, de juny 04, 2005\netiquetes: George Steiner\nNo cal apel·lar a les noves tecnologies per constatar els canvis en la transmissió del coneixement. Internet, si de cas, intensifica la tendència de dissoldre, per exemple, la via de l’autoritat acadèmica, del mestratge. La informació es caracteritza per la disponibilitat i s’aprèn més a localitzar-la per utilitzar-la quan calgui que a extreure’n un coneixement perdurable. S'amoïna molt Harold Bloom pel que fa a la supervivència del seu cànon literari enmig de quantitats inabastables de dades, sense jerarquies d’excel·lència. També s'amoïna George Steiner per la banda de la relació entre el mestre i els deixebles. Al setembre es va publicar en espanyol Lecciones de los maestros, un cicle de conferències sobre el mestratge a través de la història: de la relació de Plató amb el seu millor personatge —Sòcrates— a la de Heidegger amb Hanna Arendt; incloent-hi qui renuncia a una més que probable carrera com a intèrpret per dedicar-se a l’ensenyament —és el cas de Nadia Boulanger.\nEscriu Steiner: “La computación, la teoría y búsqueda de la información, la ubicuidad de Internet y la red global hacen realidad algo que es mucho más que una revolución tecnológica. Suponen transformaciones en la conciencia, en los hábitos perceptivos y de expresión, de sensibilidad recíproca, que apenas estamos empezando a calibrar.” I més endavant: “La admiración —y mucho más la veneración— se ha quedado anticuada. Somos adictos a la envidia, a la denigración, a la nivelación por abajo. Nuestros ídolos tienen que exhibir cabezas de barro.”\nFa un mes que va arribar Elogio de la transmisión, un llibre de Cécile Ladjali en què s’inclou un diàleg entre ella i George Steiner. Ladjali exerceix de deixeble a la recerca d'un mestre; deixeble que, al seu torn, ha esdevingut professora en un institut d’un barri marginal de les rodalies de París. Entre tots dos plantegen qüestions de gran interès, com ara un elogi de la dificultat, d’obligar l’alumne a aprendre mitjançat el repte i l’esforç. No entenc gaire de qüestions pedagògiques, però em sembla una bona apreciació. Diu Steiner: “(...) hay que prestar atención al vuelco apasionante que se observa en Estados Unidos: quien susurra, quien balbucea, quien habla mal, ése es quien goza de la reputación de ser un hombre honrado. Lo contrario de nuestra gran tradición clásica y europea. Hablar mal viene a significar que se trata de alguien que dice la verdad... Y al revés: hablar demasiado bien es un síntoma claro de falta de honradez.” El predomini gairebé absolut de l’espontaneïtat, de la sensació més que de la raó, de les passions incontrolades més que la comprensió de les passions: la negació de la dificultat, de la complexitat, la ruptura de l’equilibri.\nHi ha obres molt bones —del Plutarc de les Vides Paral·leles al Josep Casals d’Afinidades vienesas— que utilitzen la comparació de grans personalitats per comprendre millor les diferències; per distingir i matisar i guanyar precisió. Harold Bloom i George Steiner, al final de les seves vides, fan servir aquest mètode per intentar salvar part del seu llegat; l’un per assenyalar la part essencial d’un cànon literari particular, l’altre per recordar-nos que no s’aprèn sense esforç. Escric aquestes paraules a l’ordinador; les penjo al bloc. Intentar no renunciar a res.


Corea del Nord vulnera l'alto el foc en intentar evitar la deserció d'un soldat cap al Sud - Diari de Girona\nCorea del Nord vulnera l'alto el foc en intentar evitar la deserció d'un soldat cap al Sud\nandrés sánchez (efe) 23.11.2017 | 06:58\nUn vídeo divulgat mostra l'espectacular fugida a Corea del Sud d'un soldat del Nord a través de la militaritzada frontera i entre els trets a boca de canó dels seus companys nord-coreans, que amb les seves accions van violar l'alto el foc entre els dos països. La seqüència revelada pel Comando de les Nacions Unides (UNC), que controla la franja sud de la frontera, va ser presa el 13 de novembre per càmeres de seguretat i mostra el desertor arribant en cotxe fins a la demarcació que divideix les dues Corees i creuant després corrent mentre quatre militars li disparen unes 40 vegades. El fet que un dels soldats nord-coreans creués la línia durant uns segons i que els trets fossin efectuats en direcció al Sud suposa una vulneració de l'alto el foc que va tancar la Guerra de Corea.\nEl soldat desertor, que va rebre cinc o sis impactes de bala, ha aconseguit sobreviure i està ja fora de perill després de dues operacions que van evitar la seva mort en un hospital sud-coreà. Les imatges, d'uns 7 minuts de durada, s'inicien a la part nord-coreana de la zona desmilitaritzada (DMZ) que divideix els dos països, amb el tot terreny del desertor creuant l'anomenat «Pont de les 72 hores» i dirigint-se a la zona de seguretat conjunta (JSA).


Les alertes per un possible rebrot, les primeres multes a pisos turístics i el ‘top manta’, a L’Eco - L'Eco de Sitges\nL’actualitat d’aquesta setmana té diversos punts d’atenció, que queden recollits en diferents reportatges i informacions de L’Eco: la situació d’alerta controlada davant possibles rebrots, l’estat de la venda il·legal, les primeres multes a habitatges turístics sense llicència, una fatal discussió al carrer que acaba amb un home inconscient, l’oferta cultural adaptada de l’estiu i en què consistiran Festa Major i Santa Tecla, entre d’altres temes.\nLa setmana va començar amb un lleu augment de positius, que va posar tothom en alerta. A les nostres pàgines us aportem les dades i us expliquem com ha evolucionat la setmana i de quina manera es percep la situació entre els responsables sanitaris i els representants dels sectors de l’hostaleria. També us expliquem quines són les propostes culturals i d’oci que es mantenen en la programació d’aquest estiu a Sitges i a Ribes, com està afectant la situació al sector de la construcció, quines mesures han pres les piscines comunitàries i quines són els dos nous plans de suport a emprenedors que ha llençat l’Ajuntament.\nL’actualitat continua posant el focus en el top manta: us expliquem la doble velocitat que està aplicant l’Ajuntament en la gestió d’aquest fenomen. També us detallem que el consistori està enllestint les primeres sancions –que poden arribar als 30.000 euros– a pisos turístics sense llicència, que la presència humana posa en perill la fauna de la desembocadura de la riera, que el sector turístic reclama la draga “amb urgència” o que s’eliminen les tanques del Passeig Marítim. També us expliquem els primers passos de Luismi García com a tinent d’alcalde i us relatem la fatal discussió i al carrer Espalter, que va acabar un home ingressat a l’UCI en estat inconscient i que quatre dies després continua igual.\nLa Festa Major torna a centrar l’interès: us expliquem en quin programa i propostes està treballant la Comissió. També ens aturem de nou a l’Autòdrom, amb tres informacions: la via legal que volen explorar partits de la comarca on hi patrticipa la CUP per aturar el projecte, la restauració d’edificis que ha projectat el mateix Autòdrom, i com van ser els anys de la Guerra en què les instal·lacions van esdevenir un centre de reclutament militar.\nTambé us expliquem el pla de l’Ajuntament de Sant Pere de Ribes per prevenir incendis al Montgròs, la plaga d’erugues que està creixent al Garraf i els canvis viaris a Ribes.\nA les nostres pàgines publiquem el relat segon classificat en el concurs de Museus de Sitges, de Roger Montoliu. També recordem el recentment desaparegut Josep Pascual i Àlvar Font entrevista Elisa Pascual per recordar els inicis de Ràdio Ribes. A les pàgines de Cultura us avancem com serà el Més Garraf Festival, organitzat per l’empresa promotora del Festival Jardins de Terramar.\nAquesta setmana comptem amb les firmes de Magí Almirall, Zuleima Capo, Ricard Conesa, Juanjo Corcuera, Lluís Jou, Mia Muntané, Llorenç Martínez Vidilla, Pepi Martínez Font, Pedro Palacios, Manel Pérez, Marc Pérez, Lídia Raventós i Gabi Serrano, a més de les fixes: Francesc Borderia, JYM, Josep Maria Matas, Antoni Sella, Vinyet Panyella i Alba Vigó. Les contres són de Laura Gómez (Sitges) i Teresa Tort (Ribes).\nPodeu trobar a L’Eco als punts de venda habituals: quioscos, supermercats, estancs, fleques… A més, també ¡el podeu comprar per iQuiosc.cat, on el llegireu en el mateix format que el paper.


Un dia al teu pis de lloguer Becorp · Sant Just – Modolell - Becorp\nDespertes al teu pis de lloguer d’obra nova a Sant Just Desvern. La llum natural il·lumina la teva habitació a través dels grans finestrals i et diu bon dia. Després d’un merescut esmorzar a la terrassa, et dirigeixes al gimnàs per al teu workout de matí. L’avantatge de disposar de serveis i espais comuns al teu mateix edifici és que estalvies molt de temps en desplaçaments.\nUna dutxa revitalitzant i ja estàs llest/a per començar a teletreballar. Al CoWorking comptes amb espais de treball amb totes les comoditats d’una oficina i sales de reunions. Treballar aquí és un plaer.\nQuan acabes la jornada laboral, aprofites el servei de tintoreria dipositant els teus vestits a la bústia intel·ligent i reculls les flors que vas demanar.\nÉs moment de descansar. Al Micro Market 24 h et prepares un deliciós cafè acompanyat d’snacks saludables i els gaudeixes prenent l’aire a la Relax Area. També és un lloc excel·lent per regalar-te uns minuts de lectura encara que, si prefereixes refugiar-te en un espai interior, el CoLiving és ideal.\nA la tarda, et ve de gust sortir a fer una volta en bici. Així que et dirigeixes al Bike Room, l’aparcament per a bicis i patinets, i et relaxes pedalant alguns quilòmetres. Si necessites fer un recorregut més llarg i prefereixes anar en cotxe o moto, tens el pàrquing al mateix edifici i si el teu vehicle és híbrid o elèctric, podràs recarregar-lo al mateix aparcament amb els punts de recàrrega elèctrica. ECO lifestyle!\nPer finalitzar el dia, res millor que un massatge relaxant. A les Sales Wellness pots realitzar-te tractaments de bellesa, relaxants o fins i tot fisioteràpia.\nVols que els teus dies sonin així? A Becorp ho faràs realitat. Els pisos de lloguer de la Rambla Modolell de Sant Just Desvern compten amb 665 m2 d’espais comuns i serveis. I no només aquests! També disposes de trasters, consergeria, seguretat 24 h i WiFi d’alta velocitat.\nLloga ara 100% online clicant aquí.


Primavera verda al Coll | Gràcia TV\nDes de fa set anys el centre Cívic del Coll- La Bruguera celebra la Primavera Verda, un cicle que pretén sensibilitzar i educar a la gent del barri sobre temes ambientals a partir de diferents activitats, com la Festa Verda, que es va celebrar dissabte passat, al Parc de la Creueta.\nLes energies renovables han estat el tema d’aquest any, aprofitant que la ONU ha declarat el 2012 l’any internacional de l’energia sostenible per a tothom.\nXavier Franch, Director del Centre Cívic el Coll-Bruguera: “Estem aquí apostant, des del punt de vista del barri, de la comunitat, de les entitats del barri perquè aquest canvi sigui possible i puguem fer-lo, precisament, en els entorns més locals, més comunitaris posant el nostre gra de sorra en aquesta reflexió en la que ens hi juguem el futur.\nTotes les entitats del barri han assumit un discurs de defensa de valors medi ambientals positius. En concret també estem treballant amb l’energia solar. L’escenari avui no està generant cap mena d’emissió ni està consumint electricitat directament de la xarxa, sinó està consumint l’electricitat que estan generant les bicicletes a través dels seus pedals i dues plaques solars que han connectat directament a la petita bateria d’energia que és el que s’està fent servir avui per parlar, actuar, per cantar. Després hi ha tallers, vàries activitats, que tenen a veure amb conceptes com reciclatge, forns solars, el tema de plantes també, forestal, etc. I és una forma també de poder veure que a nivell associatiu i a nivell de barri hi ha petits passos, com per exemple la cooperativa de consum que també ens fa el dinar, un dinar amb productes naturals biològics, i és una mica la suma de tot això el que pretén mostrar una altra forma d’entendre les coses, una altra forma d’entendre la relació amb la natura.”.\nDins la festa va tenir lloc l’habitual mostra d’entitats del Coll. Des de fa uns mesos, algunes d’aquestes entitats que tenien el centre cívic del Coll- La Bruguera com a seu habitual, han hagut de ser re-ubicades en altres espais, a causa dels reajustaments econòmics que han obligat a tancar el centre els caps de setmana.\nDani Benito, La Malèfica del Coll: “La mostra d’entitats la reunim un cop a l’any amb totes les entitats del barri i la Malèfica del Coll, la colla de diables, fa activitats pels nens. Des de fer xapes, pintar cares, de fer cua i banyes. Per culpa de la retallada vam haver [de marxar]. Hem pogut continuar tocant, per una negociació amb l’Ajuntament, dins del centre cívic. Però clar, sota la nostra responsabilitat. Si ens retallen l’únic espai que tenim, nosaltres com entitat podem fer pressió. Però clar, la resta de veïns no tenen opcions.”.\nLa Festa Verda d’enguany va comptar amb la novetat d’un lip dub, en què van participar tant les entitats com els veïns i veïnes per donar a conèixer les activitats que es fan per fer del Coll un barri verd. Més endavant el vídeo del lip dub serà presentat en un acte públic.


base A arquitectura i cooperació: BIBLIOTECA al C.E.M. MLOMP: Comença la segona fase!\nBIBLIOTECA al C.E.M. MLOMP: Comença la segona fase!\nDesprés d'una primera setmana intensa, passem una jornada de descans a Thionck Essyl, el poble veí, amb un dinar entre amics i un capbussó al riu. Els desplaçaments els fem a peu, feixugament i lenta, sota la chaleur imperant d’aquestes terres però sense mai perdre el somriure. Tot i ser el nostre day off, com el de la majoria de senegalesos, acabem fent una visita als camps d’arròs d’on treurem la palla, la que mesclarem amb l’argila, per a construir els murs de la biblioteca.\nEn aquesta primera setmana a Mlomp, hem mobilitzat a mig poble per tal que l’obra pugui començar a temps. Gràcies al principal i a l’associació de pares, juntament amb alguns dels professors, aconseguim la sorra i el ciment que utilitzarem demà dilluns per a començar a treballar al CEM, amb el nostre maçon (o paleta) Karamba i els seus ajudants. Aquesta setmana es completarà la filada mancant de brics de ciment, a la fonamentació, i s’arreglaràn els desperfectes que s’han generat a la solera en aquests 9 mesos que ha estat a l’intempèrie.\nDurant la setmana, de totes formes, concertem varies reunions amb fusters, paletes i agricultors per tal de tenir-ho tot a punt. Després de barallar-nos amb els proveïdors de fusta, amb el fuster Kalilou i amb nosaltres mateixos, aconseguim posar-nos d’acord en un preu raonable i just en la compra de la fusta. A Senegal res té un preu fixe però tot és negociable. Fem esforços per entendre’ns amb l’altre equip de fusters, que ens construiràn les estanteries, les finestres i la porta, però finalment tenim la impressió que ens en sortim.\nAquests dies, a més, hem freqüentat l’obra de la casa del nostre amic Ibrahima, que s’està construint una casa, també amb cob, al poble del costat. Ajudar-los a la obra ens ha permès aprendre la metodologia que caldrà seguir quan comencem les obres. Una sort poder presenciar de primera mà la feina dels treballadors africans! Després de diversos dies d’intens treball, el dissabte anem a ballar reggaeton i dancehall al club local de Thionck Essyl.\nPrimera presentació del projecte amb els professors i director del CEM!\nCampus d'Arròs, Uroy&Comino


Difusió dels resultats. Consell Superior d'Avaluació del Sistema Educatiu. Generalitat de Catalunya\nInici > Àrees d'actuació > Avaluacions del Consell > Difusió dels resultats\nAvaluacions de sisè d’educació primària i de quart d’ESO\nEls resultats de les avaluacions de sisè d'educació primària i de quart d'ESO es difonen cada curs amb uns informes adreçats als centres educatius i a les famílies i amb una síntesi dels resultats globals de l'alumnat de tot Catalunya.\nAtès que els informes de sisè d'educació primària i de quart d'ESO són molt similars, només es proporciona un model en cada cas.\nInforme global adreçat als centres educatius: conté una descripció dels aspectes avaluats en cada competència i el grau d'assoliment global del centre, que queda situat en el nivell baix, mitjà-baix, mitjà-alt o alt. A cada competència avaluada s'hi afegeixen la mitjana global de Catalunya i els resultats obtinguts pel centre en el curs anterior per facilitar la comparació de dades.\nInforme per ítems adreçat als centres educatius: conté el percentatge d’encerts de cada un dels ítems. Els ítems s'agrupen per les dimensions avaluades en cada competència. Perquè cada centre pugui comparar els seus resultats, es dóna el percentatge d'encerts del centre, el percentatge d'encerts dels centres de la mateixa complexitat i el percentatge d'encerts global de Catalunya.\nInforme individual, adreçat a les famílies: conté informació sobre els aspectes avaluats de les cinc competències i el grau d'assoliment que aconsegueix l'estudiant. Una marca assenyala si se situa en el nivell alt, mitjà-alt, mitjà-baix o baix d'assoliment de la competència. Per a cada competència hi ha comentaris específics determinats pels resultats obtinguts. L'informe de les famílies també inclou el nivell d'assoliment global de l'alumnat de Catalunya en cada competència avaluada. Els centres són els encarregats de fer arribar els informes individuals a les famílies corresponents. Els poden completar amb d'altres observacions, si ho consideren oportú. Les famílies també poden demanar informació complementària als centres.\nSíntesi dels resultats globals de l'alumnat de Catalunya: es publiquen a la revista del Consell, Quaderns d'avaluació. El número d'abril de cada any està dedicat als resultats de l'avaluació de quart d’ESO. El número de setembre de cada any està dedicat als resultats de l'avaluació de sisè d'educació primària.\nInforme global adreçat als centres educatius. Quart d'ESO [PDF, 1 MB ]\nInforme per ítems, adreçat als centres educatius. Quart d'ESO [PDF, 839,54 KB ]\nInforme individual, adreçat a les famílies. Sisè d'educació primària [PDF, 121,57 KB ]\nSíntesi dels resultats globals de l'alumnat de Catalunya. Accés als Quaderns d'avaluació\nAvaluació diagnòstica d’educació primària\nCom que es tracta d'una avaluació interna dels centres, no hi ha resultats globals de Catalunya d'aquesta avaluació. Cada centre es descarrega de l'aplicació informàtica els resultats dels alumnes de cada grup i el global del seu centre.\nInforme d'avaluació diagnòstica per grup. Tercer d'educació primària [PDF, 716,15 KB ]\nInforme d'avaluació diagnòstica per centre. Tercer d'educació primària [PDF, 615,84 KB ]