Ensenyant 72 de 1.394 Propietats - PAG 6/117\nplaça-gar - Pamplona-Iruña (San Juan) , Superfície Construïda 25m2, Ascensor.\nplaça-gar - Pamplona-Iruña (San Jorge) , Superfície Construïda 25m2.\n14.900 € - 19 %\nplaça-gar - Berriozar , Superfície Construïda 12m2.\nplaça-gar - Barañain , Superfície Construïda 11m2.\nplaça-gar - Burlada-Burlata (---) , Superfície Construïda 24m2.\nplaça-gar - Pamplona-Iruña (Ensanche) , Superfície Construïda 30m2.\nplaça-gar - Barañain (Barañain Lago) , Superfície Construïda 11m2.\nplaça-gar - Villava-Atarrabia (CENTRO) , Superfície Construïda 18m2, Ascensor.\nplaça-gar - Barañain , Superfície Construïda 14m2.


És indubtable que la menció d’autors com Douglas Adams, Kurt Vonnegut i especialment Terry Pratchett a la contraportada d’aquesta novel·la son un esquer difícil d’esquivar. I és que Víctor Nubla ha escrit una d’aquelles històries que per sort són tan inclassificables com oportunes, tan divertides com filosòficament sorprenents. Pur estil Pratchett, un tipus de literatura de la que anem molt mancats en aquest país nostre\nA un poble anomenat Estragó de Dalt, les dragues (femelles de dracs) viuen i conviuen amb la població humana i porten a terme dures tasques industrials al processar el metall dins els seus estómacs. Algunes també gestionen les tabernes del poble o tenen contractes a la ràdio local. Sigui com sigui el seus salaris a base de princeses i cavallers són bastant escassos i això porta a una tensió que tiba poc a poc la corda de la pau i prosperitat del poble.\nVíctor Nubla ja em va demostrar amb Les Investigacions del Cap Pendergast que és capaç d’oferir-nos una prosa afable, relaxada, que es fixa en els detalls però que també pot marxar despistada com qui no vol la cosa per les brànquies sense cercar un objectiu concret. Però és un estil particular que t’acomoda francament bé davant la novel·la. A Metal·lúrgia també trobem doncs aquest tipus de narració que navega entre personatges entranyables, situacions absurdes i un rerefons metafòric que cerca denunciar; però sempre des d’una perspectiva amable utilitzant un humor subtil i unes referències que ens poden deixar fora de joc.\nA Estragó de Dalt, la narració és protagonitzada per un senyor que viu en una residència on suposadament s’està recuperant de problemes de salut. A les estones de lleure, el nostre protagonista interacciona amb les dragues que troba pel carrer o per les tabernes del poble i a través d’aquestes converses ens anem assabentant de fets sorprenents com per exemple que les dragues posseeixen una superioritat intel·lectual molt més elevada que la humana (Sovint s’embranquen amb dissertacions científiques on hi cap tot, des de les matemàtiques avançades a la física quàntica) o que aquestes bàsicament mengen princeses, escuders i algun cavaller però que desconeixen d’on surten o qui és el proveïdor.\nQuan la draga Berenguera (per cert, m’encanten els noms medievals triats per l’autor) es menja un tècnic de so de la televisió local a causa de la gana que arrossegava i l’engarjolen, les dragues decideixen fer vaga i això trenca l’status quo del petit poble. Les autoritats hauran de prendre decisions per apaivagar les dragues i fer-les tornar a la feina. Sinó, la situació podria derivar en quelcom pitjor com que aquestes decidissin menjar-se als habitants del poble per berenar.\nLa novel·la, en clar to humorístic, ens presenta doncs diverses capes de lectura: Podem prendre’ns la història com una faula simpàtica, però també com una reivindicació de la classe obrera explotada. Podrem somiar amb universos paral·lels estereotipats, deliciosament encantadors i absurds alhora però també podrem alçar la cella sobre si les històries que ens explica el nostre narrador no són fruit potser d’una imaginació fantàstica i dement. El fet que el protagonista escrigui sobre la mateixa essència dels dracs en un quadern ens podria fer sospitar aquesta darrera afirmació.\nPerò sigui com sigui, el lector es divertirà amb uns diàlegs dirigits a que empatitzem amb les dragues; amb escenes surrealistes (com ara els programes de televisió per dracs que són una delícia) que ens faran aflorar somriures i amb missatges sovint punyents sobre l’explotació laboral.\nSense dubte, com comentava al començament, un tipus de novel·la de la que anem molt mancats que sap combinar amb encert l’humor amb la reflexió i que sota la ploma amable de Víctor Nubla ens acosta, a través de la fantasia i la ciència-ficció humorística a descobrir altres maneres d’interpretar els nostres propis problemes.\n2020 Premi Ictineu


L’origen d’internet, com el de tantes altres coses al llarg de la història, és militar. Al final de la Segona Guerra Mundial es va arribar amb una espècie d’empat tècnic. S’havia derrotat això sí, l’enemic comú, l’anomenat Eix conformat per l’Alemanya Nazi, l’Italia Feixista i el Japó Imperial. Llàstima però que no acabaren la tasca els aliats i posaren fi al règim del general Franco, que com tots sabem va començar la guerra al costa de Hitler i Mussolini. La contesa però havia estat tan terrible que cap dels estats vencedors, tot i que tingueren fronteres comuns amb Espanya, com ara el cas francès o foren partidaris d’una futura Europa de mercaders, com Itàlia o la Gran Bretanya, al nucli original de les primeres temptatives d’un mercat comú, podia demanar al seu poble un últim esforç d’uns quants mesos i possibles desenes de milers de morts més. Imaginem una França devastada per cinc anys de lluites en el seu territori o una Gran Bretanya arruïnada per l’esforç de guerra. Per quant als Estats Units d’América o la URSS, com que els queia molt lluny, s’ho miraven des de la distància.\nStalin, convençut de que mai podria dominar els partits comunistes de països d’antiga tradició democràtica com França o Anglaterra, va decidir bastir una “cortina de ferro” des del Bàltic fins al Mediterrani. Mitja Europa per a mi i mitja Europa per a tu, semblava el pacte final amb que es va cloure la 2ª Guerra Mundial. Els Estats Units, l’altre vencedor real (França, Anglaterra o Itàlia, que com Espanya, va canviar de bàndol a mitjan campanya, no eren més que convidats formals), va decidir que tampoc valia la pena combatre en territori ibèric i que si Franco que es mostrava dòcil i li deixava instal·lar allí bases militars amb les quals sotmetre’l a l’instant en cas de rebel·lia, el deixaria continuar amb el seu règim, anacrònic però aïllat a una extremitat del continent. Tenim així les bases navals de Rota a Cadis, que s’afegeix a la de Gibraltar britànica, o les bases aèries de Morón de la Frontera a Sevilla, Torrejón de Ardoz a Madrid o de Saragossa. Si Franco intentava el menor moviment en contra seria anihilat en qüestió de poques hores i molta destrucció.\nAquest aspecte lliga molt, malgrat la digressió, amb l’origen d’internet i la manera de pensar americana. Per als Estats Units com per a qualsevol altre alt comandament militar, les comunicacions havien cobrat una importància que anava a ser capital en el futur. Tots recordaven escenes de la anterior Primera Guerra Mundial, que semblava llunyana però a penes distava una vintena d’anys, en que un impotent oficial crida a un receptor donant ordres que mai arribaran als seus destinataris per causa d’un simple cable tallat. Els alemanys encara lamenten el desxiframent dels codis de les màquines ENIGMA dels seus submarins per la colla de científics del servei britànic d’intel·ligència amb el brillant però malaguanyat Alan Turing. Els russos, manca finezza, pocs donats a la sofisticació, acabat el conflicte que separaria al món en dos bàndols antagònics, el dels Estats Units i els seus aliats i els de la Unió Soviètica i els seus països-satèlit en una llarga Guerra Freda que duraria vora mig segle, es van decantar per armes tradicionals. Tradicionals sí, però més grans, més poderoses. Si els americans disposaven per exemple d’un submarí nuclear de 100 metres d’eslora i capacitat per a x bombes atòmiques, ells en farien dos de 200 amb capacitats per més x bombes que els americans. Si estos disposaven d’avions que volaven a Mach 3, ells cercarien de superar-los volant a Mach 4 ó 5 si possible. Hi havia a més, un altre factor, Rússia havia guanyat com els Estats Units la guerra, cert, ara, la manera de fer-ho diferia tant que vist des de la mentalitat americana, es dubtava de que algú poguera considerar allò una victòria. Per als americans allò era una victòria si de cas, pírrica, aconseguida amb un grau de patiment tal que invalidava els beneficis.\nEn cas de conflicte amb la URSS, cosa que en el seu moment semblava més una certesa que una incògnita, els dirigents americans van pensar que el seu jovent, els seus Mikes i Margarets, Jonathans o Kellys o cóm bé tingueren a gust dir-se, no estarien disposats a morir per la pàtria com feia poc havien demostrat Andrei i Svetlana, Mihai i Natasha. Mike i Margaret, en un país en creixement econòmic després de la Segona Guerra Mundial, a més a més no afectat per la guerra, es trobaven en un paradís ¿Algú s’imaginava a Mike interessant-se en morir per la pàtria en comptes de clavar-li mà a Margaret en l’autocine mastegant una hamburguesa? La vida a la URSS ja era dura per definició i l’adoctrinament creava màquines disposades a tot per la pàtria. Pam dalt pam baix el mateix que succeeix ara mateix però amb el consumisme; la gent disposada a matar per tal de no baixar d’estatus.\nAixí les coses, la intelligentsia americana, després de haver pogut comprovar les escenes de pànic col·lectiu amb la emissió radiofònica per part d’Orson Wells amb la versió radiada de la novel·la de H.G Wells de “La guerra dels móns” on es narrava la invasió de la Terra per un exercit marcià, va decidir que calia parar els peus als russos amb algun tipus d’arma insospitada. La humiliació per l’avançament soviètic en el llançament del primer satèl·lit no s’hauria de produir. Quan els russos van llançar el 1957 el primer satèl·lit amb una gosseta anomenada Laika, els americans es van sentir de nou vulnerables com en aquella fictícia invasió marciana del 1938. S’imaginaven als russos capaços de bombardejar-los des de les altures sense que ells poder fer res... Vet ací que van concebre la idea d’internet Una xarxa global, val a dir no localitzada. Fins a aquell moment, i com intentant evitar l’error de la 1ª Guerra Mundial de l’inoperant cable tallat, van decidir que no es podien arriscar a patir un atac a Washington, seu del comandament central, que invalidara tot el país. Val a dir , ja no qualsevol ordre –sistema centralitzat- irradiaria de la capital sinó que seria rebuda o podria ser emesa simultàniament des de qualsevol punt del país, havia nascut internet, que venia a voler dir la xarxa entre (inter) diferents punts, tots autònoms, tots igualment vàlids. Era un concepte totalment novedós, l’abolició de les barreres de l’espai i el temps, qualsevol notícia podria ser emesa o consultada des de qualsevol lloc i en qualsevol moment.\nLa resta del procès, incloent-hi el mitjà per el qual algú podrà llegir el següent escrit, tot i ser posterior, es basa en aquella primera necessitat militar d’escapar al determinisme de l’espai i el temps, la inoperància per manca de connectivitat.\nPublicado por Fem Diblogacions. en 12:08\nEtiquetas: EUA, Guerra Freda, Internet, Segon Guerra Mundial, URSS\nLes repercussions d’un viatge a Roma poden ser eternes, a l’altura de la ciutat, també eterna, que és el qualificatiu que s’empra per referir-se a la capital italiana. Si el Vaticano i la Villa Borghese, com vaig apuntar en un altre post, són indrets obligatoris per als visitants, buscant els caravaggios hom es pot perdre una miqueta més per gaudir de l’escultura de les escultures: el Moisés.\nAbans d’anar, però, s’ha de llegir una mica, concretament l’article de Freud que tracta sobre l’escultura i, si es pot, altra gran obra anomenada Tòtem i tabú; aleshores, l’orgasme està garantit! Freud tracta sobre el moment exacte en què Michelangelo reproduïx el patriarca i les raons que el duen a fer-ho. És un text molt interessant, interessantíssim, però està inacabat...\nLa tasca del lector crític que es dedica a l’escriptura amateur, com és el meu cas, ha de ser la d’esbrinar entre els grans per a qüestionar alguna de les cosetes que han fet, o que no han fet, com és el cas. Aleshores, benvolgut lector, a partir d’ara haurà d’afegir estes línies al final de la lectura freudiana a mode d’annex. Intentaré explicar el per què de l’actuació de Moisés: anem a la faena!\nMoisés baixava endimoniat del mont Sinaí perquè el seu poble estava lloant una cabra daurada, feta amb les joies que duien damunt. Déu el va avisar que els fills de Levi estaven actuant de manera improcedent just el dia en què anava a entregar-los les taules amb els manaments. Estaven corromputs i el Senyor li va dir que els matara tots. Moisés, molt moderat, va proposar a Déu que es calmara o es quedarien sense ramat. Déu li va fer cas i li va proposar que la meitat del poble agarrara una arma i matara el seu parent més estimat. I així va ser perquè el poble jueu es va quedar al 50% i a Moisés li va costar un disgust: no va poder entrar a la Terra promesa, o siga, a Jericó (Èxode 32).\nMoisés tenia en les seues mans els Deu manaments però el poble encara no els coneixia. Els va tirar a terra i els va trencar en un moviment posterior al que descriu l’escultura de Michelangelo. El quint manament de la Llei de Déu és «no mataràs». Moisés sabia els manaments perquè Déu li’ls acabava d’entregar i els va amagar mentre els transmetia, als jueus, la decisió divina d’assassinar el seu proïsme. En Dret, açò es diu prevaricació. Moralment, es tracta d’una acció reprovable i punible. Si el poble haguera sabut que matar era una acció penada per Llei, o siga, un pecat, haguera actuat de la mateixa manera?\nDéu va incomplir la seua pròpia Llei segons ens ha contat Moisés: va dir no mateu i mateu al mateix temps. Però a Déu no se’l pot jutjar. Moisés, sabedor com era de la legislació, la va destruir perquè el poble no en fóra conscient. El poble va matar a recer de Déu, de Moisés i de la ignorància. Però, què va passar quan els jueus es van assabentar de l’engany diví? No sé, no sé... Diuen les males llengües ―de Freud, per exemple― que en un de tants avalots, li van fer la faena al patriarca. Pecat? No sé, no sé... Possiblement un lapsus temporal.\nPublicado por Fem Diblogacions. en 13:40\nEtiquetas: Déu, Freud, LLei de Deu, Moisés\nBaixar salaris contribuïx a la recuperació econòmica dels empresaris\nVeritat que us sona la paraula competitivitat? Així, també us sonarà la paraula productivitat. Totes dues van lligades quan parlem d’algun aspecte, qualsevol, relacionat amb l’economia. Les vaig recordar, de nou, l’altre dia en llegir que la ministra d’Ocupació continua defensant que els salaris haurien d’abaixar encara més per a seguir contribuint a la recuperació econòmica (Levante-emv 17/09/2014).\nLa competitivitat té diverses aproximacions. La més reconeguda (i que podríem dir que és la base de la resta) és la competitivitat empresarial, és a dir, la capacitat que tenen les empreses de mantenir o augmentar la seua rendibilitat. És obvi, per tant, que la competitivitat empresarial genera rivalitat, donat que les empreses intenten augmentar la seua quota de mercat en detriment de la resta.\nEste concepte de competitivitat empresarial, però, no el podem traslladar literalment a la competitivitat de l’economia d’un país o d’una regió. D’una banda, perquè no hi ha equivalents de fallida empresarial en estes accepcions. Un exemple: quan es parla de fallida comercial d’una economia es pot estar parlant de pèrdua de competitivitat, però també pot indicar un desajustament entre despesa i producció, o una forta dinàmica inversora.\nPer a Paul Krugman (1994) la productivitat de les empreses és la variable determinant d’una economia perquè són les empreses les que competixen entre si i no les regions, les ciutats o els països. Segons el premi Nobel, no podem dir que una economia guanya competitivitat a costa d’una altra. De fet Krugman assegura que la «competitivitat és una paraula sense sentit quan s’aplica a les economies nacionals i l’obsessió envers la competitivitat és tan errònia com perillosa».\nComplementa esta visió Michael Storper (1997) qui defineix la competitivitat regional com «l’habilitat d’una economia per atraure i mantenir empreses amb quotes de mercat estables, o amb augment en l’activitat, i mantenint o incrementant els nivells de vida de les persones que hi participen». Uns anys abans, Michael Porter (1991), un dels més influents pensadors en el camp de la competitivitat, ja defensava que «el principal objectiu econòmic d’una nació consistix a crear, per a la seua ciutadania, un nivell de vida elevat i en ascens».\nÉs justament Porter qui, en 1991, per a salvar l’escull diferencial en el concepte de competitivitat, va construir la teoria de l’avantatge competitiu. Segons esta aproximació, l’avantatge competitiu de les indústries d’un país està determinat per la seua base productiva nacional. És a dir, per un ampli ventall d’elements com les condicions de la demanda interna, la disponibilitat de proveïdors i d’indústries auxiliars, les formes de gestió i creació de les empreses o l’acció dels governs, entre d’altres.\nTenint en compte la pregunta que dóna títol a este article, és important assenyalar que, segons l’avantatge competitiu, aconseguir un superàvit comercial o incrementar les exportacions sobre la base de salaris baixos, o d’una moneda dèbil, no constituïxen signes de competitivitat.\nNo obstant això, el Govern d’Espanya, seguint els dictats de la famosa Troika (Banc Central Europeu, Comissió Europea i Fons Monetari Internacional), va modificar la reforma laboral per a flexibilitzar el mercat laboral i, així, contribuir a la recuperació econòmica. «Este eufemisme, flexibilitzar el mercat laboral, semblava designar una política per fer funcionar millor el mercat de treball, però a la pràctica s’ha vist que implicava uns salaris més baixos i menys protecció laboral», són paraules textuals de Joseph Stiglitz (2002), premi Nobel d’Economia.\nStigliz també argumenta que la retallada de salaris pot animar alguns empresaris a contractar treballadors. No obstant, el nombre seria molt baix, i la retallada dels salaris empitjoraria considerablement la situació de la resta de mà d’obra. Això sí, als empresaris i als capitalistes, en general, la solució els convé perquè veuen créixer els seus beneficis.\nA la vista dels arguments exposats, no creieu que el que exposa Porter el 1991 i Stiglitz el 2002 (explicant com actua l’FMI quan supervisa els programes de rescat dels països en vies de desenvolupament), quadra perfectament amb el cas que hem viscut recentment?\nPer què volen vendre’ns la gallina dels ous d’or? És impossible amagar que a Europa i al Govern d’Espanya domina la ideologia neoliberal, eixa que defensa que l’estat ha d’intervenir el mínim possible en l’economia, però que alhora creen polítiques que pretenen assegurar el lliure funcionament dels mercats, sempre en benefici de les classes socials que posseïxen el capital financer: els euros!\nEstes són les contradiccions de la Unió Europea i els seus estats. D’una banda, ens diuen que la competitivitat regional és «la capacitat d’oferir un entorn atractiu i sostenible per a les empreses i els residents a l’hora de viure i de treballar» i, de l’altra, empitjoren el nivell de vida dels seus habitants a passes de gegant.\nPer tant, de qui ens fiem? Dels polítics que apliquen polítiques neoliberals que suposen, segons la ministra d’Ocupació, una contribució per a la recuperació econòmica? O dels experts economistes que apunten que, mesures com les baixades de sou suposen un afebliment de la competitivitat d’un estat perquè es malmeten els nivells de vida dels seus ciutadans? Pense que la millor opinió ens l’aporta la butxaca.\nDijkstra, L., Annoni, P., & Kozovska, K. (2011). A new regional competitiveness index: Theory , Methods and Findings. European Union Regional Policy Working Papers, n. 02/2011. (p.4)\nKrugman, P. (1994). “Competitiveness: A dangerous obsession”. Foreign Affairs , vol. 73, nº 2. (pp. 28-44).\nPorter, M. (1991). La ventaja competitiva de las naciones. Extracte publicat a la Revista Facetas nº91.1 (pp. 5-12)\nPuig, A. i Ribera, R. (2012). “Els elements de la globalització econòmica” a Elements i actors de la globalització. Barcelona: FUOC.\nStiglitz, J. (2002). El malestar de la globalització. Barcelona: Empúries.\nTorrent, J. i Díaz, A. (2012). “Economia del coneixement, empresa xarxa i competitivitat” a Factors de competitivitat empresarial. Cap a les noves xarxes de generació de valor. Barcelona: FUOC.\nPublicado por Fem Diblogacions. en 0:27\nEtiquetas: competivitat, economia, FMI, Paul Krugman, salaris, salaris baixos, Stiglitz\nCom ja se n'haureu adonat un dels temes que a mi més em preocupa és la inginyeria social, és a dir, com som manipulats. Pensem que som lliures per pensar, però no és així, el nostre pensament està condicionat. Bé, hom pot dir, i amb raó, que el condicionament ve donat per el lloc, el temps i la cultura en la que naixem. No ho negaré. No és le mateix nàixer al territori del País Valencià al s. XX, que nàixer al mateix lloc al segle XV. I naixent al s. XX no és le mateix naixer ací que al Congo. Però els condicionaments dels que parle no són eixos, parle de condicionamets dins d'aquesta societat, en aquest temps i en aquesta cultura per a que penses el que a un grup determinat de gent li interesa que penses, i ademés que et cregues que ho fas per tu mateix. Perquè al País Valencià, com a a la resta de l'Estat, va guanyar el sí a la Constitució europea sense debat? Perquè no va haver-hi un debat sobre això com a França i Holanda que van rebutjar la Constitució europea? La resposta la sabeu, som manipulats perquè pensem això i hi ha zero esperit crític.\nAmb tot aquest procés manipulació la televisió té un paper clau. Sabeu com funciona el vostre cervell quan es poseu davant d'una TV? Sabeu com li afecta al cervell dels vostres fills de 1, 2, 3 anys, quan el desenvolupament neuronal és més gran, si el poseu davant d'una TV? Sabeu com vos manipulen als informatius? Doncs, si voleu saber el perquè del titul d'aquest post, "Una televisió gran fa un cervell menut", escolte aquest audio que vos deixe, anomenat "Lobotomías televisivas" del programa de Colectivo Burbuja "Desde la Tejonera".\nPublicado por Fem Diblogacions. en 13:25\nEtiquetas: Colectivo Burbuja, Desde la Tejonera, Lobotomías televisadas, R-TV\nA aquest mateix blog fa temps enrere vaig escriure sobre l'honestedat intel·lectual. Una de les coses que fàstic en fa és justament això, la falta d'honestedat intel·lectual. El fet que un filòsof, economista, jurista, sociòleg... En definitiva, que qualsevol pensador diga una cosa i faça l’altra, o tracte d'establir regles universal i quan li convinga canvie el discurs per admetre les excepcions que a ell li convinguen. Això és el cas d’un dels economistes més influents que hi ha hagut al segle XX, Friedrich von Hayek.\nVon Hayek va escriure una obra, ell diu política, anomenada Road to Serfdom (en castellà, Camino de Servidumbre). Aquesta obra no passaria de ser una obra menor de von Hayek sinó fora perquè, segons va reconèixer ella mateixa, era el llibre de capçalera de Margaret Thatcher. I la “Dama de Ferro” va canviar la política europea.\nA eixe llibre von Hayek tracta de justificar que el “lliure mercat” és la Llibertat –pose Llibertat, amb majúscules perquè en referisc a dit terme com valor universal. No és un tema nou, els economistes de “l’Escola austríaca”, i especialment von Mises, ja portaven llarg temps defensant això. Encara que l’equació “lliure mercat=Llibertat” és més que discutible, i per arribar a construir tal igualtat els arguments serien més sofismes que sil·logismes, des del punt de vista ideològic no té res de dolent. És una ideologia més, com a tal: els creients tenen fe en ella, els no creients són infidels i estan equivocats; i així mateix, els no-creients tenen fe en una altra ideologia, sent els infidels els creients.\nOn falla von Hayek? Hayek falla, identificant lliure mercat amb Llibertat, en posar els aspectes econòmics per damunt de tot i considera legítim sacrificar els aspectes personals de la llibertat. Un exemple: La llibertat dels treballadors de formar sindicats i negociar aspectes amb la patronal temes com salaris, com atenta a lliure mercat i a la llibertat de l’empresari de negociar individualment amb els treballadors, pot ser reprimida i prohibida. Òbviament ell no ho expressa així, però es dedueix si fem cas de les seues opinions sobre dictadures, com la de Pinochet a Xile.\nA Xile, després de l’arribada de la CIA al poder posant d’”home de palla” a un criminal com Pinochet, de l’economia s’encarregaren els “Chicago Boys”, una sèrie d’economistes xilens que havien estudiat a l’Universitat de Xicago. Universitat on era professor von Hayek. Els “Chicago Boys” són liberals però amb algunes diferències amb els de l’Escola austríaca, però no entrarem en detalls. La qüestió és que van fer a von Hayek President d’honor del “Centro de Estudios Públicos” i per tal motiu von Hayek va viatjar a Xile unes quantes vegades. Després d’aquests viatges von Hayek va dir coses com:\n"As long term institutions, I am totally against dictatorships. But a dictatorship may be a necessary system for a transitional period. [...] Personally I prefer a liberal dictatorship to democratic government devoid of liberalism. My personal impression – and this is valid for South America – is that in Chile, for example, we will witness a transition from a dictatorial government to a liberal government." [Com institucions de llarg termini, jo estic totalment en contra de dictadures. Però una dictadura potser un sistema necessari per a un període de transició. [...] Personalment preferisc dictadures liberals a governs democràtics desproveïts de liberalisme. La meua impressió personal –i açò és vàlid per a Sud-àfrica- és el que hi ha a Xile, per exemple, nosaltres serem testimonis d'una transició de govern dictatorial a govern liberal.]*\nÉs a dir, a von Hayek li importaven una merda els drets polítics com la llibertat de poder triar el govern, o fins i tot l’apartheid de Sud-àfrica –no cal comentaris-, sempre i quan hi haguera llibertat de mercat. La Llibertat cedeix davant el lliure mercat. La servitud d’un poble, si és per establir polítiques de “lliure mercat” i en contra de la voluntat d’un poble, és legítima. Així afirma:\n“not been able to find a single person even in much maligned Chile who did not agree that personal freedom was much greater under Pinochet than it had been under Allende.” [...no serà capaç de trobar-se una sola persona, inclòs en el calumniat Xile, que no estiga d’acord que la llibertat és major sota Pinochet del que va ser amb Allende.]*\nQueda clar que ell considerava exercici de la llibertat: assassinar, torturar i fer desaparéixer a la gent d’esquerres.\nEn Road to Serfdom, von Hayek defenía que les economies planificades portaven a la servitud i a la manca de Llibertat. Això no obstant, no li importa gens que no hi haja llibertat, que hi hagen assassinats polítics, tortures o les formes de servitud més inhumanes -com l’apartheid- si es fan en nom del liberalisme i el lliure mercat. Hayek també aprovaria i aplaudiria a Xina, que s’ha obert al lliure mercat encara que hi ha explotació infantil. Tot un exemple d'honestedat intel·lectual.\nJo personalment ho tinc clar, després de veure que ha passat al món las darrers anys: a la servitud arribarem via (neo)liberalisme. I és que no hi ha res como justificar les dictadures, la tortura, el retalls en drets, etc., en el nom de la Llibertat.\n*Les cites les he tret de Wikipedia, l’article de von Hayek en anglés. A Wikipèdia estan referenciades.\nEtiquetas: Camino de Servidumbre, Friedrich von Hayek, Hayek, libralisme, Margaret Thatcher, Pinochet, Road to Serfdom, Xile\nAra fa cent anys va començar de la manera més insospitada, un sobtat magnicidi, la major conflagració de la història de la humanitat. Hui en dia la coneixem com la 1ª Guerra Mundial, tot i que en el seu moment, i en francès per a tot el món, car era la llengua de la cancelleria, diplomàcia i cultura, se la va anomenar la Grande Guerre.\nPlenes de testosterona, les testes dels dirigents dels diferents països que més tard s’enfrontarien cruelment, creien en una mena de conflicte ràpid i higiènic, del qual n’eixirien vencedors i admirats. La seua gentada, el seu jovent, el seu poble, ells mateixos per no allargar-ho més, com a la flor i nata mundial. Les coses van distar molt d’anar així com es pensaven i el conflicte no va tindre res de curt ni heroic. Per primera volta en la història i a causa del gran avanç tecnològic del segle XIX, l’ésser humà disposava d’avions o submarins, però no eren per a millor observar peixets i pardalets sinó esquinçar cossos. Tancs, gasos tòxics i altres per acabar d’adobar-ho... A un costat i altre de trinxeres com les de Vittorio Veneto o Verdun a França on van morir vora un milió de combatents, els soldats confiaven en Déu. O així es desprèn de la igual inscripció en diferents llengües que tots dos exercits portaven en diferents parts de la seua indumentària: Dieu avec nous per als francesos i Gott mit uns per als alemanys...\nVora un segle més tard al metro de València es produeix un accident mortal que té com a resultat quaranta-tres morts. Posteriors investigacions demostraran més tard que l’accident hauria pogut estar evitat amb la utilització d’un instrumental que el govern de la Generalitat Valenciana es negà a adquirir amb el pretext de que era car. Es va carregar la culpa al conductor i es va anar deixant morir la brama. Pocs dies més tard, el Papa Benet XVI visitava amb la major pompa la ciutat de València. L’equip de sonorització i imatge per a la cobertura de dita visita va costar a les arques públiques 7.493.600 € (font, diari El Mundo, 05/07/2012). Es podria dir argumentar que dit diari ha manipulat informació abans, però també ho recull la resta de premsa atès que és informació derivada de les subsegüents recerques judicials, i per això li donem curs. Valga per tant com a font, i indignem-nos-hi ara sí, per quasi vuit milions d’euros de diners públics destinats a Teconsa, una empresa de les tantes de la pútrida trama Gürtel. A València, i amb el dolor per la pèrdua de tants éssers humans encara recent de menys d’una setmana, el Papa visita l’estació de metro i amb les mans a l’alt i citant també Auschwitz, diu: Déu, Déu meu, on miraves tu aquell dia? No haguera estat més fàcil no detraure diners de la seguretat dels ciutadans per donar-li’ls a una empresa privada que lamentar amb preguntats grandiloqüents la tragèdia?\nUna de les tantes preguntes de la retòrica medieval, una com per a testar l’habilitat o valentia dels estudiants, era si Déu era impotent o roín. La base era la següent, si com per descomptat es veia cada dia que el dolor i la injustícia existien al món, si Déu amb tot el seu poder no ho remeiava era perquè era, siga malvat que impotent de fer-ho. Amb el temps la gent ha anat oblidant la qüestió, com tantes altres coses implícites amb la laïcització del món modern.\nA qui fer doncs cas? Serem capaços finalment de trobar el Déu que jeu a dins de cada un de nosaltres sense ferir el de la resta?\nEtiquetas: Benet XVI, corrupció, Déu, Metro València, Primera Guerra Mundial\nAlgú s’ha plantejat mai el problema del canvi climàtic des del punt de vista religiós? I, així com el cas del clima, es podria encarar qualsevol altre tema amb relació amb la natura i la Terra, començant per la procreació d’ànimes destinades a lloar Déu, amb qualsevol dels noms atribuïbles. Com més ànimes es fabriquen, més possibilitats de batejar-ne i, per tant, major nombre de lloadors de l’Altíssim. Este punt de vista tan simple me’l va presentar un antic monjo cartoixà que, com podeu vore, sabia de què parlava. La pressió antròpica sobre el món és evident, amb totes les accions derivades.\nAltra idea a tindre en consideració és la d’acceptar que la vertadera vida està per arribar. Totes les religions monoteistes que conec ens diuen el mateix: «ací estem de pas; la vida real es troba en altre àmbit». Malauradament, el patiment i l’angoixa terrenal resulten decisius per a accedir a eixa pau eterna tan desitjada. En un món incandescent, per tant, ja s’hi acompliria una important premissa per aconseguir l’eternitat perquè crearia un sense fi d’ànimes angoixades de calor o, en el millor dels casos, pels constipats causats per la refrigeració.\nL’ésser humà és la sublimació de la natura perquè ha estat creat a la imatge de Déu i la resta d’éssers vius es troben subjugats a les decisions humanes: l’home mana i la natura obeïx. El problema dels humans cristians, catòlics, ortodoxos, musulmans i jueus és que van ser creats abans de Jesús, o de Mahoma, sota la imatge del Déu de l’Antic Testament, o siga, eixe Déu desproveït d’empatia. I, si el peu és bord, l’arbre és bord, perquè, per molts empelts que li fem, les arrels foment part de la planta.\nL’home sense empatia domina la natura amb la finalitat de viure uns pocs anys en este món perquè, en el fons, pensa l’altre: «por lo que me queda en el convento, me cago dentro». I això sense tindre en compte que les defecacions que embruten la convivència, en el fons, tenen una finalitat positiva perquè provoquen angoixa i patiment. Els únics descàrrecs que es podrien fer són els dels danys col·laterals que duen associats. Estes accions desmesurades contra la Terra tenen efectes envers els col·lectius més desfavorits i les zones més deprimides a l’hora que els provoca dos arguments de pes per a la religió. En primer lloc, el sofriment necessari per retrobar-se amb Déu i, en segon lloc, fan que els més rics puguen ajudar-los i, així, guanyar-se la seua parcel·leta de cel.\nEls danys col·laterals mai han sigut un impediment a tindre en compte, i l’evidència es troba només revisant la quantitat d’ànimes que han hagut d’abandonar la Terra, de manera sobtada, a causa de les guerres provocades per doctrines. Si a l’hora de crear les religions s’hagueren tingut en compte estos insignificants aspectes, com per exemple, les guerres, altra cosa haguera estat. I és per açò que la consciència del planeta, de l’empatia, de la natura o del clima, només es poden defensar des del xicotet col·lectiu de laics. Laics: vosaltres teniu eixa càrrega sobre la consciència i ningú vos hi pot ajudar. Molta sort!\nPerdó: se m’ha escapat això de la «consciència» en la darrera línia.\nEtiquetas: canvi climàtic, consciència, Déu, natura, religió, Terra\nEixe és el dilema què s’ha plantejat a Catalunya des de la Diada. Oriol Junqueras està per la desobediència civil, Mas per la consulta legal. Però qui té raó?\nFa temps que dic que la legalitat espanyola té una importància relativa. La Constitució, les lleis, el Codi penal... valen tant com un no-res en aquest tema. La qüestió catalana no és decideix a Espanya, es decideix a Catalunya i a l’àmbit internacional. Això, en primera instància pot semblar una crida a la desobediència civil. Però, pot no convindre.\nEl primer que s’ha de tenir en compte és que, Catalunya serà independent si té reconeixement internacional. Per a obtenir-lo hauria de tindre a una gran potència del seu costat, val a dir que el reconeixement de Xina o Rússia no seria suficient, perquè ambdues no tenen del soft power suficient com per a arrastrar a un nombre d’Estats suficient li permeten a Catalunya participar en els fòrums internacionals. A més a més, dubte molt que els catalans, sobretot els empresaris, vulguen acabar a l’àmbit d’influència d’aquestes potències. Per tant, el reconeixement ha de venir de: Alemanya, EUA, Gran Bretanya i/o França. Sense el suport de cap d’aquests estats, Catalunya pot declarar-se independent o ballar la conga. Tant l’hi fa.\nEslovènia va declarar la seua independència i va tenir el suport d’Alemanya, ràpidament va ser integrada als fòrums internacionals. Kosovo va declarar la seua independència i va ser ràpidament reconegut per EUA, Sèrbia va por a la Cort Internacional de Justícia (CIJ) la declaració unilateral d’independència i els EUA van dir que tant els donava la decisió, al final favorable a Kosovo, que era un tema polític no jurídic. Kosovo, a qui no reconeix l’Estat espanyol, és considerat un Estat independent a tots els efectes. I així podríem posar uns quants exemples més. Transnístria, en canvi, va declarar la seu independència, no l’ha reconegut ningú, i per a tot el món és una part de Moldàvia.\nSent clar això, quin camí deu prendre Catalunya? El camí de la consulta legal serà barrat, via legal o il·legal, però no està obert. Dic via legal o il·legal, perquè és il·legal que Sentència es pose abans d'un judici, i la Sentència del Tribunal Constitucional està posada pel Govern i amb el suport del P$x€. No way, my friend!\nFer un acte de desobediència potser convenient si es vol tensar la corda. Si es vol anar cap al conflicte i provocar a l’Estat espanyol i despertar simpaties internacionals. Però les despertaràs? No queda clar que això siga així. El més probable és que siga boicotejada: que els alcaldes de pobles on mane el PP no treguen les urnes, que PP, P$x€, Ciutadans i altres espanyolistes criden a no votar i la participació siga inferior al 50% o poc per dalt amb una aclaparadora majoria del Sí i Sí i esdevinga una consulta sense legitimitat... En definitiva, que la consulta es torne paper mullat. Cap també, que el PP siga tan destrellatat com sembla, i que envie a la policia, es monte un guirigall, es tense la corda i hi haja aldarulls, inestabilitat, etc. I siguen organismes internacionals els que hagen de mediar. Aquesta opció perjudicaria l’Estat espanyol i probablement des de fora el forçaren a deixar a Catalunya decidir o es busque una “tercera via”, el que més convinga al capital internacional. No hi cap interés, com sí que hi ha a Ucraïna, que hi haja conflicte a Catalunya per tant la Comunitat internacional mediarà.\nL’opció de convocar eleccions plebiscitàries, on els partits proindependència només portarien la declaració unilateral d'independència al programa, seria l’altra alternativa. En cas de guanyar, la declaració unilateral seria vàlida segons el CIJ. Però, les resolucions del CIJ no són vinculants i, per exemple, els EUA se les passen per l’entrecama. Catalunya no podria obligar a l’Estat espanyol ni a cap país a reconèixer-la. Per tant, quedaria tot pendent que alguna de les potències la reconeguera de motu propio. Si ningú reconeix, doncs seria paper mullat. També podria passar que el Govern espanyol es comportara destrellatadament, suspensió de l’autonomia, cossos i forces de seguretat, aldarulls, inestabilitat... i a la fi, mediació internacional.\nResumint, no hi ha cap opció que siga millor, perquè la decisió no es juga en clau interna, Estat espanyol vs Catalunya, sinó que la decisió està en mans internacionals. Tot dependrà de l’audàcia dels polítics catalans i dels espanyols. El que sí sembla clar és que, la política del PP és una màquina de fer independentistes.\nPdta: A Escòcia ha guanyat el no. A nit vaig estar mirant una estona la BBC, quina diferència en els debats o tertúlies d'allà i d'ací. Per cert, enhorabona als escocesos que ha pogut triar en lliurement el futur del seu país.\nEtiquetas: Catalunya, Consulta, desobediència, eleccions plebiscitàries, espanya, independència\nRegalar 50.000 € a les persones amb rendes baixes.\nFa uns dies El Blog Salmón es feia ressò d’una proposta feta des de la revista Foreign Policy, on es defenia la possibilitat de regalar 50.000 € a cada persona de les que tenen les rendes més baixes. Per a Remo, l’autor de l’article al Blog Salmón, la proposta no funcionaria. No he pogut llegir l’article de Foreign Policy, perquè és de pagament. Però sí m’agradaria comentar les raons que dona l’autor del post al Blog Salmón.\nRemo diu que la mesura no funcionaria basant-se en dos arguments:\n- El primer és comparatiu, diu que els premiats a les loteries en quantitats no massa grans ho perden prompte, sense aprofitar, o més ben dit, ben aprofitar eixos diners.\n- El segon argument és una opinió basada un article sobre devolució d'impostos, per concloure que a mitjà termini no es reduirien les desigualtats socials ni milloraria la posició financera de la gent. Tanca amb la comparança d'una concursant de Gran Hermano que esperava els 2.500 euros per posar-se unes mamelles més grans.\nNo sóc economista, per tant que ni ningú es prenga açò con si tinguera valor científic. Però, si apliquem una miqueta de sentit comú, què passaria si es donara 50.000 € a cada persona de les que tenen rendes més baixes? La resposta és senzilla, cadascú faria el que li donara la gana amb eixos diners: uns, potser es comprarien el cotxe que els agrada i de cop es gastarien 30.000 o 40.000 Euros, la resta se la menjarien en dos “fartaes”; d’altres, ho cremarien tot en putes, borratxeres, coca, viatges, si foren dones, puix mamelles, liposuccions, nassos, vestits, etc.; uns altres, pagarien part dels deutes, de la hipoteca... i l’altra part en consum de béns que no aporten res; hi hauria qui milloraria sa casa, obretes a la cuina, al bany, una tv de 60”, etc.; hi hauria qui diria tot a pagar deutes; sempre hi hauria qui ho invertiria en accions, bons, lletres, comptes d’estalvi, plans de pensions, etc; hi hauria que muntaria un negociet, una empresa, uns anirien bé, d’altres malament. És a dir, els diners correrien, fluirien ràpidament.\nQueda clar que en un principi hi hauria un creixement econòmic, es dinamitzaria l’economia. De cop, bars, restaurants, puticlubs, putes, fabricants de begudes, camells, metges, fabricants i venedors de roba, obrers, llanterners, fabricants de tv, venedors de tots tipus d’electrodomèstics, assessors, etc., tots tindrien feina, tindrien ingressos, i a la vegada tots aquests gastarien els diners, els nous ingressos. Es dinamitzaria i molt l’economia.\nA mitjà termini, doncs supose que l’autor de l’article tindria raó. Tots els que hagen gastat els diners en béns de consum, no tindran res. Bé tindran béns que tenen menys valor del que tenien, qui haja comprat un cotxe de 40.000 € en 4 anys tindrà un cotxe que valdrà 10.000 €; una tv de 60” que ja no valdrà 3.000 € sinó 200; la casa arregladeta que ja no apreciarà; etc. Qui haja invertit uns hauran guanyat, els altres s’hauran quedat igual i altres hauran perdut. El que tenien deutes i els reduiren viuran millor. Els que han començat negocis i els ha anat bé, tenen el mig de vida que desitjaven. Però, en general la situació econòmica seria igual o pitjor? Això de fer de futuròleg en economia és complicat, així que tractar de preveure és ser agosarat.\nLa idea pot semblar sense cap ni peus, però no ho és tant si tenim com a referents a Keyness (socialdemòcrates) o a Milton Friedman (neoliberals), ja que tots posaven exemples similars. Keynes sugeria amagar diners dins de botelles a mines de carbó i anar a treure-les després. Milton Friedman demana enramar els carrers amb diners des d’un helicòpter. Cadascú que trie l'opció que preferesca.\nHom pot pensar: I d’on traguem els diners? Doncs, s’imprimeixen a manta i els bancs centrals en compte de donar-los als bancs, els donen directament als ciutadans. Igual no és tan sense cap ni peus. Perquè segons molts experts la borsa va pegar un pet prompte, molt prompte, molts diuen que dins del 2014, amb una crisi pitjor que la de 2008. Tot per les polítiques expansives de diners que ha fet la Reserva Federal, el Banc d’Anglaterra i el Banc Central Japonés, i que han provocat un fum de bambolles financeres que van a rebentar. Per cert, Podemos defensa eixes polítiques. I si acaba petant tot el sistema, donar 50.000 euros a les persones en compte dels bancs no pot ser pitjor, almenys acaben els diners a l'economia real i no a la financera.\nEtiquetas: diners, economia, Keynes, Milton Friedman, neoliberalisme, regalar 50.000 euros, socialdemocràcia\nL’any 1974 es va publicar Momo o l’estranya historia dels lladres del temps i de la xiqueta que va tornar el temps als homes. L’argument d’esta novel·la infantil radica en el poder d’una xiqueta, d’entre 8 i 12 anys, sobre un exèrcit d’homes grisos que tenen com a objectiu furtar el temps de les persones adultes. El temps robat els permet viure i reproduir-se. El seu avanç, silenciós i constant, aboca la ciutat a la indiferència, la monotonia i a la submissió inconscient de les persones als dictats invisibles dels freds homes de gris.\nLes persones adultes de Momo cedixen als arguments irrefutables dels homes de gris construïts amb una precisió esfereïdora de xifres; amb promeses de devolució del temps, amb suculents interessos, en passar cinc any de la signatura del contracte. Podríem afirmar que les persones cedixen, lliurement, a les propostes dels homes de gris. Però, si és així, per què els lladres de temps, esborren la conversa prèvia a la signatura del contracte? Si esborren de les ments humanes qualsevol rastre de la seua presència, a què tenen por si el tracte és tan beneficiós per a uns i per a altres?\nDes de 2009 (un any després de la caiguda de Lehman Brothers, desencadenant de la crisi financera mundial) moltes caixes i bancs de l’Estat espanyol van actuar com si d’homes grisos es tractés. La conjuntura de crisi demanava a crits un augment de capital. La fórmula? Col·locar participacions preferents, deute subordinat i d’altres productes d’alt risc. A qui? Als seus inversors minoristes. Per què? Perquè no demanen tan de rendiment com els experts financers o els inversors institucionals. El pla estava en marxa. La banca va emetre estos productes d’alt risc per un valor superior als 12.000 milions d’euros.\nMés de 300.000 persones van caure en les xarxes dels directors de banca i dels seus treballadors. Les captivaven garantint-los una alta rendibilitat i l’oportunitat de recuperar el seu capital quan volgueren. A diferència dels homes de gris de Momo, la promesa venia dels seus banquers de confiança, dels que fins aleshores tan bé les havien aconsellades. Per què no anaven a fiar-se’n? En este cas, com en el de les persones adultes de Momo, escollien signar lliurement el contracte.\nLa realitat va ser, però, que la lletra menuda dels contractes signats, aquella que mai els van explicar els càrrecs responsables de les seues oficines de confiança, no els permetia recuperar els diners quan volgueren. Ben al contrari; si ho feien s’exposaven a perdre una gran quantitat del capital aportat en productes que s’escapaven dels seus coneixements financers.\nL’any 1748 es publicava a França L'esprit des lois de Montesquieu. En ell, l’il·lustrat va establir tot un règim de llibertat en què no entrarem perquè no és lloc, ni l’espai ho permet. Ens fixarem en la idea que es desprèn de la llibertat política en relació al ciutadà. Esta consistia en la seguretat personal que l’individu experimenta a l’abric de les lleis i d’una Constitució que, entre d’altres coses, assenyale límits precisos a l’acció del govern (Aguilar, 2003).\nEn el cas que ens ocupa no ha estat el Govern ni les autoritats financeres, els qui han defensat les persones estafades amb els productes d’alt risc. Han estat les lleis, els tribunals, els que com si d’un degoteig es tractés, estan dictant sentències favorables a la recuperació del capital dels afectats.\nEl Govern, però, ha utilitzat la crisi del deute sobrevinguda a partir de 2009 per salvar les entitats financeres. Entre 2009 i 2012 el Tribunal de Comptes ha xifrat en 108.000 milions d’euros els diners públics injectats a la banca, un 77% més del que va anunciar el Banc d’Espanya. L’objectiu: rescatar el sistema financer espanyol. Este rescat, però, no ha servit perquè els inversors minoristes recuperaren el 100% del seu capital sense passar pels jutjats.\nLa llibertat és molt relativa. Momo va aconseguir lliurar la ciutadania del jou dels homes de gris, aquells que apreciaven el temps com les sangoneres aprecien la sang. Ho va fer perquè els homes i les dones no es van lliurar dels seus paràsits per ells mateix. Les qualitats de Momo, una xiqueta que sabia escoltar i que transmetia imaginació a qui estava amb ella, li van infondre valentia per emprendre el perillós repte de salvar la ciutadania de l’esclavatge del temps mecànic.\nStuart Mill defensa que «el único objeto, que autoriza a los hombres, individual o colectivamente, a turbar la libertad de acción de cualquiera de sus semejantes, es la propia defensa». Si unim esta idea a la ressenyada anteriorment de l’Esprit de les lois de Montesquieu, podem extraure que el canvi de rumb de moltes qüestions que ens afecten i ens perjudiquen està a les nostres mans. Per exemple, que la justícia torne a ser gratuïta. La tria és cosa nostra; Momo és ficció.\nAguilar, E. (2003): “La libertad política de Montesquieu: su significado” en Filosofía política contemporánea. Controversias sobre civilización, imperio y ciudadanía. Font CLASCO\nEnde, M. (1974): Momo o l’estranya historia dels lladres del temps i de la xiqueta que va tornar el temps als homes. Madrid, Alfaguara\nMontesquieu (1ª ed. 1748 - 1906, edició de Librería General de Victoriano Suárez): El espíritu de las leyes. Madrid (p. 272)\nStuart Mill, J. (1ª ed. 1859) Sobre la libertad. Madrid, Aguilar. Col·lecció Tecnos. (p. 32)\nEtiquetas: bancs, economia, homes de gris, Lehman Brothers, Michael Ende, Momo, Montesquieu, preferents, Stuart Mill\nLe discours de la méthode de Descartes és un gran llibre. Realment, allò que té de més interessant és el procés de destrucció de la realitat. L’intent de construcció és altra cosa, molt més difícil d’encaixar i menys interessant de llegir. No obstant això amb la meitat n’hi ha suficient per a aplaudir eternament el gran filòsof francès.\nEl punt culminant del seu discours és quan arriba a la separació d’allò material de la resta, purament intel·lectual. Per explicar-ho amb paraules filosòfiques, es pot dir que se separa la res cogitans de la res extensa, però estos darrers termes llatins no tenen massa importància. Com a detall, vos propose recordar-los per poder-los aplicar després.\nEl saber, com he refermat en el pròleg d’algun llibre d’Onfray, s’ha transmés de diferents maneres al llarg dels temps. Jo, per evitar problemes futurs, no les explicaré però sí que ho podeu llegir vosaltres buscant-vos la vida per les biblioteques o per la xarxa. Per tant, ho deixaré dient que el saber es pot adquirir per contacte, per extensió, per imitació, per il·luminació o ―com vos haureu adonat els qui heu buscat el punt anterior― mitjançant l’estudi i la reflexió. Estos dos últims apartats es troben relegats als pobres desgraciats com jo, per exemple.\nEls màrtirs i els sants són uns elements molt importants per als catòlics. Si aneu a la Catedral de València, per exemple, podreu vore el braç incorrupte de sant Vicent, a Santa Maria in Cosmedin, de Roma, hi ha el crani atribuït a sant Valentí, i així podria aportar moltíssims més exemples. La proximitat a les restes dels sants i els màrtirs fan que els humans puguem millorar i aprendre d’estos personatges tan especials. Però la ciència avança i jo propose, en un futur, tornar a recrear-los a partir d’estes peces. Açò ho tractarem en algun altre article perquè és molt interessant la proposta...\nLes relíquies, si retornem a Descartes, formarien part de la res extensa. I esta res no és la part essencial del seu discours que se centra en la vessant abstracta o intel·lectual com a vertaderament important. No obstant això, si entenem que el saber es pot transmetre d’altres maneres que les basades en l’esforç, admetem que la proximitat, la il·luminació o la imitació també ens valen. Però, una volta que, en esta mesura, la res extensa pot modificar la res cogitans, què pot passar? Doncs això: que esta segona sí que pot influir en l’altra... i així es tanca el cercle físic i intel·lectual.\nAcabe de llegir que hi ha un museu que exposa el penis de Rasputin. Diuen les males llengües que es tracta, per les seues dimensions, d’una relíquia més atribuïble a un cavall o a un ase que a un humà. Jo, sabedor com sóc que cada volta que la ciència avança se substituïxen les teories obsoletes (paradigmes) per altres de noves, i atenent que encara no es pot reconstruir tot l’animal partint de tan poca matèria, faré valer la meua intel·ligència: passaré per allí per això que diuen els il·luminats sobre la transmissió del saber i hi aplicaré els meus coneixements de la filosofia de Descartes. Ja vos contaré el resultat!\nPublicado por Fem Diblogacions. en 14:21\nEtiquetas: Descartes, Le discourse de la méthode, Onfray, penis de Rasputin, Rasputin, reliquies, res cogitans, res extensa


Política de privacitat - Mas d'en Gregori\nEl text que tens davant teu explica què, com i per què utilitzem la teva informació quan visites aquesta web o contractes alguns dels nostres serveis. La teva privacitat és molt important per a nosaltres, i mai farem un ús indegut de la informació personal que ens confies. Et convidem a llegir detingudament aquests termes abans de facilitar les teves dades personals en aquesta web. L’enviament de les teves dades a través dels formularis de contacte habilitats en aquesta web suposen l’acceptació de la present Política de privacitat i el consentiment al tractament de les teves dades per part de Mas d’en Gregori en la forma i per a les finalitats indicades en aquesta política de privacitat.\nEt convidem a llegir detingudament aquests termes abans de facilitar les teves dades personals en aquesta web. Si tens qualsevol dubte o pregunta sobre el tractament de les teves dades personals o qualsevol altre aspecte inclòs en la present Política de Privacitat pots contactar amb nosaltres per e-mail (masia@masidengregori.com), o mitjançant l’enviament d’una comunicació per escrit a: Ctra. de Porrera a Torroja km 3,5. 43739 Porrera.\nQualsevol persona té dret a obtenir confirmació sobre si en Mas d’en Gregori. estem tractant dades personals que ens concerneix, o no.\nMas d’en Gregori deixarà de tractar les dades, excepte per motius legítims imperiosos, o l’exercici o la defensa de possibles reclamacions.\nSom conscients del valor que té per a tu la privacitat de les teves dades personals. Per això, només tractem les teves dades personals per a enviar-te la informació sol·licitada, gestionar els productes o serveis sol·licitats i, quan ens autoritzis, remetre’t informació i publicitat de les empreses pertanyents a Mas d’en Gregori que pugui ser de el teu interès.\nEn cas d’estar interessat a treballar amb nosaltres, la finalitat del tractament no serà una altra que la de gestionar les bases de dades de candidats per a cobrir vacants existents o per a futurs processos de selecció de les empreses pertanyents a Mas d’en Gregori.\nCap de les empreses pertanyents a Mas d’en Gregori no ven, lloga ni cedeix dades de caràcter personal a tercers que puguin identificar a l’usuari, ni el farà en el futur, sense el consentiment previ.\nSiempre procurem que les dades que tractem siguin exactes i estiguin actualizados.no obstant, l’usuari és l’únic responsable de la veracitat i correcció de les dades facilitades a través dels formularis de contacte, i es compromet a mantenir-los degudament actualitzats. S’exonera a Mas d’en Gregoride qualsevol responsabilitat sobre aquest tema.\nCap de les empreses pertanyents a Mas d’en Gregori no realitza pràctiques de SPAM, per la qual cosa no enviem correus comercials per via electrònica que no hagin estat prèviament sol·licitats o autoritzats per l’usuaris.\nEn conseqüència, en cadascun dels formularis haguts en la web, l’usuari té la possibilitat de donar el seu consentiment exprés per a rebre publicitat i informació de les empreses pertanyents a Mas d’en Gregori amb independència de la informació comercial puntualment sol·licitada.


Pintura efecte crom i metall en esprai | MTN-News\nPintura efecte cromat i metall en esprai\n¿QUINA DIFERÈNCIA HI HA ENTRE LA PINTURA CROMADA A SPRAY I LA METALIZADA?\nUn dels acabats més singulars en el món de la decoració és la pintura efecte crom. La seva principal diferència enfront de la resta de pintures metal·litzades és el potent poder de refracció de la llum que té, el qual dóna lloc a un tipus de brillantor molt intens provocat per l'efecte mirall que es genera a la superfície pintada. Aquest tipus d'acabat és sens dubte un dels més demandats, gràcies a l'sorprenent i atractiu efecte que proporciona, un fenomen que té la seva explicació en el fet que els objectes pintats amb aquesta pintura semblen estar fabricats a partir de metalls preciosos.\nPINTURA EFECTE METALL I PINTURA EFECTE CROM MTN\nSi bé és cert que, per aconseguir aquest tipus d'acabat, fins ara, sempre s'ha requerit de processos d'electròlisi que no podem dur a terme amb eines convencionals, Montana Colors ha desenvolupat un producte que simplifica tota aquesta complicació tecnològica.\nEs tracta del MTN PRO Efectes cromats, una pintura cromada en esprai que compta amb tots els avantatges de el format aerosol, al que se li suma un acabat fidedigne respecte als processos de cromat industrials.\nCARACTERÍSTIQUES DEL SPRAY CROMAT\nAquesta pintura efecte metall està pensada per proporcionar la brillantor propi dels objectes fabricats en plata, or o coure. És per això que, trobem aquestes tres opcions: la pintura efecte metall argent cromada, la pintura efecte metall or cromat i la pintura efecte metall coure cromat.\nNo obstant això, el sorprenent resultat d'aquest producte té un handicap, i és l'escassa resistència a la intempèrie i als el fregat. Per això recomanem el seu ús per a objectes estrictament decoratius i que no estiguin a l'aire lliure. A causa de les seves qualitats químiques, la pintura efecte crom no és per envernissar, ja que aquest procés pot alterar el resultat del seu acabat.\nTot i aquests petits inconvenients, aquesta pintura d'acabat metàl·lic seca molt ràpid, compta amb un alt poder de cobriment i bona adherència.\nCOM PINTAR CROMAT AMB SPRAY?\nEL MTN PRO Pintura efectes cromats requereix de les mateixes instruccions que les necessàries per a la majoria d'esprais de pintura: agitar enèrgicament l'esprai cromat, disparar amb passades ràpides i fines a una distància d'uns 20 cm. Per al cas concret d'aquest tipus de pintura, recomanem pintar prèviament l'objecte desitjat amb MTN PRO Pintura color negre. Aquesta base servirà per realçar la pintura efecte crom que afegirem.\nRecorda que, un cop utilitzat l'esprai, invertir-i pressionar el difusor fins que deixi de sortir pintura servirà per evitar la seva obstrucció. No oblidis rebutjar l'envàs al contenidor adequat un cop s'hagi esgotat la seva càrrega.\nMÉS EFECTES I PINTURES ESPECÍFIQUES A LA SECCIÓ DE DECORACIÓ I MANUALITATS\nLa pintura efecte marbre, la pintura efecte granit, la pintura efecte òxid o fins i tot la pintura efecte vidre, són algunes de les moltes pintures amb efectes que pots aconseguir en esprai MTN PRO. Les trobaràs a la secció de Decoració i manualitats de la nostra web, juntament amb altres eines de decoració específiques com la pintura per electrodomèstics, la pintura en esprai per a banyeres i rajoles o la pintura per radiadors.


Darrers dies per sol·licitar la beca Santander-CRUE-CEPYME de pràctiques remunerades en PIME - Arxiu - UIB i empresa - Transferència - Seccions - Actualitat - Universitat de les Illes Balears\nSeccions: Darrers dies per sol·licitar la beca Santander-CRUE-CEPYME de pràctiques remunerades en PIME\nDarrers dies per sol·licitar la beca Santander-CRUE-CEPYME de pràctiques remunerades en PIME\nEl Banc Santander destinarà 108.000 euros a aquestes beques per a la Universitat de les Illes Balears el 2015\nEl Banc Santander, a través de Santander Universitats, ha posat en marxa la quarta convocatòria del programa Beques Santander-CRUE-CEPYME, que ofereix 60 beques als alumnes de la Universitat de les Illes Balears per fer pràctiques professionals en petites i mitjanes empreses de la regió el curs 2014-15.\nEn aquesta quarta edició, 5.000 universitaris de tot Espanya podran fer pràctiques professionals remunerades en PIME al llarg de 2015. Quan acabi aquest curs acadèmic, 17.500 estudiants hauran participat en aquest programa des que va començar, el curs acadèmic 2011-12.\nAmb la quarta edició, el Banc Santander, de la mà de la seva Divisió Global Santander Universitats, haurà aportat 31,5 milions a aquest programa, que gestionen directament les universitats.\nA les Illes Balears, el programa hi destinarà aquest any 108.000 euros. En total, aquesta iniciativa haurà permès que, a la fi de 2015, 206 universitaris d'aquesta comunitat autònoma hagin realitzat pràctiques professionals, amb un suport de 370.800 euros del Banc Santander.\nTres mesos de pràctiques en PIME de les Illes Balears\nLes beques, que compten amb una aportació de 1.800 euros cadascuna, estan impulsades pel Banc Santander, la CRUE (Conferència de Rectors de les Universitats Espanyoles) i la CEPYME (Confederació Espanyola de la Petita i Mitjana Empresa), representada en aquesta regió per la CAEB. Aquestes beques faciliten pràctiques professionals en microempreses i petites i mitjanes empreses balears durant tres mesos, per complementar la formació dels estudiants, ampliar els seus coneixements i afavorir la seva inserció laboral. A les PIME, el programa els permet incorporar el millor talent entre els joves.\nMés de 200.000 sol·licituds\nEn les tres convocatòries anteriors, més de 204.000 estudiants varen demanar la beca, i més de 24.000 petites i mitjanes empreses espanyoles varen participar en el programa. A més, més d'un 44 per cent dels becaris de la tercera edició es varen quedar a l'empresa, bé ampliant la beca o passant a plantilla.\nA les Illes Balears, més de 300 universitaris varen optar a una de les 60 beques assignades a la UIB a la III edició, de 2014, mentre que 163 PIME de la comunitat es varen inscriure al programa.\nPer participar, els universitaris i les empreses s'han de registrar a la web <www.becas-santander.com>, on també trobaran les bases i condicions del programa.\nLes universitats s'ocupen d'assignar les pràctiques d'acord amb criteris de transparència i mèrit, coneixement d'idiomes i valoració de la candidatura per part de l'empresa en entrevista personal. Quan es registren en aquest programa de beques, els estudiants, a més, poden participar en les activitats i els serveis que els ofereix la comunitat de becaris Santander, a través de <www.agora-santander.com>.\nEl Banc Santander promou aquestes iniciatives a través de la seva Divisió Global Santander Universitats, que manté acords de col·laboració amb més de 1.100 universitats i centres d'investigació de tot el món i ha destinat més de 1.000 milions d'euros a diverses iniciatives i projectes universitaris els últims 17 anys.\nPer demanar la beca Santander-CRUE-CEPYME a la UIB:\nMés informació a <www.santander.com/universidades>.\nEl Banc Santander destinarà 108.000 euros a les beques Santander-CRUE-CEPYME per a la Universitat de les Illes Balears el 2015\nData de publicació: 15/01/2015


‘laSexta Noticias’ es disculpa per informar sobre l’home que assegurava haver estat 35 anys en coma\nContradiccions i dubtes\nEl programa informatiu també va donar veu al protagonista d’aquesta història falsa\n13 de de novembre del 2021. 14:04\n‘laSexta Noticias’ ha volgut reconèixer els seus espectadors l’error comès a l’informar i donar veu a Manel Monteagudo, l’home conegut per assegurar que havia estat 35 anys en coma. Malgrat les incongruències en els fets, van ser molts els mitjans que van tractar l’assumpte fins que el mateix home va reconèixer que el seu testimoni era fals.\nAquest divendres l’espai informatiu de la cadena d’Atresmedia es va disculpar després de fer una entrevista al protagonista i fer un reportatge sobre el seu cas que es va poder veure en antena a meitat de setmana. Dijous a la tarda es va desmentir la història i la cadena d’Atresmedia va preferir demanar perdó per l’equivocació.\nLa presentadora va explicar amb detall com van ser els fets: «La història ens va arribar per l’agència Efe i nosaltres ho completar parlant amb el protagonista». «A l’avançar en aquesta història ens hem trobat amb dificultats, dubtes i contradiccions que ens han fet rectificar», va dir davant l’audiència.\nTot seguit, es va voler donar una àmplia explicació de l’error: «En vista del sorprenent titular, molts mitjans de comunicació, entre ells aquest informatiu, ens vam afanyar a explicar-ho». L’argument es va acompanyar amb les paraules de diversos experts: «Mai he vist que algú despertés després de 35 anys. Hi ha la possibilitat, però seria un cas excepcional».


Mercat social 2017, un sector en creixement - Arç Cooperativa\nMercat social 2017, un sector en creixement\nEl mercat social (MS) és la plasmació pràctica d’un circuit econòmic i de satisfacció de necessitats basat en els principis de l’economia social i solidària. Així doncs, és a l’MS on es troben, es connecten, s’interrelacionen, intercooperen i s’articulen les pràctiques econòmiques basades en els valors de l’ESS. Compartim algunes de les dades de l’informe de la seva situació en el 2017.\nUn dels principals reptes que ens trobem al sector de l’ESS és definir què és i què no és aquest tipus d’economia; què hi entra i què no hi entra, i què forma part, per tant, del que hem definit\ncom a mercat social. A l’hora de definir aquest marc, existeix el debat de fer-ho amb dues formes de mesura que normalment es contraposen: delimitar a partir de les formes jurídiques o fer-ho a\npartir dels criteris de funcionament. L’aposta de la XES és mesurar a partir dels criteris de funcionament, ja que, malgrat ser una fórmula més complexa i d’abast més limitat, garanteix que les formes de funcionament responen als valors de l’ESS, cosa que amb les formes jurídiques, per se, no està garantida.\nDurant l’última edició del balanç social, 188 organitzacions han fet aquesta autoavaluació. D’aquestes organitzacions, 181 han obtingut una valoració positiva i 7 s’ha considerat que no arribaven als estàndards mínims de l’ESS. De les 181 que han obtingut una valoració positiva, 103 han fet la modalitat completa i 78 la modalitat bàsica. Això representa un increment del 25% respecte a les que el van fer l’any anterior i reforça la tendència expansiva dels darrers anys. A Arç Cooperativa fa anys que portem a terme l’avaluació del Balanç Social: els podeu consultar en aquest enllaç.\nEl sector econòmic que segueix els paràmetres de l’ESS consolida el seu potencial. Segons els resultats recopilats, una organització de l’ESS té, de mitjana, una base social de 870 persones, dóna feina a 23 persones i té una facturació de 800.000 euros anuals. Això suposa que, de manera agregada, les organitzacions sòcies de la Xarxa d’Economia Solidària (XES) implicarien al voltant de 194.033 persones, ocuparien 6.100 treballadors i treballadores i ingressarien 213 milions d’euros anuals.\nComunicació\t2022-01-18T09:56:37+00:00\t11 febrer 2019|Actualitat, Economia Solidària|


Guardonats i treballs guanyadors en la 2a edició del Premi Nacional Fundació Pare Esqué – FUNDACIÓ PARE ESQUÉ\nAutor Fundació Pare EsquéPublicat el 17 Novembre 2015 24 Novembre 2015 Categories Beques educatives, de la Fundació, Events i notícies, Premi NacionalEtiquetes ajut social, beques educatives, compromís, Fundació Pare Esqué, premi nacional, treball, valors\n2 pensaments sobre “Guardonats i treballs guanyadors en la 2a edició del Premi Nacional Fundació Pare Esqué”\n23 Novembre 2015 a les 21:02\nCom es poden veure els treballs?\nJordi Morillas ha dit:\n25 Novembre 2015 a les 19:05\nT’agraïm molt el teu comentari. Els treballs es poden visualitzar a través dels vincles que hi ha en el mateix article. Malauradament, i no tenim explicació de com ha passat, els vincles que hi havien han desaparegut i gràcies al teu comentari ens hem adonat d’aquest tema. En el moment que estiguis llegint aquesta resposta, els vincles que hi ha a l’article al canal de Youtube ja estaran reestablerts i podràs visualitzar tots els treballs guanyadors.\nGràcies i mil disculpes,\nAnterior Previous post: Moral social: els bombers-piròmans\nSegüent Next post: Una mare de cor obert


Altres | Joan Ballana\nPOST CATEGORY : Altres\nA la primavera, torna el bloc !\nposted inAltres on Diumenge, 11 de setembre de 2011 by Joan Ballana with 4 Comments\nSerà un dimarts sense cap significació especial. Un dia més. Un dia qualsevol. Un dia que per la Maria, en Jordi, la Marta, la Yaris, en Paco, la Lourdes, l’Eva, en Ferriol, la Laura, l’Ahmed, en Didac, en Jian, la Rosario, en Marc, l’Emma i potser també per la Cristina i/o per un llarg etcètera de vigatanes i vigatans també serà un dia qualsevol… però a la millor ciutat del món! I aquesta és la diferència ! Ens hi retrobarem amb una nova capçalera i un enfoc radicalment diferent al que us va atrapar. Per tant, un risc. Però també un repte!\nposted inActes i Invitacions on Diumenge, 25 de juliol de 2010 by Joan Ballana with 9 Comments\nQuant temps dura un somni?\nposted inAltres on Diumenge, 11 de juliol de 2010 by Joan Ballana with 5 Comments\nEls primers premis de l’Osonosfera\nposted inActes i Invitacions on Dijous, 10 de juny de 2010 by Joan Ballana with 0 Comment\nAquest dissabte 12 de juny a les 11 del matí a la Sala Coll i Bardolet de l’edifici del Sucre l’Osonosfera entregarà els seus primers premis blocs educatius d’Osona en les categories d’Infantil-Primària i Secundària-altres nivells. L’Osonosfera, doncs, posa en valor l’estimulació social del bloc com a eina de comunicació interactiva a través d’aquets premis i a la vegada projecta en força la comunitat blocaire de la comarca, ara des de l’àmbit de l’educació. Cal felicitar, doncs, el col·lectiu de l’Osonosfera per impulsar i organitzar els seus primers premis. Adriana,Jordis,Joan A,Joseps,Carles,Guillem i molts d’altres, ànims i endavant. Ens veiem dissabte!\nposted inAportacions rebudes on Dimecres, 9 de juny de 2010 by Joan Ballana with 4 Comments\nA la Mostra, fent-la petar!\nposted inActes i Invitacions on Dilluns, 17 de maig de 2010 by Joan Ballana with 1 Comment\nEm van fer una pregunta i jo els en vaig fer vint! Vaig aprendre més jo d’elles, que elles de mi. I tot i els 30 anys de diferència vam acabar “rajant” de les profes de l’escola que havíem compartit, de “lo bé” que es viu a Vic i que els hi agradava molt el circ!. Ai làs, la vida en un cabàs! Junts ens vam fer un auto-exàmen. I em van suspendre per no conèixer “Las Divinas” però em van aprovar per tota la resta. Fou durant la 7a Mostra d’Entitats de Vic, on Assomvic va tornar a ser-hi present, i on el caràcter humil i poc pompós de la pròpia fira consolida any rera any el seu èxit. Les entitats se l’han feta seva i això es nota en l’ambient. Us deixo amb un fragment del video que la Wissal, la Boutaina, la Hanal i la Nouhayla em van regalar. A totes, una abraçada embolicada i ens veiem trepitjant carrer!\nposted inAltres on Dimarts, 11 de maig de 2010 by Joan Ballana with 4 Comments\nHa estat a punt d’enemistar-se amb la trepitjada seca de la meva sabata. Una piulada eixerida de l’ínfim amic ha evitat el desastre. Rondava estabornit per les immediacions del carrer Torres i Bages de Vic. Potser venia de veure el teatre. I una sabata o una roda de cotxe haurien estat els seus possibles botxins. I de res li hauria servit haver sobreviscut a la trompada per caure del niu (dalt la teulada del teatre). No ha pas fet escarafalls a l’agafar-lo. Tot al contrari. Crec que ho ha agraït. La ciutat és acollidora de mena i fins i tot ell sembla saber-ho. Hem enfilat junts el camí cap a l’Horta Vermella. Eren les 2 del migdia i la planúria del Parc de Sant Jaume, amb l’olor de gespa acabada de segar, ha estat l’escenari del festí de l’alliberament. L’escalfor de la mà durant els 5 minuts mal comptats que ha durat el trajecte, l’ha tornat en sí! Uns quants saltironets i s’ha fet l’amo del parc.\nAvui, Canaletes, demà, López\nposted inActes i Invitacions on Dimecres, 28 d'abril de 2010 by Joan Ballana with 7 Comments\nSi guanyem, una aposta feta ahir em farà estar a Canaletes. Crec que seria la meva sisena incursió a la Font des que tinc ús de raó. No és pas un vagatge prou nodrit per l’ambient juvenívol i culé que allà es respira. Però cal complir les apostes quan l’atzar et fa presoner. Però bona presó aquesta, oi?\nI demà, López. Pronuncia, a les 20:15h a l’Auditori de la Caixa de Manlleu de la Rambla Hospital de Vic, la conferència “Servim la Ciutat”, el primer acte públic de la precampanya 2011. Qui nasqué i visqué entre relíquies museístiques dins del Museu Episcopal, i aprengué a jugar a la cuita l’amagada entre quadres i capitells, esboçarà el seu ferm compromís amb la ciutat que porta el cor. Serà un acte humil i sincer però de calat. Per si les mosques, jo de tu hi seria…\nposted inAltres on Dijous, 8 d'abril de 2010 by Joan Ballana with 12 Comments\nTot i el retard (i encara sense quadres ni cadiram) des d’ahir ja estic instal·lat al nou despatx del carrer Argenters de Vic. Les obres, mai prou ben agraides, han “amorosit” una finca ja de per si agraïda. La icona que visualitzeu darrera la finestra (foto en obres) té reservada, gairebé en exclusiva, una servitud de llums i vistes. No en va, les cortines no són del tot opaques.\nposted inAltres on Dimarts, 23 de març de 2010 by Joan Ballana with 6 Comments


Apartment Donaukanalblick Viena Àustria - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nAl visitar Viena, vosté es sentirà com a casa a Apartment Donaukanalblick, què li ofereix un allotjament de qualitat i un gran servei. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nLes instal.lacions i els serveis que proveeix Apartment Donaukanalblick asseguren una estada plaentera als seus clients. Per a la comoditat i comfort dels seus clients, l'hotel ofereix habitació familiar, ascensor.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb calefacció, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma, nevera, caixa forta a l'habitació a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Sigui quin sigui el motiu del seu viatge, Apartment Donaukanalblick és una selecció idònia per a la vostra estada a Viena.


Franka House Terrasini Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA Atenció al Client\nFranka HouseApartamentVia Palermo 54, Terrasini, Terrasini, Itàlia, 90049 - Veure al mapaExcepcional9,2Basada en 32 comentarisFranka HouseVeure més fotosplatjaVeure més fotosVeure més fotos9,2 Excepcional valoració dels hostesVeure tots els comentaris"Tot perfecte. L'amabilitat, l'ajuda, l'esmorzar, l'estada, l..."PerectEspanyabalcó/terrassaVeure més fotosExcel·lent ubicació 9,2Veure el mapaVeure totes les 49 fotos9,2UbicacióParticularitats que li encantaranTransport públic a 1 km\nOpcions d'habitacióVeure les fotosTwo-Bedroom Attic with Terrace ...95 m2plat de dutxa2 llits individuals i 2 lli...Fixa les dates per veure preusVeure les fotosApartament de Dues Habitacions amb Balcó (Two-Bedroom Apartment with Balcony)...120 m2plat de dutxa3 llits individuals i 1 lli...Fixa les dates per veure preusVeure les fotosApartament de Dues Habitacions amb Balcó (Two-Bedroom Apartment with Balcony)...Fixa les dates per veure preus\nSobre l'allotjamentDescripcióSituat en el cor de Terrasini Favarotta, Franka House és un lloc ideal des d'on descobrir Terrasini. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat. El Franka House, s'esforça al màxim per tal que els seus hostes es tribin còmodes. Per tal d'assolir això, l'hotel compta amb els millors serveis i instal.lacions. Per anomenar algunes de les comoditats de l'hotel, hi ha transport hotel/aeroport, lloguer de cotxes, saló, botigues a l'hotel, àrea de fumadors. A més, totes les habitacions ofereixen una gran varietat de comoditats com ara aire condicionat, calefacció, escriptori, balcó/terrassa, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma per satisfer els clients més exigents. Buceig, pesca, solàrium, equitació, esports d'aigua (no motoritzats) de l'hotel, són llocs ideals per a relaxar-se després d'un llarg dia. Franka House és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Terrasini.Mostrar mésCaracterístiquesAccés a InternetWi-Fi gratuït en totes les habitacions Serveis i comoditatszona de fumadors Accéss'admeten animals de companyia Mostra MenysPolítiquesEls llits supletoris depenen de l'habitació escollida. Consulti la capacitat de l'habitació individual per obtenir-ne més informació.Al reservar més de 5 habitacions, poden aplicar-se diferents condicions i suplements addicionals.Mostrar més


Tapa't de tapes: Marmitako de tonyina\nAquest d'avui és un plat ben fàcil i bo, tant si prefeim menjar-lo ben calent com si el fem a temperatura ambient. Per tant, un plat de tupper i un plat de forquilla que, per si fos poc, ens fa viatjar fins al País Basc on, almenys jo, n'he trobat de més bons. Una recepta per a sucar-hi pa. Heus aquí el resultat:\n3 patates mitjanes mona lisa\nTonyina en conserva de qualitat (de pot de vidre)\n1 trossos de fonoll (o anet en espècie)\nComencem fent un sofregit amb la ceba en juliana, el tomàquet ratllat, el pebrot tallat a dauets i l'all laminat. Quan ho tenim una mica rosset afegim les patates tallades a daus i els donem un parell de voltes. Salpebrem i afegim 2 gots d'aigua (o bé brou de peix). Ho deixem fer xup-xup durant 15 minuts. Seguidament, afegim la tonyina en conserva, que ha de ser de les que s'envasen en pots grossos de vidre, i que es guarden en trossos grosssos. També incorporem el fonoll fresc o l'anet en espècie.\nHo coem durant 5 minuts més i, finalment, apaguem el foc i ho deixem reposar uns 5 minuts perquè lligui un xic i es barregin tots els sucs. Si volem, just abans de servir-ho, hi podem donar un cop de forn perquè se'ns torri una mica per sobre. I ja ho tindrem a punt per menjar!\nCris Mini Món 11 d’abril de 2012, a les 8:22\nEs una plat que m'agrada molt, a casa el fem de avegades, me'l menjo amb cullera i acompanyat d'un bon troç de pa.\nTapa't de tapes 11 d’abril de 2012, a les 10:30\nAmb cullera i directament de la cassola encara té més bon gust, oi? ;-)\nTapa't de tapes 11 d’abril de 2012, a les 8:36\nNeus 11 d’abril de 2012, a les 9:24\nQuin bon color que te i segur que esta ben bo.\nTapa't de tapes 11 d’abril de 2012, a les 10:31\nBen bo, Neus! T'ho asseguro, amb les patatones ben sucoses.\nMiquel 11 d’abril de 2012, a les 9:49\nbueno siempre un marmitako asi,irresistible\ni tant Miquel! Petons\nFem un mos 11 d’abril de 2012, a les 10:51\nQue bo el marmitako, ta quedat fantàstic, ara tindre que fer-ne molt aviat, me’n has fet vindre moltes ganes.\nTapa't de tapes 11 d’abril de 2012, a les 13:33\nJa em diràs què tal! Segur que et queda ben bo! Petons\nLas Tres C 11 d’abril de 2012, a les 10:56\nCon este plato se coge energia para toda la semana, me gusta mucho,. besicos.\nstarbase 11 d’abril de 2012, a les 14:35\nA mi ja m'agrada per la contundència del nom: marmitako!! Sona al que és: plat de cullera saborós i reconstituent :)\nTapa't de tapes 11 d’abril de 2012, a les 17:17\nÉs un nom amb so potent, sí! També m'encanta... he he.\nconchi 11 d’abril de 2012, a les 15:50\nMarina, jamás he hecho marmitako, lo veía muy complicado, pero con tu receta me parece que me animaré a prepararlo. Felicitats.\nTapa't de tapes 11 d’abril de 2012, a les 17:18\nPues anímate! Ja veuràs que bo que queda...! petonet\nGemma 11 d’abril de 2012, a les 15:50\nOn dius que haig de venir per omplir el meu tupper de demà a dinar? :)\nTé una pinta sensacional, per sucar-hi una bona llesca de pa!\nTapa't de tapes 11 d’abril de 2012, a les 17:19\nHa ha ha! La casa marinera no està oberta demà... però segur que si ho fas a casa te'n lleparàs els dits! Petonet\nLA COCINERA DE BETULO 11 d’abril de 2012, a les 16:39\nT'ha quedat un color preciòs, ha de ser bo a la força.\nGràcies per la visita, Ana! Ho va ser, sí. Perquè ja no en queda... ;-)\nmamilu 11 d’abril de 2012, a les 16:39\nQuin platillo....m'encanta....amb un pa tou per xucari...ooohhhhh !!!!\nPer sucar-hi pa, i força! petonet mamilu\ntrifasic de baileys 11 d’abril de 2012, a les 18:53\nQue boo!! Jo l'he fet alguna vegada i és realment bo i recomfortant!! també l'he vist amb salmó pero mai l'he fet, segur que bonissim també!! el toc de fonoll que li has donat és sensacional!! petons\nTapa't de tapes 12 d’abril de 2012, a les 7:21\nAmb salmó no ho he provat mai, m'ho apunto! Gràcies Roser! Petonet\nChez Silvia 11 d’abril de 2012, a les 23:03\nMarina!!! encara em venen de gust aquests plats!!! quina delícia!Petons\nM'encanta el teu entusiasme, sílvia! Petonet ;-)\nGlòria 11 d’abril de 2012, a les 23:19\nM'agrada el plat i m'agrada el lloc d'origen. I això de posar-lo al tupper, em sembla perfecte, que els tuppers no han de ser avorrits!\nTapa't de tapes 12 d’abril de 2012, a les 7:22\nTens raó, Glòria, els que cada dia anem de tupper sempre procurem fer-los ben divertits i variats! Petons\nlolines 11 d’abril de 2012, a les 23:34\nAixí es un plat fácil peró bonissim\nLa Cuina Violeta 11 d’abril de 2012, a les 23:47\nSi vols, a mi no em costa res anar cap al País Basc si hem de menjar un plat com aquest...\nTapa't de tapes 12 d’abril de 2012, a les 7:23\nHa ha! Quan dius que hi anem? A mi no m'ho has de dir dues vegades que a Donosti repetiria sempre! Petonet nani


Revisió del 15:28, 22 feb 2016\nCorregit: anys 70s sorgeixen > anys 70 sorgeixen\nRevisió del 15:27, 22 feb 2016 (modifica)\nm (Corregit: dels 60s la > dels 60 la)\nRevisió del 15:28, 22 feb 2016 (modifica) (desfés)\nm (Corregit: anys 70s sorgeixen > anys 70 sorgeixen)\nFins a la dècada dels 60 la majoria de les raquetes eren de fusta, amb empunyadura de [[cuir]]. En 1967, apareix la primera raqueta d'acer dissenyada pel francès [[René Lacoste]]. Era més forta i més lleugera que les de fusta.\nEn els anys 70s70 sorgeixen les raquetes d'[[alumini]] que oferien un pes menor, més potència i control. A més s'introduïxen les primeres cordes sintètiques i després vindrien les raquetes de [[Grafit (mineral)|grafit]].\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/wiki/Especial:MobileDiff/16517541»


VIU ACTIU :: Què li passa al cos quan deixes de fer exercici?\nQuè li passa al cos quan deixes de fer exercici?\nFONT: La Vanguardia. Ànnia Monreal | 31 d'agost de 2017\nJa has acabat les vacances? Han estat actives, o has optat per descansar totalment? Això és el que li passa al cos quan deixes de fer exercici! Pren nota!\nPer un viatge, per una malaltia, per una lesió, per un canvi de vida o simplement per mandra pot arribar un dia en què deixes de sortir a córrer, d'anar a les sessions de cycling al gimnàs, a les partides setmanals de pàdel o de pujar muntanyes durant el cap de setmana.\nS'ha acabat l'exercici físic. I, encara que el cos protesti, decideixes dedicar el teu temps a altres coses sense tenir en compte com aquesta manca de moviment passarà factura a la nostra salut: pèrdua de massa muscular i pèrdua de força, alhora que la capacitat per a emmagatzemar greix augmenta. I tot això sense tenir en compte distincions per edat ni gènere.\nAbandonar la pràctica periòdica d'exercici físic no només vol dir remar a favor de risc de malalties cardiovasculars, patologies cròniques i els trastorns metabòlics, entre d'altres perjudicis derivats de la manca de moviment, sinó que comporta canvis corporals molt ben estudiats.\n"A partir de la vuitena setmana d'abandonament de l'entrenament la pèrdua de la força muscular se situa entre el 7-12%", adverteix el doctor Mario Lloret, especialista en Medicina de l'esport i catedràtic d'Anatomia aplicada l'activitat física de INEFC.\n"L'absència d'activitat física provoca més de cinc milions de morts al món "\nMARIO LLORET. Metge especialista en Medicina de l'esport\nI a més, "el glucogen muscular (el combustible per al correcte funcionament de l'organisme) es redueix en un 40%. Tot això seguirà disminuint mentre la inactivitat física es prolongui ", afegeix.\nEl cos es torna més fofo i, si es continua menjant igual, "l'increment del percentatge gras va a l'alça indefectiblement, i això podria començar a comportar canvis en el metabolisme del colesterol, en la morfologia arterial, en l'increment de pes, etc . No oblidem que, actualment, la inactivitat física comporta la mort de més de cinc milions de persones al món ".\nLa ciència de l'activitat física i l'esport té molt ben estudiades les repercussions de l'abandonament d'exercici. I la conclusió bàsica és que interrompre la pràctica regular d'exercici afavoreix l'envelliment lògic de l'organisme, en tots els sentits.\nEn un cos actiu, sobretot si està acostumat a exercicis de resistència, la capacitat del cor per bombar sang augmenta i l'òrgan està actiu i fort. Això vol dir que l'oxigen i els aliments que les artèries transporten arriben millor i de forma més eficaç a totes les parts del cos, que llavors funcionen millor.\nA més d'una bona oxigenació general, la pràctica d'esport augmenta la capil·laritat. És a dir, creix la capacitat dels vasos sanguinis per irrigar més zones i òrgans. Un cos ben oxigenat i ben alimentat no només se sent millor, sinó que també aprofita millor els seus recursos i el seu rendiment.\nEn abandonar un entrenament i reduir el treball dels músculs, el cos consumeix menys oxigen i també genera menys diòxid de carboni. La circulació també es desaccelera, perquè la musculatura no demana aportacions extraordinàries d'oxigen per mantenir-se activa.\nEl volum del plasma de la sang DISMINUEIX i, així com el volum sanguini, i es redueix la viscositat de la sang, que llavors tendeix a espessir respecte al moment en que estàvem en forma.\nSegurament són els canvis que més es noten, i més ràpid, i es caracteritzen per la pèrdua de força i per la disminució de la mida i la distribució de les fibres dels músculs, com assenyalen nombrosos estudis científics. D'alguna manera la musculatura s'escurça i perdem elasticitat, a més de volum.\nL'exercici regular manté a ratlla la distròfia muscular pròpia del pas del temps. A l'tornar-nos passius s'accelera el pes de l'edat, que també comporta una reducció en la potència de la musculatura, en l'agilitat, la coordinació i la mobilitat del cos. Ens tornem més lents i maldestres.\nEL METABOLISME S'ALENTEIX\nUn dels grans beneficis de l'esport és la capacitat per alterar el metabolisme, accelerant. S'anomena metabolisme el conjunt de processos químics pels quals el cos converteix els aliments en energia, i així funcionem.\nUna dieta sana i equilibrada i la pràctica d'exercici permeten actuar sobre el metabolisme, que d'altra manera gasta poc i, per tant, tendeix a acumular energia en forma de greix. L'esport, en incrementar la massa muscular, obliga el metabolisme a consumir més energia, que llavors no s'emmagatzema.\nD'altra banda l'exercici, en general, facilita que els nivells de glucosa (sucre) en sang disminueixin, de manera que es redueix el risc de diabetis.\nFinalment, l'esport també té efectes sobre la nostra psique. S'ha comprovat que en realitzar exercici s'alliberen endorfines, uns neurotransmissors que generen sensació de benestar.\nSentir-se millor psicològicament espanta el risc de depressió, a més de reforçar l'autoestima i tenir una vida més plena. Es pot demanar més? A més, un cervell ben oxigenat gràcies a l'exercici funciona millor.\nSi bé és cert que l'impacte d'aquestes conseqüències varia en funció de l'edat, del sexe i del tipus i la freqüència amb que l'exercici es duia a terme, abandonar el moviment no és una bona idea. "Mai hem de deixar de practicar algun tipus d'exercici", afirma el doctor Lloret.\nPer això, l'especialista recomana aprofitar el tràfec diari per mantenir-se en forma: caminar, baixar i pujar escales, anar a comprar o dedicar unes hores a la jardineria o al bricolatge durant entre 60-90 minuts al dia.\nI sempre que sigui possible, tractar de tornar a una rutina esportiva, per lleu que sigui. "Fer exercici moderat durant unes dues hores i mitja a la setmana o exercici intens durant uns 50 minuts a la setmana". O la millor opció: combinar les dues rutines.


Arrelant memòries. Actes memorials / 2015 / Altres notícies / L'AVENÇ RECOMANA / Inici - L'Avenç\nArrelant memòries. Actes memorials\ndijous, 25 de juny del 2015\nDissabte 27 de juny a les 18.30 comencen una sèrie d'actes memorialístics a la seu del Memorial Democràtic, des de la visita guidaca a l'exposició Vencedors i vençuts a un espectacle dirigit per Lluis Danés [+]\nLa jornada començarà a les 18.30 h amb una visita guiada a l’exposició “Vencedors i vençuts”. Hi participaran dos testimonis, Montserrat Giné, presidenta de l’Associació de Víctimes de la Repressió Franquista a Tarragona (AVRFT), i Enric Pubill, president de l'Associació Catalana d'ExPresos Polítics.\nA les 19 hores el director del Memorial Democràtic, Jordi Palou-Loverdos, presentarà la proposta participativa i l’escultura “Les memòries de l’arbre”, d’Ariadna Díaz i Mireia Oliva.\nPosteriorment, a les 19.30 hores, es presentarà un vídeo sobre la creació de la seu del Memorial Democràtic i s’oferirà una visita guiada a l’exposició “Catalunya en Transició (1971-1980)”. Hi participarà com a testimoni Àngel Colom.\nA les 21.30 hores, a la Capella del Convent dels Àngels del MACBA, tindrà lloc la representació escènica “La Casa de la Memòria”, de Lluís Danés. Ha estat produïda pel Memorial Democràtic de la Generalitat de Catalunya, compta amb música de Xavi Lloses, la dansa de la ballarina i coreògrafa Sònia Sánchez i la participació especial de Marina Rossell.\nDia: Dissabte, 27 de juny\n* Visites guiades:\nHora: a les 18.30 hores i a les 19.30h\nLloc: Memorial Democràtic, Peu de la Creu, 4-Plaça Caramelles, s/n, Barcelona\n* Representació escènica\nHora: a les 21.30 hores\nLloc: Convent dels Àngels, Plaça dels Àngels, 7, Barcelona