ESPAIS DE MEMÒRIA | MEMÒRIA BARCELONA\nRuta que recorre el passeig de gràcia, s’endinsa pel barri de l’eixample dret i acaba a la plaça de la universitat, on durant la guerra civil i la dictadura es visqueren greus enfrontaments\nAquest encreuament entre dues de les principals vies de Barcelona va ser testimoni d’importants fets de la història contemporània local, convertint-se així en un espai de memòria cabdal de la ciutat. El 24 de juliol del 1936, pocs dies després de l’esclat de la Guerra Civil, milers de persones s’hi van aplegar per acomiadar les columnes de milicians que anaven a lluitar al front. Dos anys més tard, el 28 d’octubre del 1938, la ciutadania retia homenatge i acomiadava al mateix punt els brigadistes internacionals que havien defensat la República i que deixaven el país mesos abans de la fi del conflicte.\nEl mes de juliol del 1936, aquesta cruïlla va ser testimoni de la marxa dels voluntaris cap al front de guerra. Es va fer una convocatòria des del sindicat CNT-FAI perquè el màxim nombre d’homes es presentés al passeig de Gràcia amb Diagonal, a tocar del Cinc d’Oros, per formar part de les milícies que havien d’anar a lluitar al front d’Aragó. L’afluència de gent va ser massiva, tant de milicians com de públic que anava a acomiadar-los. Algunes petites columnes van sortir de la ciutat els dies 22 i 23 de juliol, però les grans columnes ho farien a partir del dia 24. Es van formar dues grans columnes, la Durruti -formada per uns 2.500 voluntaris- i la Columna Ortiz -amb uns 800 milicians. L’origen d’aquestes columnes el trobem el 21 de juliol, quan es va crear el Comitè Central de Milícies Antifeixistes (CCMA) amb l’objectiu d’organitzar les seves pròpies milícies, ja que una gran part de l’exèrcit havia donat suport a l’alçament militar en contra de la República.\nDos anys més tard, arran del compromís del cap del Govern de la República, Juan Negrín, amb la Societat de Nacions de retirar els ciutadans estrangers que combatien amb l’exèrcit popular, i amb l’esperança que els aliats internacionals de Franco fessin el mateix, el 28 d’octubre del 1938, aquesta mateixa cruïlla presenciava un altre fet destacat. Els barcelonins i barcelonines acomiadaven multitudinàriament i retien homenatge a les unitats militars creades a l’inici de la Guerra Civil i que van rebre el nom de Brigades Internacionals, formades per voluntaris estrangers de fins a 54 països. Segons les fonts, la xifra de voluntaris més consensuada és de prop de 60.000, dels quals 10.000 van ser morts en combat.\nDurant aquella jornada es van veure diferents pancartes d’agraïment i banderes mentre l’aviació republicana sobrevolava la zona llençant octavetes amb paraules d’agraïment als brigadistes per la tasca realitzada. Al voltant de 300.000 persones van assistir a la desfilada per homenatjar els soldats, mentre sonava “La Internacional” i l'”Himne de Riego”, i amb la presència de tots els representants institucionals. Avui, al districte d’Horta-Guinardó hi ha un monument en memòria de les Brigades Internacionals.\nPERÍODE: GUERRA CIVIL\nEl Palau Robert, edifici d’estil neoclàssic i edificat el 1903, va ser, durant la Guerra Civil, la seu del Departament de Cultura de la Generalitat de Catalunya. Posteriorment, amb l’entrada de les tropes franquistes a la ciutat, l’edifici fou requisat i es convertí en la Jefatura de los Servicios de Ocupación, centre d’operacions de la repressió franquista.\nEl 26 de gener del 1939, l’exèrcit sollevat entrava a Barcelona i Franco sotmetia la ciutat a un règim especial d’ocupació. L’objectiu era organitzar la repressió contra els anomenats “rojos-separatistas” i establir l’ordre entre els vencedors per evitar pugnes internes. El general Eliseo Álvarez Arenas ocupà el càrrec de cap dels Serveis d’Ocupació, sota els quals quedaven subordinats el Govern Civil, el Govern Militar i l’Ajuntament de Barcelona, situant-se jeràrquicament per sobre de tots els serveis com ara la sanitat, la premsa, la propaganda i fins i tot la banca.\nAmb el règim especial d’ocupació, Barcelona quedà sota l’estat de guerra i les noves autoritats van exercir un autèntic control sobre qualsevol activitat: es requisaren tot tipus de materials (sobretot vehicles i aliments), s’impulsà la depuració de més de 15.800 funcionaris del Govern català, s’aplicà la censura als diaris de la ciutat, es canviaren els noms de carrers i es retiraren les escultures amb un significat polític o catalanista, etc.\nEl règim especial d’ocupació, finalitzà formalment l’1 d’agost del 1939, quan ja havia pres possessió el nou ajuntament de la ciutat amb Miquel Mateu i Pla coma alcalde; s’havia instaurat la Diputació Provincial de Barcelona i s’havia creat la Capitania General de la IV Regió Militar corresponent a l’àrea de Catalunya.\nA partir del mes d’octubre del 1937, el Govern basc, a causa de la caiguda del seu territori en mans dels franquistes, es va instal·lar en aquest edifici del passeig de Gràcia de Barcelona. Des d’aquí va fer una tasca important per organitzar l’acolliment de refugiats bascos que arribaren a Catalunya durant el transcurs de la Guerra Civil.\nPocs mesos després de l’inici de la Guerra Civil, el novembre del 1936, es va instal·lar una delegació del Govern basc a Barcelona, primer al carrer de València i dos mesos després, en aquest mateix edifici del passeig de Gràcia. Des de l’inici de la guerra, a Catalunya havien arribat refugiats bascos, però l’exili més multitudinari s’inicià el 23 d’agost del 1937, quan es va donar per finalitzada la campanya franquista a la zona central del nord de la Península.\nEn aquest context, el mes d’octubre del 1937 es va aprovar el trasllat del Govern basc en ple, presidit per José Antonio Aguirre, que arribà a la capital catalana el mes següent. Des del seu nou emplaçament, el Govern basc va potenciar diversos departaments, entre ells el d’Assistència Social, a través del qual s’establiren espais per allotjar els refugiats bascos a Catalunya, s’obriren hospitals per atendre’ls i es gestionà el repartiment d’aliments entre aquests. Des del departament de Treball van administrar diversos tallers, sobretot dedicats a la indústria de guerra i regentats majoritàriament per dones. També es va promocionar la cultura basca amb revistes i publicacions pròpies. Fins i tot s’establí una capella al Palau Maldà del carrer del Pi perquè els bascos, molt devots de la fe catòlica, puguessin celebrar missa en una Barcelona on la religió havia quedat marginada de la vida pública.\nAmb l’ocupació de Barcelona per part de les tropes franquistes, el president Aguirre va creuar la frontera francesa juntament amb el president de Catalunya, Lluís Companys, el 5 de febrer del 1939. A partir d’aquest moment continuaria la supervivència del Govern basc des de l’exili.\nLany 1973, el bar Funicular i el vestíbul de ledifici del carrer de Girona 70 van ser lescenari de lenfrontament entre policies i militants del Movimiento Ibérico de Liberación (MIL), amb el resultat dun policia mort. Salvador Puig Antich, membre de la banda revolucionària, fou detingut i acabà condemnat a mort.\nEl Movimiento Ibérico de Liberación (MIL) era un grup revolucionari creat el 1972, basant-se en els ideals anarquistes i marxistes, com a oposició al règim franquista. Defensava l’ús de la violència i realitzava atracaments a bancs per finançar el seu aparell de propaganda i comprar armes. Les accions del grup van tenir èxit fins que la policia va identificar, després d’un tiroteig en l’atracament a un banc, la matrícula del vehicle amb que van fugir del lloc dels fets els membres de la banda.\nEl setge al voltant del MIL va començar a estrènyer-se a partir d’aquest moment. La policia va detenir Santi Soler quan era a punt de fugir a França. El jove, sota amenaces i tortures, va confessar que l’endemà tenia una cita amb companys de la banda al bar Funicular. Al dia següent, 25 de setembre del 1973, Santi Soler, assegut a la barra del bar i rodejat de policies de paisà, havia de rebre Xavier Garriga i Salvador Puig Antich. A la mateixa porta del bar, la policia es va llençar sobre els anarquistes quan es disposaven a entrar-hi. Xavier Garriga no va oposar resistència, però Puig Antich s’hi va enfrontar. La policia, per evitar un escàndol, els va dur fins a la porteria d’un edifici proper, al carrer de Girona número 70, on hi va haver una baralla i un tiroteig que va provocar la mort de l’inspector Francisco Anguas.\nPuig Antich, malferit, fou detingut i traslladat a la presó Model. Se li va aplicar un Consell de Guerra amb una instrucció plena d’irregularitats, com les diferents versions del nombre de casquets de bales trobats al portal; l’afirmació, per part de la policia, que durant la baralla només es va disparar la pistola de Puig; i per finalitzar, l’autòpsia de l’inspector Anguas es va realitzar a la comissaria de la Via Laietana impedint saber si veritablement la bala que l’havia mort havia sortit de la pistola de Puig Antich. El Consell de Guerra, malgrat totes les gestions del seu advocat i la campanya cívica que hi va haver per evitar la condemna més dura possible, va determinar la mort per garrot vil de Puig Antich el 2 de març del 1974.\nL’Onze de Setembre de 1977 es va celebrar la manifestació més multitudinària que mai havia tingut lloc a Catalunya. Els manifestants es van dirigir fins als peus d’aquest monument en homenatge a Rafael Casanova, 38 anys després de ser retirat per les autoritats franquistes.\nL’estàtua de Rafael de Casanova, heroi de la defensa de Barcelona durant el setge borbònic del 1714, és obra de Rossend Nobas, que la va esculpir en motiu de l’Exposició Universal de Barcelona de l’any 1888. Originalment, l’escultura estava situada a l’actual passeig de Lluís Companys, que era la principal via d’entrada al recinte de l’Exposició al parc de la Ciutadella, i no fou traslladada fins al 1914 a l’emplaçament actual, on es creu que Casanova va caure ferit. L’estàtua va esdevenir a partir del 1897 lloc de reunió dels ciutadans que cada 11 de setembre -data de la caiguda de Barcelona davant les tropes borbòniques- volien fer evident el seu sentiment nacionalista català amb una ofrena floral.\nA la fi de la Guerra Civil espanyola (1936-1939), les autoritats franquistes que havien ocupat la ciutat van retirar l’estàtua el 12 d’abril del 1939 per recloure-la en un magatzem. Malgrat que el nou règim va prohibir qualsevol manifestació catalanista al lloc del monument, les ofrenes florals i l’exhibició de senyeres van continuar presents cada 11 de setembre durant tota la dictadura, no sense fortes represàlies. Anys més tard, amb la mort del dictador el 1975 i l’inici de la transició democràtica, la societat i els partits polítics reclamaren la recuperació dels símbols de la cultura catalana i al desembre del 1976 es va donar llum verda a la recuperació dels monuments retirats durant la dictadura. El 27 de maig del 1977 es col·locava l’estàtua de Rafael Casanova al seu pedestal.\nAquell 11 de setembre del 1977 tingué lloc la manifestació més multitudinària que mai s’havia viscut a Catalunya al llarg del passeig de Gràcia. Es parlà d’un milió de persones, tot i que la valoració més acurada aposta per una xifra de 750.000 assistents. La capçalera de la manifestació, formada per representants de les forces polítiques del país, va arribar fins al monument on es van dipositar diverses ofrenes florals. Malgrat que va ser de caràcter pacífic, la manifestació va acabar amb la mort del jove Carlos Gustavo Frecher per l’impacte al cap d’una bala de goma disparada per la policia, un cos que durant la Transició actuà violentament contra els manifestants que reclamaven les llibertats pròpies d’una democràcia.\nEl 1980, després de les primeres eleccions democràtiques al Parlament de Catalunya, l’Onze de Setembre fou declarat Diada Nacional de Catalunya.\nPERÍODE: DICTADURA – TRANSICIÓ\nDesprés de l’alçament militar contra la República el 19 de juliol del 1936, a Barcelona s’imposà un nou orde revolucionari que suposà, entre d’altres coses, la incautació d’edificis com el de l’hotel Ritz (avui Palace Hotel) que va ser reconvertit en menjador popular i en hospital de guerra.\nL’edifici de l’hotel Ritz, un dels establiments de luxe més emblemàtics de Barcelona, va ser projectat per l’arquitecte Eduard Ferrés i construït el 1919. L’estiu del 1936, amb la victòria de l’antifeixisme sobre l’alçament militar a Barcelona, sorgí espontàniament un moviment revolucionari que provocà un canvi en les relacions de propietat. Les organitzacions polítiques i sindicals, la intervenció de les quals havia estat decisiva per poder vèncer l’alçament militar, van confiscar diversos edificis, civils i religiosos, que van experimentar una reconversió dels seus usos. Aquestes entitats van instal·lar les seves seus en locals cèntrics i espaiosos, i van adaptar edificis i establiments privats, molts d’ells emblemàtics per les classes benestants, per acollir serveis destinats a la comunitat.\nUn exemple el trobem en l’hotel Ritz (avui Palace Hotel) que, sota la gestió dels sindicats Confederació Nacional del Treball (CNT) i de la Unió General de Treballadors (UGT), es va convertir en un menjador popular, anomenat Gastronòmic nº 1, i en un hospital de guerra. Com a menjador popular, distribuïa àpats gratuïtament entre la població encara que, degut a la massiva afluència de gent, les racions eren minses. Com a hospital, va atendre principalment persones ferides a causa dels bombardeigs aeris que va patir la ciutat i també alguns combatents ferits al front. L’any 1938, però, el Ritz va recuperar la seva funció original i va allotjar, entre d’altres, molts dels mandataris del Govern de la República instal·lats a Barcelona.\n“Encaix” és el nom que rep el monument a les víctimes dels bombardeigs de la Guerra Civil, aixecat en el mateix emplaçament on el 17 de març del 1938 una bomba va impactar en un camió carregat de material explosiu causant un elevat nombre de morts i convertint-se així en un dels atacs aeris més greus que va patir la ciutat.\nDels 194 bombardeigs que patí la ciutat de Barcelona durant la Guerra Civil espanyola, els dels dies 16, 17 i 18 de març del 1938 van ser els més intensos i els que van causar més danys. L’atac va ser ordenat directament pel dictador italià Benito Mussolini, qui, amb la seva aviació, va donar suport a Franco al llarg de tota la guerra. L’objectiu era causar el màxim grau de morts i destrucció possibles i atemorir i desmoralitzar la població a la rereguarda.\nEl 17 de març del 1938, a la cruïlla del carrer de Balmes amb la Gran Via de les Corts Catalanes, lloc on trobem el monument “Encaix”, una bomba va impactar sobre un camió que transportava prop de quatre tones de material explosiu (trilita). L’explosió de l’impacte va ser d’unes dimensions inusitades causant una gran destrucció i la mort dels 23 soldats i del capità que viatjaven dins del camió i la d’altres persones que es trobaven als voltants, així com greus destrosses als edificis adjacents. Al dia següent, diaris d’arreu del món van publicar la notícia i especulaven amb la idea que fos una nova bomba amb un gran poder de destrucció la que havia provocat la gran explosió i l’enorme columna de fum.\nDies després, el 26 de març, la Generalitat de Catalunya va fer públiques les dades de víctimes d’aquells 3 dies d’atacs consecutius: un total de 875 morts i més de 1.500 ferits. També es van comptabilitzar 48 edificis totalment destruïts i 75 de parcialment afectats. Els bombers van efectuar 69 sortides i, durant les setmanes següents, van continuar treballant de manera constant per desenrunar els carrers de la ciutat.\nEl 29 d’abril del 2003 es va inaugurar, en aquest lloc emblemàtic davant del teatre i cinema Coliseum, el monument a les víctimes dels bombardeigs de la Guerra Civil, obra de Margarita Andreu. L’estructura, de 10 metres d’alçada, és d’acer inoxidable i està formada per quatre barres rectes i quatre d’inclinades que recorden un edifici que cau desequilibrat per les bombes, alhora que simbolitza també una societat desencaixada per la guerra. L’autora, però, vol donar una idea d’esperança que tot allò que es trenca, amb el temps, es torna a unir. Un dels impulsors del monument, l’historiador Josep Benet, en defensava la seva construcció des del 1988, la seva intenció era gravar-hi les paraules de Winston Churchill, qui durant els atacs de l’aviació nazi sobre la Gran Bretanya va dir: “No vull subvalorar la severitat del càstig que cau sobre vosaltres, però confio que els nostres conciutadans seran capaços de resistir com ho va fer el valent poble de Barcelona”.\nAquesta plaça, un dels centres neuràlgics del centre urbà, ha estat escenari de diversos episodis històrics al llarg del segle XX. El juliol del 1936, quan es produí l’aixecament militar en contra del govern republicà, hi tingueren lloc durs enfrontaments entre els soldats sollevats i les forces lleials a la República. Posteriorment, durant la dictadura franquista, la plaça fou testimoni de manifestacions en contra del règim, com les del 1951 i el 1957 en protesta per l’augment del bitllet de tramvia. D’altra banda, l’edifici de la Universitat de Barcelona va viure diferents actes en contra del règim franquista protagonitzats pel combatiu moviment estudiantil sorgit a mitjans de la dècada del 1950.\nEl 19 de juliol del 1936, un esquadró de cavalleria provinent de la caserna del carrer de Tarragona va ocupar la plaça de la Universitat sense resistència. Allà havia d’enllaçar amb un regiment d’infanteria de la caserna del Bruc de Pedralbes, que tenia per objectiu arribar a la plaça de Catalunya. Aviat s’iniciaren els enfrontaments armats entre els militars rebels i les forces republicanes. Per sufocar la revolta calia recuperar tant la plaça de Catalunya com la plaça de la Universitat i les forces governamentals van optar per aïllar ambdós emplaçaments, a fi que els facciosos no rebessin reforços. A primera hora de la tarda, una unitat de la Guàrdia Civil, que s’havia mantingut fidel a la República, va entrar a la plaça pel carrer d’Aribau i, després d’una hora de converses, va aconseguir que els militars es rendissin. L’alçament militar fou sufocat a Barcelona i a d’altres ciutats de tot l’Estat, donant peu a l’inici de la Guerra Civil espanyola.\nAnys més tard, durant la dictadura del general Franco, aquest punt de la ciutat va ser escenari de protestes ciutadanes en contra del règim, moltes d’elles encapçalades per estudiants de la Universitat de Barcelona, que té la seva seu principal a la plaça. La instauració de la dictadura franquista va representar un període de gran repressió a l’àmbit universitari amb la depuració del professorat, l’eliminació de l’autonomia universitària i el genocidi cap a la cultura i la llengua catalanes a la vida acadèmica. Per donar resposta a aquesta repressió, el 9 de febrer del 1946 la secció universitària del Front Nacional de Catalunya organització armada antifranquista- va col·locar un artefacte explosiu a la capella de l’edifici de la universitat coincidint amb l’acte per commemorar els estudiants franquistes morts durant la Guerra Civil. L’acció va continuar dies després amb la col·locació de cartutxos de dinamita als locals del Sindicato Español Universitario (SEU) que hi havia al mateix edifici. Com a represàlia, diversos estudiants considerats catalanistes foren interrogats i maltractats sense proves de la culpabilitat.\nL’any 1951, els estudiants universitaris encapçalaren les multitudinàries manifestacions en contra de l’augment del preu del bitllet de tramvia, que s’apujà un 40% a Barcelona mentre que a Madrid no va ser modificat. En una època de carestia i baixos salaris, es féu una crida a la ciutadania per fer boicot al tramvia. El 25 de febrer es van produir enfrontaments entre la policia i els estudiants a la plaça de la Universitat així com en d’altres centres universitaris com la facultat de Medicina i l’Escola Industrial. Després de diversos dies consecutius de boicot, les autoritats abaixaren el preu del bitllet i la ciutadania veié com el règim claudicava davant de la seva pressió per primer cop.\nEl mes de gener del 1957, un nou boicot contra els tramvies, per la mateixa raó que l’any 1951, provocà greus aldarulls a la plaça que acabaren amb l’ocupació de l’edifici de la universitat per part d’estudiants que cremaren els retrats de Franco i de José Antonio, i feren crits contra el règim. La policia va entrar a l’edifici a cavall per desallotjar-lo. Aquesta vegada, la participació d’estudiants a les protestes fou encara més intensa, obrint una nova etapa en el moviment estudiantil, molt reforçat a partir del 1955 constituint-se com un dels sectors organitzats més combatents de l’antifranquisme.\nJa a la dècada del 1960, l’augment d’estudiants provocà que l’oposició antifranquista s’eixamplés dins la universitat, establint complicitats amb la part més catalanista de l’Església i amb altres sectors de la societat: intel·lectuals, moviment veïnal, etc. Aquesta nova onada antifranquista universitària culminà amb la creació del Sindicat Democràtic d’Estudiants de la Universitat de Barcelona (SDEUB) l’any 1966 al convent dels Caputxins de Sarrià. Durant els anys següents el moviment estudiantil esdevindria una de les principals preocupacions del règim, el qual endurí la repressió contra la militància dels universitaris.\nPERÍODE: GUERRA CIVIL – DICTADURA\nUn passeig pel centre de Barcelona que ens permetrà conèixeralguns dels espais més emblemàtics de la Guerra Civil, la dictadura franquista i la transició democràtica.\nLa plaça de Catalunya va ser l’escenari de diversos fets destacats durant la Guerra Civil. El 19 de juliol del 1936, els militars sollevats que sortiren de les casernes de Barcelona van ser aturats aquí per les forces fidels a la República. Mesos més tard, el 3 de maig del 1937, l’intent d’ocupació de l’edifici de la Telefónica per part de les forces d’ordre de la Generalitat, va derivar en enfrontaments armats; aquest episodi és conegut com els Fets de Maig. En les dècades subsegüents, la plaça, com a epicentre de la ciutat, va ser escenari de diverses manifestacions i actes públics: des de mostres d’adhesió al règim franquista fins a manifestacions en demanda de llibertats a les darreries del franquisme i durant la Transició.\nEl 19 de juliol del 1936, les tropes militars rebels van sortir de les casernes per prendre el control de la ciutat. Sota les ordres del comandant López-Amor van arribar a la plaça de Catalunya a les vuit del matí, on va haver-hi un fort enfrontament amb els guàrdies d’assalt republicans, que van haver de retirar-se. Els sollevats van atacar l’edifici de la Telefónica -situat a la cantonada de la plaça amb el Portal de l’Àngel- on la secció del tinent Perales de la Guàrdia d’Assalt va resisti a les plantes superiors fins al final dels combats. A les nou del matí, els militars tenien controlats tots els edificis de la plaça, però a les dues de la tarda la situació va canviar. La Guàrdia Civil, que es mantingué fidel a la República, va contraatacar donant suport a les forces d’assalt que ja havien aconseguit ocupar posicions infiltrant-se pels túnels del metro on van atrapar López-Amor. L’assalt als diversos espais controlats pels feixistes es va realitzar amb l’ajuda de voluntaris civils. Les peces d’artilleria capturades van ser de gran ajuda, i es va recuperar el control del Casino Militar, l’edifici de la Telefónica i l’Hotel Colón. A les quatre de la tarda els enfrontaments havien finalitzat en aquest punt de la ciutat. La plaça presentava un paisatge desolador, coberta de cadàvers de soldats, de guàrdies i de ciutadans anònims, així com un gran nombre de cavalls morts.\nUn altre fet destacable succeí a la plaça el 3 de maig del 1937, durant els anomenats Fets de Maig, quan es van enfrontar entre si les diferents forces antifeixistes de Catalunya. D’una banda les forces d’ordre públic de la Generalitat i militants del PSUC, l’UGT i Estat Català; de l’altra, militants de la CNT-FAI i del POUM. El conseller de governació de la Generalitat, Artemi Aiguader, va ordenar l’ocupació de l’edifici de la Telefónica per fer fora els anarcosindicalistes de la CNT-FAI que tenien el monopoli de les comunicacions telefòniques. Hi va haver una forta resistència armada, però a les tres de la tarda, 200 guàrdies d’assalt van ocupar la primera planta de l’edifici, mentre que la CNT-FAI feia una crida a tots els seus militants per defensar-lo i per iniciar una vaga general. La lluita als carrers va ser intensa per tota la ciutat, especialment els dies 4 i 5. El dia 6 de maig, el govern central de la República va enviar 5.000 guàrdies d’assalt a Barcelona per pacificar la situació. Es va arribar a un acord pel qual la CNT-FAI deixaria l’edifici de la Telefónica i després ho faria la Guàrdia d’Assalt, però quan els anarcosindicalistes van complir el pacte, les forces de la Generalitat i la UGT van aprofitar per ocupar l’edifici. A la nit es va arribar a un acord definitiu entre els anarquistes i el Govern per tal de deixar les armes. Es calcula que hi va haver entre 280 i 500 morts, i més de mil ferits.\nAvui a la plaça hi ha un monument a Francesc Macià, obra de Josep Maria Subirachs, inaugurat l’any 1991 i sufragat en part per una col·lecta popular feta pel diari Avui que des del 1977 n’impulsà la idea. Macià, que el 14 d’abril del 1931 proclamà des del balcó de la Generalitat “la República Catalana dins d’una federació de repúbliques ibèriques”, fou el primer president de la Generalitat de Catalunya recuperada amb l’arribada de la Segona República. Morí el dia de Nadal del 1933 i el seu enterrament va provocar una extraordinària manifestació de dol per part del ciutadans que van acompanyar el fèretre en un llarg seguici pel centre de la ciutat fins al cementiri de Montjuïc.\nDurant la transició a la democràcia, organitzacions d’ultradreta van dur a terme una sèrie d’atemptats terroristes. Un d’aquests atacs va produir-se el 20 de setembre del 1977 a l’edifici de la revista satírica El Papus, que es trobava en aquest edifici de la confluència del carrer de Tallers amb la plaça de Castella, provocant un mort i tretze ferits.\nLa revista El Papus, amb el subtítol “Revista satírica y neurasténica”, va sortir a la llum el 20 d’octubre del 1973 i es publicà fins a l’any 1986. Es caracteritzava per fer sàtira d’aspectes polítics i socials de plena actualitat.\nEl 20 de setembre del 1977, a la seu del segell Amaika -que editava les revistes El Papus, El Cuervo i Party- es va rebre una maleta bomba que no explotà al despatx del director que n’era el destinatari, sinó a la mateixa recepció, causant la mort del conserge de l’edifici, Juan Peñalver, i provocant ferides a tretze persones més. L’autoria fou reivindicada per la Triple A (Alianza Apostólica Anticomunista) i tot indica que els autors pertanyien a la Hermandad Nacional de la Guardia de Franco i a la Juventud Española en Pie. L’atemptat va ser la resposta d’aquesta organització profeixista al número posterior al 20 de novembre del 1976 d’El Papus, que havia publicat una sàtira en referència a la concentració celebrada a Madrid per commemorar el primer aniversari de la mort del dictador Franco.\nEn protesta per l’atemptat, es va celebrar una manifestació que va aplegar 6.000 persones i que va anar de la seu de la revista, passant per la plaça de Catalunya i la plaça de Sant Jaume, fins a l’edifici del Govern Civil, on es va lliurar un manifest de protesta contra l’atemptat. Després d’unes setmanes sense sortir, el 8 d’octubre del 1977 El Papus es tornava a publicar amb una fotografia dels efectes de l’atemptat i el titular “La visita del rencor” i l’editorial portava per títol “Vosotros fascistas, sois los terroristas”. Poc després de l’atemptat, 13 persones foren detingudes, totes elles conegudes per la seva violència practicada contra el canvi democràtic. Malgrat tot, la sentència del cas és un reflex de la molt deficient investigació policial davant dels fets. Els processats només foren condemnats a alguns mesos de presó per un delicte de tinença d’explosius.\nEn aquest punt de la Rambla fou detingut Andreu Nin, dirigent del Partit Obrer d’Unificació Marxista (POUM), que fou il·legalitzat després dels Fets de Maig del 1937. Un cop detingut, Nin fou assassinat per agents soviètics. Des del 1983 hi ha una placa commemorativa en aquest indret en memòria de Nin.\nDesprés dels Fets de Maig del 1937, el govern de la República va iniciar una forta repressió contra el POUM, la CNT i la FAI. A finals de maig es va tancar l’òrgan de premsa del POUM, La Batalla, i el 16 de juny es firmà un decret per a la dissolució del partit. El mateix dia 16 fou detingut el seu Comitè Executiu, els redactors de La Batalla i quaranta destacats militants. Tots ells foren conduïts a València, menys el seu líder, Andreu Nin, que va desaparèixer després de la seva detenció a la Rambla número 128.\nAndreu Nin fou traslladat a la presó d’Alcalá d’Henares, on intentaren extreure-li una confessió de culpabilitat i el reconeixement de la relació entre el POUM i els agents de Franco i Hitler. La seva detenció no es va fer pública fins al 22 de juny. Durant el captiveri va ser torturat i finalment assassinat en un punt desconegut de la carretera entre Alcalá i Perales de Tajuña. La premsa del dia 25 de juny divulgà que s’havia celebrat el judici contra els membres del POUM i el mateix Andreu Nin. Tanmateix, a l’octubre del 1938 es publicava una resolució en què es determinava que les proves contra Andreu Nin eren falses i, per tant, l’acusat era innocent.\nAndreu Nin (1892-1937) havia estat un dels màxims representants del socialisme revolucionari a Espanya. El 1935 es convertí en secretari general del POUM, creat de la unió del Bloc Obrer Camperol (BOC) i l’Esquerra Comunista. Durant la guerra fou conseller de Justícia de la Generalitat de Catalunya, entre setembre i desembre del 1936, des d’on creà els Tribunals Populars i concedí la majoria d’edat civil als 18 anys.\nL’any 1971, a les darreries de la dictadura franquista, l’església de Sant Agustí fou l’escenari de la fundació de l’Assemblea de Catalunya, organització que va unir diferents forces que tenien en comú el descontentament cap al règim franquista.\nEl 7 de novembre del 1971 tingué lloc en aquesta església la primera sessió de l’Assemblea de Catalunya, plataforma unitària de lluita contra el franquisme. Fou constituïda a la clandestinitat amb un programa que contenia quatre punts bàsics: llibertats polítiques, amnistia per als presos polítics, restabliment provisional de l’Estatut d’Autonomia del 1932 i coordinació amb la resta de forces democràtiques de l’Estat espanyol. Aquest programa va quedar sintetitzat en l’eslògan “Llibertat, Amnistia, Estatut d’Autonomia”, que es convertí en punt de referència per a tota la dissidència prodemocràtica catalana. L’Assemblea de Catalunya sorgí com a plataforma cívica on els partits polítics compartien taula amb sindicats, associacions de veïns i tota mena d’entitats de la societat civil.\nL’Assemblea va desenvolupar una important tasca a l’hora d’estendre la unitat d’acció i la protesta a tot el territori català, convertint-se en el principal marc de coordinació de l’antifranquisme i liderant les principals mobilitzacions populars d’aquells anys. L’Assemblea de Catalunya, però, no va aconseguir la incorporació dels sectors més moderats de l’oposició democràtica, que la consideraven massa d’esquerres tot i la seva àmplia pluralitat política. L’Assemblea va representar una fita pionera a tot l’Estat espanyol quant a acció unitària de forces prodemocràtiques. Impulsà nombroses mobilitzacions, campanyes i accions polítiques de caràcter unitari, però va patir també importants cops repressius, com el del 28 d’octubre del 1973, quan 113 membres de la Comissió Permanent de l’Assemblea foren detinguts per la policia mentre celebraven una reunió clandestina a l’església de Santa Maria Mitjancera.\nEl Teatre del Liceu acollí el dia 19 d’octubre del 1938 un concert benèfic de Pau Casals per a la Societat d’Ajuda als Infants. El violoncel·lista va llegir unes paraules demanant ajuda per a l’adquisició de roba, aliments i medicaments per als infants i els ancians que estaven patint les conseqüències de la Guerra Civil.\nPau Casals, músic català amb una gran projecció internacional, va mostrar sempre una actitud de defensa de la pau i la llibertat i una clara implicació en accions humanitàries, oferint nombrosos concerts benèfics, com el que va tenir lloc al Teatre del Liceu en plena Guerra Civil. Aquest va ser l’últim concert de Pau Casals a Catalunya i Espanya abans d’exiliar-se, i el va fer per recaptar fons en benefici de la Societat d’Ajuda als Infants. El músic va estar acompanyat per l’Orquestra Nacional de Concerts dirigida pel mestre Pérez Cases. A la mitja part del concert, el violoncel·lista va llegir unes paraules dirigides al poble americà demanant ajuda per l’adquisició de roba, aliments i medicaments per als infants i els ancians. El Teatre del Liceu estava totalment ple, i entre els assistents hi havia el president de la República, Manuel Azaña, i el cap de govern Juan Negrín. També hi van assistir els representants dels poders civils i militars de la República i de l’esfera intel·lectual i artística. Després del concert, Pau Casals es va reunir al Cercle del Liceu amb les autoritats assistents i altres personalitats del món polític, que el van felicitar per l’actuació i pel compromís amb el poble català.\nAmb el triomf franquista, Pau Casals va abandonar Espanya i passà a França, establint-se a Prada de Conflent. Durant la Segona Guerra Mundial va continuar portant a terme concerts benèfics per ajudar als seus compatriotes exiliats, especialment els confinats a camps de concentració. Aquest compromís amb els Drets Humans va provocar que fos proposat com a Premi Nobel de la Pau al 1958 i que al 1971 composés l’himne de les Nacions Unides.\n6. Parc d’Artilleria de les Drassanes\nEl parc d’Artilleria de les Drassanes va ser un dels darrers indrets on foren vençuts els militars sollevats el 19 de juliol del 1936, quan es produí l’alçament que significà l’inici de la Guerra Civil espanyola. Els enfrontaments en aquest punt van durar més de 24 hores.\nEl matí del 19 de juliol del 1936, amb l’exèrcit sollevat al carrer, alguns sotsoficials de la guarnició del parc d’Artilleria de les Drassanes, que estaven afiliats a la Confederació Nacional del Treball (CNT), van desobeir les ordres de sollevament i van intentar fer-se amb el control de la caserna des de l’interior. Van facilitar l’entrada a l’edifici d’un grup d’anarquistes i es van apoderar de metralladores, fusells i granades. Aquesta acció va obligar als oficials i soldats sollevats a refugiar-se en una altra part de l’edifici. L’armament confiscat, lliurat als fidels a la República, seria de gran utilitat per a l’assetjament de les Dependències Militars i les Drassanes, essent aquest últim el darrer emplaçament que es va rendir.\nDegut a que la caserna de les Drassanes rebia el suport de les Dependències Militars (actualment l’edifici del Govern Militar) i d’unes metralladores col·locades a la base del monument a Cristòfol Colom, va comportar als partidaris de la República una gran dificultat poder conquerir-lo. Durant la nit del mateix dia 19, els anarquistes van avançar posicions i van col·locar barricades davant de la caserna per poder realitzar l’atac definitiu a les Drassanes la matinada del dia 20.\nJa al matí del dia 20, un grup d’assalt va arribar fins a la porta posterior de l’edifici i va iniciar l’atac, el qual va ser rebutjat per una metralladora, ocasionant una vintena de baixes entre guàrdies i ciutadans. Tot seguit, aquest grup d’assalt va rebre l’ajut d’aquells que s’havien fet, moments abans, amb el poder de les Dependències Militars. El tinent Josep M. Colubí, que es trobava al capdavant de la caserna, va accedir a la rendició amb la condició de ser lliurat, juntament amb els seus soldats, a les forces d’ordre públic. Tot i així, els assaltants no van respectar l’acord i van matar el tinent i altres soldats com a venjança de la mort, durant l’assalt a la caserna, de Francisco Ascaso, líder anarcosindicalista de la CNT-FAI, sense que les forces d’ordre públic poguessin controlar la situació.\nAcabada la guerra, una part de les casernes fou enderrocada. Des de l’any 1941 l’edifici de les antigues Drassanes acull la seu del Museu Marítim de Barcelona.\nEl 19 de juliol del 1936, dia que els militars sollevats van sortir al carrer a Barcelona, el general Manuel Goded va viatjar des de Mallorca fins a la capital catalana amb l’objectiu de redirigir l’alçament que estava fracassant. Un cop arribat a Barcelona es va desplaçar al Palau de la Divisió (Capitania General), des d’on va intentar aplicar diverses estratègies de lluita que van fracassar.\nA les 8 del matí del 19 de juliol del 1936, amb l’aixecament militar iniciat però no proclamat, a les dependències del Palau de la Divisió, el general Fernández Burriel va demanar al general Francisco Llano de la Encomienda -màxima autoritat militar a Catalunya- que s’unís als sollevats, però aquest s’hi negà per fidelitat a la República. Quan el general Manuel Goded, comandant militar de les Illes Balears i partidari de l’alçament, va tenir sota control Mallorca, va desplaçar-se fins a Barcelona per posar fi a la descoordinació regnant entre les tropes sollevades. Quan va arribar al Palau de la Divisió va destituir i detenir el general Llano de la Encomienda.\nEn rebre els informes sobre la lluita al carrer va comprovar que la situació era crítica, ja que cap dels objectius de les tropes rebels havien estat assolits: el Palau de la Generalitat, la Conselleria de Governació, l’edifici de la Telefónica ni les emissores de ràdio. Mentrestant, un grup nombrós de ciutadans i de guàrdies d’assalt republicans feien cas de l’arenga pronunciada pel comandant Frederic Escofet, des del balcó de la Comissaria General d’Ordre Públic, animant-los a assetjar el Palau de la Divisió. Aleshores, el general Goded va posar-se en contacte amb el general José Aranguren, cap de la Guàrdia Civil, perquè se sumés al cop, però aquest s’hi negà. Davant la negativa, fou el propi Goded qui telefonà a la Conselleria de Governació per negociar la seva rendició amb la sola condició que es lliuraria únicament a la Guàrdia Civil. A continuació, els comandaments i els soldats van ser traslladats a la Conselleria de Governació. Pel que fa al general Goded, va ser traslladat al Palau de la Generalitat davant el president Lluís Companys, que els esperava al seu despatx.\nLa seu de l’Ajuntament de Barcelona és, juntament amb el Palau de la Generalitat, un dels edificis històrics que ha viscut més episodis de la història de la ciutat. El 14 d’abril del 1931, per exemple, Lluís Companys va prendre possessió del càrrec d’alcalde i va proclamar la República des del balcó de l’Ajuntament de Barcelona. Gairebé 50 anys més tard, el 19 d’abril del 1979, Narcís Serra i Serra, del Partit dels Socialistes de Catalunya (PSC), va ser nomenat el primer alcalde escollit democràticament des de l’any 1939.\nLes eleccions municipals convocades el dia 12 d’abril del 1931 es van convertir en un plebiscit entre la república i la monarquia. El dia 14 es coneixien els resultats, que donaven la victòria a l’oposició. A la ciutat de Barcelona, Esquerra Republicana de Catalunya aconseguia la majoria. El dia 14 d’abril, Lluís Companys va prendre possessió del càrrec d’alcalde i va proclamar la República a Catalunya des del balcó de l’Ajuntament tot hissant la bandera republicana. A mesura que es coneixia la notícia, l’eufòria va esclatar arreu i les manifestacions de joia ompliren la ciutat. La proclamació de la República fou acollida amb esclats d’alegria perquè representava l’esperança d’una nova Espanya més moderna i justa, mentre que el rei Alfons XIII iniciava un exili voluntari.\nEl 4 d’abril del 1979 van tenir lloc les primeres eleccions municipals des de la Guerra Civil. A Barcelona va guanyar el Partit dels Socialistes de Catalunya (PSC), amb Narcís Serra al capdavant. El 19 d’abril es realitzà la presa de possessió del càrrec i, a continuació, el President de la Generalitat va fer entrega a Serra del bastó de primer mandatari de la ciutat, que fou el primer alcalde de Barcelona elegit democràticament des del 1939. Els objectius estratègics del govern municipal foren, d’una banda, sanejar la hisenda, que estava greument hipotecada per la gestió dels darrers anys; i, de l’altra, plantejar un nou model urbanístic i una nova carta municipal adequada al nou ordenament jurídic. A més, existien necessitats urgents que no havien satisfet els anteriors consistoris, com els serveis socials, una política d’assistència sanitària de proximitat, espais verds o instal·lacions esportives.\nPERÍODE: II REPÚBLICA – TRANSICIÓ\nEl Palau de la Generalitat de Catalunya, com a seu del govern català, ha estat escenari de diversos fets cabdals de la història contemporània del país. El 14 d’abril del 1931, Francesc Macià proclamà, des del balcó del Palau, la República Catalana. Anys més tard, durant l’aixecament militar del 19 de juliol del 1936 que significà l’inici de la Guerra Civil espanyola, el sollevat general Goded, després de ser detingut, va ser conduït al Palau de la Generalitat, on va fer un comunicat per ràdio anunciant la seva rendició. Quaranta anys després, al balcó del Palau es visqué un dels episodis més recordats de la història de Catalunya i que recolliren les càmeres de televisió: el retorn de Josep Tarradellas com a president de la Generalitat restituïda que pronuncià la històrica frase “Ciutadans de Catalunya, ja sóc aquí”.\nEl 14 d’abril del 1931, poc després que Lluís Companys proclamés la República des del balcó de l’Ajuntament, Francesc Macià, que va prendre possessió del Govern de Catalunya, va proclamar la República Catalana com a Estat integrant de la Federació Ibèrica. Amb aquest gest volia atorgar centralitat a la qüestió catalana tot apostant per un procés de federalització dels territoris que integraven l’Estat espanyol. En conseqüència, s’iniciaren intensos contactes amb el nou Govern republicà espanyol i el president provisional Niceto Alcalá Zamora. El dia 17 arribaven a Barcelona tres ministres del Govern espanyol per negociar i consensuar una sortida política a la proclama de Macià, la qual cosa suposà la renúncia a la via federalista. A canvi s’instaurava un poder autonòmic que adoptava el nom històric de Generalitat de Catalunya, que s’havia de dotar d’un estatut d’autonomia i que posteriorment havien de referendar els catalans i aprovar les Corts Espanyoles.\nCinc anys més tard, el 19 de juliol del 1936, que significà l’inici de la Guerra Civil espanyola, un cop detingut el general Goded al Palau de la Divisió, el president Companys va ordenar que fos conduït al seu despatx del Palau de la Generalitat. Companys li va exigir que comuniqués per ràdio la rendició i demanés als militars sollevats el cessament dels combats. En un principi es va negar a anunciar el fracàs de l’alçament militar, però finalment va accedir-hi. Per ràdio, va comunicar la seva detenció i deslliurà de qualsevol compromís els seus soldats per evitar més morts. Tot seguit, el president Companys anuncià que la rebel·lió havia estat sufocada i elogià les forces institucionals i civils que havien defensat el govern.\nDècades després, un cop mort el dictador, el Palau de la Generalitat visqué el retorn del president Josep Tarradellas, el dia 23 d’octubre del 1977. A les primeres eleccions democràtiques del 1977, a Catalunya el triomf dels partits polítics que incloïen en els programes reivindicacions rupturistes i autonòmiques fou aclaparador. Per tal d’agafar la iniciativa política, el president espanyol Adolfo Suárez va reconèixer la legitimitat històrica del president de la Generalitat a l’exili que el 27 de juny va viatjar a Madrid on s’entrevistà amb Suárez i amb el rei Joan Carles I. Tarradellas negocià així el restabliment formal de la Generalitat al marge de l’Assemblea de Parlamentaris votats a les eleccions del 1977. El 23 d’octubre del 1977, Tarradellas va arribar a Barcelona i, un cop al balcó de la Generalitat, va pronunciar unes paraules que han passat a la història: “Ciutadans de Catalunya, ja sóc aquí”. L’endemà, en presència d’Adolfo Suárez, va prendre possessió del càrrec de president de la Generalitat provisional.\nPERÍODE: II REPÚBLICA – GUERRA CIVIL – TRANSICIÓ\nEl 23 de juliol del 1936, representants de diferents partits socialistes i comunistes es van reunir al bar del Pi, a la plaça de Sant Josep Oriol, per formar el Partit Socialista Unificat de Catalunya (PSUC). Avui, el bar del Pi continua obert i al seu interior s’hi pot veure una placa commemorativa col·locada el 2001 amb motiu del 65è aniversari de la fundació del PSUC.\nArran dels Fets del 6 d’octubre del 1934, les organitzacions catalanes d’esquerres crearen el Front d’Esquerres i un Comitè d’Enllaç dels diversos partits obrers de Catalunya. Aquest va programar la fundació del PSUC per al dia 26 d’agost del 1936, però l’aixecament militar que suposà l’inici de la Guerra Civil espanyola va accelerar-ne el procés i els quatre partits que en formaven part (Partit Comunista de Catalunya, Federació Catalana del PSOE, Partit Català Proletari i Unió Socialista de Catalunya) van nomenar els seus representants per a la constitució del primer comitè executiu. Joan Comorera va ser nomenat secretari general de l’organització. Es creava així un partit marxista leninista amb autonomia davant del Partit Comunista Espanyol (PCE), ja que va esdevenir la Secció catalana de la Internacional Comunista, trencant així un principi intocable d’aquesta organització: “Un Estat, un partit”.\nDurant la Guerra Civil espanyola, el PSUC va esdevenir un agent clau. El 21 de juliol del 1936 es creà el Comitè Central de Milícies Antifeixistes, on el PSUC va fer el paper de sintetitzar les opinions a favor d’un objectiu principal: guanyar la guerra als feixistes i aconseguir així una democràcia més sòlida i avançada en drets socials. Això el va fer enfrontar-se a la CNT-FAI, més partidàries de fer la revolució. El PSUC va anar adquirint cada vegada més importància: passà de 6.000 afiliats el 1936 a 60.000 l’any següent. Aquest pes polític i social durant el conflicte bèl·lic ve donat tant pel paper d’organitzador enmig del caos revolucionari com per la identificació dels comunistes amb l’ajut que la República rebia de la URSS.\nEn acabar la Guerra Civil, el PSUC va seguir actiu a l’exili. Al 1948 va abandonar la lluita armada per continuar amb la política clandestina. A partir dels anys seixanta, després de reestructuracions ideològiques i organitzatives, esdevingué un dels partits més importants de l’oposició antifranquista a Catalunya i, més tard, de la transició democràtica.\nLa plaça de Sant Felip Neri fou greument afectada pel duríssim atac que l’aviació feixista va efectuar contra el centre de la ciutat de Barcelona el dia 30 de gener de 1938, causant la mort a 210 persones i ferides a 125. Part de la parròquia de Sant Felip Neri es va enfonsar causant diversos morts entre els infants del barri i de la resta d’Espanya que hi estaven refugiats.\nEl 30 de gener, els barcelonins es van aixecar amb el so de l’alarma antiaèria, que continuaria sonant fins a les dotze del migdia. El primer bombardeig va començar a les 9.00 h i el segon, al voltant de les 11.30. Es van llençar bombes de gran potència i capacitat destructiva, moltes de 250 kg. L’indret més afectat per aquests atacs va ser el nucli antic de la ciutat, entre el Parlament de Catalunya i la Catedral.És molt probable que l’objectiu dels atacs fos destruir el Palau de la Generalitat, que no va sofrir cap dany.\nUn dels punts més afectats va ser la plaça de Sant Felip Neri, on el soterrani de la sagristia s’havia condicionat com a refugi. En aquest espai, Protecció de Menors hi acollia més d’una vintena de nens de la resta d’Espanya que havien arribat a Barcelona fugint dels ocupants, així com altres infants veïns del barri. La volta del refugi semblava ser de pedra, com les parets, però era una falsa volta de rajola i, en caure un obús, tot l’espai es va enfonsar. A la mateixa plaça, dues cases més van ser derruïdes i la façana de l’església va quedar crivellada per la metralla de les bombes, tal com avui dia encara es pot observar. Després de la guerra les autoritats franquistes van difondre la idea que aquestes marques eren d’afusellaments perpetrats per la República.\nA partir d’aquest bombardeig, que va causar més de 200 víctimes mortals, es va intentar negociar per evitar aquest tipus d’atac indiscriminat. El govern republicà va contactar amb el govern britànic per intentar que la comunitat internacional intimidés la causa franquista. Es va aconseguir que durant el mes de febrer pràcticament no hi hagués atacs, però el mes de març se’n van produir de nous i d’unes dimensions superiors.\nDurant la matinada del 19 de juliol del 1938, sis avions italians van bombardejar la ciutat. L’atac va causar 3 víctimes mortals i la destrucció de la cúpula de Santa Eulàlia de la Catedral.\nEl 19 de juliol, a les 2.30 h, sis avions italians Savoia S.81 van iniciar un atac sobre la ciutat de Barcelona seguit d’una segona incursió a les 4.15 h. Entre les zones afectades destaca la bomba de 150 kg que va caure sobre la cúpula de Santa Eulàlia de la Catedral de Barcelona, obra gòtica del segle XIII i element simbòlic de la ciutat.\nDurant la guerra, i per iniciativa de Carles Pi i Sunyer, Conseller de Cultura de la Generalitat de Catalunya que anteriorment havia estat alcalde de Barcelona, es van portar a terme diverses accions per protegir el patrimoni cultural i artístic de la ciutat. S’evità així que grups d’incontrolats cremessin edificis eclesiàstics com el monestir de Pedralbes o la Catedral, però no fou possible salvaguardar el patrimoni davant els atacs de l’aviació enemiga. Malgrat tot, en alguns casos es van dur a terme obres per protegir monuments i les façanes d’alguns edificis, per evitar que la metralla de les bombes aèries les fes malbé.\nEl bombardeig sobre la Catedral no va ocasionar desperfectes a la tomba de Santa Eulàlia justament per les mesures de protecció a les que havia estat sotmesa, però sí que va afectar una de les voltes de l’interior, el cor, algunes capelles laterals i diversos vitralls que no van resistir l’explosió, així com valuoses obres d’art. Després de la Guerra Civil, els voltants de la Catedral van ser sotmesos a una profunda transformació urbanística a conseqüència de les destrosses provocades pel conflicte bèl·lic. L’avinguda de la Catedral s’eixamplà considerablement i alguns edificis nobles es desmuntaren pedra a pedra per ser reconstruïts en nous emplaçaments del Barri Gòtic.


El Tió ja comença a cagar regals\nBen gras com un tuixó el tió està disposat a buidar la panxa amb la cagarada menys fastigosa i més divertida de l'any. Equipats amb bastons, amb la cançó ben apresa i assumint que s'han potat la mar de bé, els nens i nenes de Santa Cristina han picat ben fort el tronc més simpàtic per endur-se un munt de caramels.\nUn any més el municipi ha organitzat el gran tió amb una cua que mica en mica anava fent la volta a la plaça. Hi havia ganes de regals i de nadal, i més d'un s'ha ambientat per a l'ocasió. Els infants il·luisionats i els adults encara més amb el mòbil a punt per immortalitzar l'ocasió.\nLes activitats nadalenques a Santa Cristina d'Aro tenen un marcat caràcter familiar, seguint la tònica d'aquests dies.\nI les famílies no han volgut perdre l'ocasió de fer el primer tió de d'aquests dies. Els més grans, decidits i els més petits amb l'ajuda dels pares. Ben cofois dels regals rebuts, han anat sortint amb el mateix ordre amb el que han entrat. Cares somrients, un regal entre les mans i abscència de carbó. Senyals que els nens i nenes de Santa Cristina no es deuen portar tant malament.


L'alcalde de Llívia posa nom a un cérvol i reclama que no el cacin - Diari de Girona\nL'alcalde de Llívia posa nom a un cérvol i reclama que no el cacin\nElies Nova obre una campanya de signatures però Medi Ambient diu que és inútil perqué l'animal no està marcat\nllívia | miquel spa 21.09.2016 | 00:00\nEl cérvol es va refugiar dissabte en un pis cèntric quan fugia dels caçadors. miquel spa\nLa situació viscuda dissabte al matí, amb un cérvol refugiat en un balcó d'un pis cèntric de Llívia per fugir del setge dels caçadors, que va originar un gran rebombori a les xarxes socials i als mitjans de comunicació, sembla que no acabarà com un episodi simpàtic. Poques hores després que l'animal quedés novament en llibertat, l'alcalde de Llívia, Elies Nova, va engegar una campanya a Internet que, tot batejant el cérvol amb el nom de Llivi, demanava signatures perquè l'àrea de Medi Ambient del Govern l'exclogui dels permisos de caça.\nEl nom de Llivi no és gratuït. Així és com molts padrins i veïns de tota la vida del poble anomenen Llívia, en una parla que la comarca coneix com a cerdà. La campanya iniciada per Nova, sota l'eslògan «Salvem en Llivi», ha aconseguit un gran ressò a les xarxes socials i entre els veïns de l'enclavament, de manera que en poques hores va superar el centenar de signatures en el portal a Internet Change.org, especialitzat en campanyes populars. La campanya ha traspassat la frontera i també ha recollit adhesions des de l'Alta Cerdanya, on la història del cérvol també va tenir ressò. Nova ha apuntat la possibilitat d'aprovar una moció en favor de l'animal. La campanya, però, pràcticament no es podrà complir per raons tècniques, segons va anunciar ahir mateix un cap dels Agents Rurals del Pirineu, Llorenç Ricou.\nQuan l'àrea de Medi Ambient del departament de Territori i Sostenibilitat atorga un permís de caça, no ho fa per a un exemplar en concret sinó per a un tipus d'animal, en funció del seu valor. Així, el cérvol que dissabte va quedar atrapat en un balcó de Llívia, un mascle d'uns cinc anys d'edat, no fugia d'una batuda que el perseguia de manera específica sinó que els caçadors amb tota probabilitat van continuar la batuda seguint altres exemplars. Llorenç Ricou ha argumentat que «l'animal ara és lliure i és impossible de distingir, no està marcat, de manera que si hi ha una batuda amb autoritzacions i hi ha aquest cérvol li dispararan, i si no, no... potser aquest o potser un altre tindrà els mateixos números».\nLa sort del cérvol de Llívia dependrà de per on es mogui, ja que a l'Alta Cerdanya i el Capcir n'hi ha més població, de manera que hi podria passar més desapercebut, per bé que també s'hi fan batudes.\nEl cérvol Llivi és un mascle d'entre quatre i cinc anys. No es pot considerar trofeu, que són els més valorats pels caçadors, perquè no tenia prou puntes, que marquen la seva edat, i no les tenia prou obertes, que en marca l'estètica.


La primera votació després de la derrota de l’Estat Islàmic arriba en un país dividit i mig en ruïnes\n5 min. Beirut 11/05/2018 23:10\n651x366 A les eleccions d’avui a l’Iraq s’hi han presentat fins a 200 partits polítics i 43 coalicions, en un escenari molt dividit i sectari que fa difícil el futur procés de reconstrucció del país després de la guerra i l’ofensiva del jihadisme. / THAIER AL-SUDANI / REUTERS A les eleccions d’avui a l’Iraq s’hi han presentat fins a 200 partits polítics i 43 coalicions, en un escenari molt dividit i sectari que fa difícil el futur procés de reconstrucció del país després de la guerra i l’ofensiva del jihadisme. / THAIER AL-SUDANI / REUTERS\nEls iraquians voten avui en les segones eleccions democràtiques al país des de la retirada de les forces nord-americanes el 2011 i les primeres des de la derrota de l’Estat Islàmic, tot i que la violència del grup jihadista ha estat present a la campanya electoral. Aquestes són les claus dels comicis que conformaran un nou Parlament en aquest castigat país del Pròxim Orient.\nEl desafiament de l’escissió de l’ex primer ministre Al-Maliki\nA diferència del 2014, quan els partits polítics van formar grans coalicions per donar una imatge d’unitat nacional i de no sectarisme, el panorama electoral del 2018 està marcat per les divisions sectàries i la fragmentació dins de les faccions xiïtes, sunnites i kurdes.\nAquests comicis també seran els primers des del 2005 per a l’ex primer ministre Nuri al-Maliki en què es presenta amb la seva pròpia coalició dins del partit governant, el Dawa, cosa que representa un desafiament contra el primer ministre sortint, Haider al-Abadi.\nEn un context més ampli, aquestes eleccions se celebren en un moment crític per a la política de l’Iraq. El desafiament dels kurds amb el referèndum d’independència del setembre, la necessitat de reconstruir un país devastat per la guerra contra l’Estat Islàmic, que ha conduït a una greu crisi humanitària, i la corrupció en les institucions, que ha provocat una onada de protestes a Bagdad, són alguns dels factors importants que probablement influiran en els electors a l’hora de decidir el seu vot.\nHaider al-Abadi es prefigura per seguir sent l’home fort de l’Iraq\nAl-Abadi es presenta com un dels favorits en aquestes eleccions per haver liderat la derrota de l’Estat Islàmic a Mossul i haver bloquejat les aspiracions d’independència dels kurds iraquians, a més de rendibilitzar el ressorgiment econòmic que experimenta el país gràcies a la recuperació dels preus del cru al mercat mundial. Al-Abadi també ha guanyat popularitat entre la marginada comunitat sunnita, i fins i tot entre els kurds, gràcies al seu pla electoral de reconciliació entre sectes, que inclou la representació a la seva llista de candidats kurds, a les zones kurdes, i de candidats sunnites. No obstant, perquè Al-Abadi emergeixi més fort que abans la seva coalició hauria d’aconseguir més de 100 escons.\nLes altres dues principals aliances xiïtes, la d’Al-Maliki i la del clergue xiïta Moqtadà al-Sadr, seran els grans rivals del primer ministre en funcions. Tot i que la figura d’Al-Maliki s’ha vist erosionada en els últims anys, especialment el 2014 amb l’arribada de l’Estat Islàmic i per haver promogut una política sectària amb les persecució de sunnites i kurds, ha emergit de nou amb la seva nova coalició dins el Dawa.\nEl prestigiós clergue Al-Sadr encapçala la prominent llista xiïta, conjuntament amb el Partit Comunista Iraquià, però la seva posició pro iraniana dona a la seva coalició una perspectiva sectària que li restaria vots entre la resta de comunitats.\nEl llegat del Daeix\nLes coalicions sunnites, sense lideratge i tacades pel jihadisme\nEls partits sunnites ho tenen francament difícil a causa de la devastació causada per la guerra contra el Daeix, l’acrònim àrab de l’Estat Islàmic, en els seus bastions tradicionals.\nAlguns líders sunnites, fins i tot, van demanar endarrerir la celebració d’eleccions per tal de permetre el retorn dels desplaçats interns a casa seva, però la petició va ser rebutjada. La manca de lideratge a escala nacional juga en contra de les coalicions sunnites, marcades pel sectarisme i el col·laboracionisme amb el grup jihadista durant el temps que va estar governant en els bastions sunnites de l’Iraq, com Mossul, Fal·luja i Tikrit.\nEls partits kurds, que conformen el tercer gran grup de coalicions, són els més febles en termes de popularitat i acceptació després del seu intent fallit d’obtenir suport per a la independència mitjançant un referèndum, on el sí es va imposar amb el 92,7% dels vots. En l’ofensiva del govern iraquià després del referèndum, els kurds van perdre a Kirkuk, ric en petroli i, a més, els vols internacionals de la capital kurda, Irbil, que van ser prohibits fins que es van reiniciar el març del 2018.\nEl 25% de la representació està reservada a les dones\nUn total de 24,5 milions d’electors triaran els 329 membres del Consell de Representants, que, al seu torn, elegiran el president i el primer ministre que dirigiran el país els pròxims quatre anys.\nEn total s’han presentat 6.990 candidats de 200 partits polítics i 43 coalicions. Entre els candidats hi ha 2.011 dones, que tenen garantit el 25% de la representació o, el que és el mateix, 83 escons reservats. Les minories tenen assignats nou seients al Parlament iraquià.\nLes principals llistes es divideixen en coalicions xiïtes, sunnites i kurdes. Els partits xiïtes, que aquesta vegada no es presenten en una llista conjunta a causa de les rivalitats internes, seguiran sent la primera força al Parlament gràcies a la seva gran influència sobre la política iraquiana des del 2005.


Opinió amb independència. Dilluns, 16 de juliol de 2018 19:57 h\nDietari 2014 Dijous, 7.6.2018. 23:51 h\nArrimadas destil·la ràbia, amb les gestos, la mirada, el to i el dit assenyalador a cada discurs. Sense més llenya, el foc s'apaga i regna l'ansietat\nAmb la ressaca de les imatges d’ahir filtrades pel Diari ARA dels presos polítics a la presó d’Estremera (la filtració està essent investigada) ens hem despertat amb sentiments contrariats, i frustrats. Se’ls veia forts, però reclosos. Hem de seguir lluitant per treure’ls d’allà, perquè no se’ns oblida que són allà perquè els hi hem empès, perquè ens han defensat, perquè ens han representat. I mentrestant, es fa impossible treure’s la Carme Forcadell del cap. Sovint recordo a la presidenta del Parlament, ferma i combativa tant a la Mesa com al carrer, quan va liderar l’ANC en la seva època de màxima esplendor, dotant d’una aureola absolutament imparable al moviment, aleshores efervescent. Llegir-ne més\n1401 lectures Cap comentari\t Enviar l'article\n2571 lectures Cap comentari\t Enviar l'article\n905 lectures Cap comentari\t Enviar l'article


Ajuntament de Borriana - Borriana destina prop del 60% de la despesa de les ajudes de necessitats bàsiques d'alimentació a pal•liar els efectes de la suspensió dels menjadors escolars\nLes prestacions destinades pels Serveis Socials de l'Ajuntament de Borriana a cobrir necessitats bàsiques d'alimentació durant el confinament, des del 16 de març al 13 de maig, ascendeixen ja un import que s'eleva a 87.061euros i suposa un 82% del que s’ha gastat per aquest mateix concepte en tota l'anualitat de 2020.\nCentrats en col·lectius especialment vulnerables, com poden ser els menors d'edat, cal assenyalar que del total d'aquest import destinat a prestacions econòmiques individuals de necessitats bàsiques d'alimentació, un 58% (50.566,73 euros) s’ha destinat a unitats familiars amb fills a càrrec, amb la finalitat de pal·liar les dificultats econòmiques que han pogut derivar-se de la suspensió dels menjadors escolars.\nSi traslladem aquestes xifres a despesa diària, es percep que els serveis socials municipals han sextuplicado el capital dedicat a alimentació bàsica per a persones vulnerables amb una inversió mitjana que s'eleva a 1.475,6 euros diaris en el període del 16 de març al 13 de maig, en contrast amb els 253,4 euros al dia destinats en els primers dos mesos i mig de l'any.\nAquestes ajudes formen part de les Prestacions Econòmiques Individuals (PEI), que s'han triplicat de forma general en el municipi com a conseqüència de la declaració de l'estat d'alarma davant la pandèmia de la Covid-19. Precisament, del 16 de març al 13 maig d'enguany, s'han concedit un total de 318 PEI de diferent tipologia, per un import global de 95.670,52 que representa una despesa de 1.621,5 euros al dia; mentre que de l'1 de gener al 15 de març es van destinar 43.161,21 euros, que constitueixen 575,48 euros al dia.\nPer conceptes, els 95.670,52 euros gastats en els quatre tipus de PEI diferents, en les 8 setmanes de l'estat d'alarma, han sigut de 87.061 euros en prestacions de necessitats bàsiques d'alimentació, 4.505,45 euros en prestacions d'ús d'habitatge habitual, 1.727 euros en prestacions d'acció extraordinària, 1.957 euros en prestacions de subministraments energètics i 418 euros en ajudes tècniques.\nAquest reforç dels dispositius socials per a cobrir necessitats, segons ha explicat l'alcaldessa de Borriana, Maria Josep Safont, formen part de les mesures excepcionals de caràcter social davant la Covid-19, que inclou també resoldre 3 decrets setmanals d'ajudes amb la finalitat de reduir al mínim els temps d'espera de les persones.\nA més de les 318 prestacions concedides, en aquests moments n’hi ha 36 més en tràmit. Aquestes xifres de la tramitació d'ajudes, des que es va iniciar l'estat d'alarma, suposa el 68% del que s'ha tramitat en el que va d'any.\nCal destacar que s'ha reforçat l'equip d'atenció primària, Unitats de Treball Social, amb altres professionals del servei (CAP) amb la finalitat de reduir encara més els temps de reacció i atendre com més prompte millor les demandes formulades. La seua principal funció és el seguiment de la documentació aportada, la gestió telefònica i la confecció d'expedients de seguiment de les ajudes.\nA l'efecte de facilitar el lliurament de documentació de les persones per a valorar les prestacions, des dels Serveis Socials municipals s'han possibilitat tres sistemes: correu certificat, d’ús molt minoritari; correu electrònic, serveis.socials@burriana.es, i línia whatsapp, la més utilitzada ja que és el sistema més emprat entre la població.


Vallnord Arcalís acull la segona edició del Valhalla Underwear Freeride - Diari de la neu\nVallnord Arcalís acull la segona edició del Valhalla Underwear Freeride\nEl Valhalla Underwear Freeride és obert a tothom, independentment de la seva edat o la modalitat que practiqui\nExperiències, AndorraAgències 11.03.201706.00 h\nVallnord Arcalís acull la segona edició del Valhalla Underwear Freeride Autor/a: Vallnord\nEl proper 25 de març arriba a Vallnord-Arcalís una de les cites més atrevides i divertides que poden tenir lloc en una estació d’esquí: una competició freeride en roba interior. S’anomena Valhalla Underwear Freeride i arriba a la seva segona edició després de l’èxit del passat hivern. El Valhalla Underwear Freeride està obert a tothom, independentment de la seva edat o la modalitat que practiqui, ja sigui esquí, snowboard, splitboard o telemarker. El que era un ‘to do’ en la llista de reptes d’un grup d’amics la temporada passada, ha esdevingut un dels esdeveniments més originals amb el que els amants del freeride i de la neu donen la benvinguda a la primavera\nEl 25 de març, per segon any consecutiu, Vallnord - Ordino Arcalís acull la segona edició del Valhalla Freeride, un esdeveniment obert als amants del freeride i de la neu, sigui quina sigui la seva edat i la manera com gaudeixin de l’esquí, ja siguin esquiadors, snowboarders, splitboarders o telemarkeros, tots són benvinguts.\nEl Valhalla Freeride és una experiència única, apta només pels més valents i atrevits. A qui sinó li passaria pel cap fer unes baixadetes vestit només amb roba interior? Tot i que ja haurem entrat a la primavera, cal recordar que a la passada edició, que va celebrar-se el 27 de març, les més de 100 persones que van participar-hi van haver de suportar una temperatura mitjana que rondava els 4 graus sota zero a les 12 del matí. Els qui ho van provar l’any passat diuen, però, que quan comences a baixar entres en calor. L’esport i l’adrenalina que segrega l’experiència immunitzen del fred.\nLes ànimes del Valhalla Freeride són l’Isidre Amat i l’Angel Enguita, dos apassionats del freeride que han fet de Vallnord-Ordino Arcalís la seva segona casa. On millor que a casa, a les pistes que tan bé coneixen després d’anys i panys esquiant-hi, per preparar aquesta experiència. El freeride està en l’ADN de l’estació i un esdeveniment d’aquest tipus encaixava perfectament amb la seva personalitat. Així, no els va costar gaire convèncer als responsables d’Ordino Arcalís per col·laborar en l’organització d’aquesta experiència. Xabier Ajona, director de l’estació, recorda la cara d’incredulitat dels clients quan veien una manada de més de 100 esquiadors en roba interior fent freeride per l’estació. I considera que el Valhalla Freeride “és un esdeveniment molt divertit i a la vegada respectuós, amb participants de totes les edats, amb gent jove i també famílies completes amb nens. És una forma simpàtica de donar la benvinguda a la primaver ”. Per això, Vallnord no ha dubtat en tornar a participar-hi.\nLa idea del Valhalla Freeride va sorgir a Vallnord\nL’Isidre Amat i l’Angel Enguita ho tenien clar des que van veure la pel·lícula de freeride Valhalla, que narra la història d’un home que vol redescobrir la llibertat de la seva joventut a través de la passió que sent per l’esquí i la neu. Les imatges en les quals un grup de riders baixaven ‘a pèl’ per un vessant amb neu pols els van quedar gravades i tenien molt clar que algun dia ‘faríem un Valhalla’.\nI aquell dia va arribar mentre estaven fent el Port del Rat a Vallnord – Ordino Arcalís. “Era un dia clar, amb sol i sense gens de vent”, recorda Isidre Amat. “En arribar a dalt, algú va proposar ‘fem un Valhalla’ i només va faltar un ‘no hi ha collons’, que ja estàvem tots en roba interior baixant el pendent però sense deixar a banda la nostra seguretat. Ens vam trobar a gust i com la resta d’esquiadors no semblaven molestos amb la nostra pinta, vam decidir fer diverses baixades”.\n“Com anàvem amb les Go-Pro”, explica Amat, “ho vàrem enregistrar tot i vam muntar un vídeo que vam penjar a xarxes. Vallnord va compartir el vídeo i a partir d’aquí va sorgir la idea d’institucionalitzar-ho. Els comentaris de la gent eren positius i havia gent disposada a ‘fer un Valhalla’ si l’organitzàvem. Així que sense pensar-ho dos cops vam parlar amb el Xabier Ajona i el David Ledesma, director de Vallnord-Ordino Arcalís i responsable de màrqueting respectivament, i els va agradar molt l’idea. En tres setmanes, abans que acabés la temporada, ja havíem organitzat la 1a edició del Valhalla Freeride”.\nEls amfitrions de la trobada van quedar tan satisfets pel resultat de la primera edició que no han dubtat a repetir aquest any. “La passada edició va ser un èxit i aquesta encara ho serà més perquè ve carregada de sorpreses, festa, barbacoa, concert… “, comenta David Ledesma, director de màrqueting i desenvolupament de nou negoci de Vallnord - Ordino Arcalís. “Marques de prestigi com Buff, Sport HG o Red Bull s’han abocat amb el Valhalla perquè és un esdeveniment popular, divertit i esbojarrat a la vegada”.\nCom es presenta el Valhalla Freeride d’enguany\nL’esdeveniment es desenvoluparà al llarg de tota la jornada, una jornada plena d’activitat, que comptarà amb dos descensos, una barbacoa per recuperar forces a La Coma i una festa après-ski, tot això a 2.200 metres d’altura. A les dotze del migdia està prevista la primera de les baixades, que es farà per les pistes de l’estació. El segon descens es farà per forapistes, però dins el domini esquiable. Al voltant de les dues del migdia una inconfusible flaire de carn a la brasa ens recordarà que és el moment d’aparcar esquí, vestir-nos i seure per gaudir d’un merescut dinar i, a partir d’aquí, festa grossa.\n23.03.2016. Freeride en roba interior a Arcalís aquest diumenge


Calendula arvensis L. - (Boixac)\nHerba anual de la família de les compostes de fins a 30 cm de llargada. Tiges a vegades erectes, a vegades decumbents. Fulles oblongo-lanceolades, dentades o enteres i amb el revers pubescent. Flors grogues o ataronjades en capítols solitaris de fins a 3 cm de diàmetre. Lígules força llargues. Fruits en aqueni molt destacats, en forma d' anell o de mitja lluna. En conreus.


com saber si algú menteix - Família, Agost 2021\n7 Pistes que qualsevol pot utilitzar per detectar un mentider\nQui no ha escoltat l'antiga dita Els mentiders no us miren mai als ulls ? A continuació, es mostren alguns consells més dels experts sobre com es pot saber si algú està mentint, fins i tot si està mentida a la cara.\nLa seva cara ho està regalant?\nPotser penseu que un somriure pot dissimular fàcilment els vostres veritables sentiments, però les expressions que parpellegen a la cara d’un mentider oferiran el que està pensant realment, tant si ho sap com si no. Els experts aconsellen prestar molta atenció a les microexpressions difícils d’amagar; sovint, aquestes pistes són tan difícils de detectar que fins i tot experts entrenats tenen problemes per distingir-los. Però és possible que pugueu detectar un mentider pel color vermell a les galtes, ja que l’ansietat pot provocar que la gent es pugui ruboritzar. Altres maneres d’explicar si algú menteix? Flares nasals, mordisques dels llavis, respiració profunda i parpelleig ràpid, cosa que fa pensar que el cervell funciona a més hores. Aquestes són les pitjors mentides que es poden explicar en una relació.\nEl llenguatge corporal segueix la història?\nÉs més important examinar tot el comportament d'una persona, ja que no hi ha cap característica que sigui apta per donar a conèixer com un mentider. L’honestedat es caracteritza per trets que estan en sincronització entre ells; per tant, a més de la postura, cal destacar l’ajust entre la cara, el cos, la veu i la parla. Igual que un animal que evita la detecció, un mentider pot tirar els braços i les cames cap a dins o mantenir els seus moviments al mínim, tot semblant més petit. Els mentiders solen remenar les mans darrere de les seves esquenes perquè aquests dígits tan fidels poden donar-los.\nCom està somrient la persona?\nCom saber si algú està mentint pot arribar a una cosa tan senzilla com un somriure. Un brillant somriure pot de vegades emmascarar els sentiments reals d'una persona. Presta molta atenció a com somriu una persona i a altres moviments facials. Pot ser que sigui capaç de detectar les emocions que intenta amagar, com la por, la ira i el fàstic. Un veritable somriure incorporarà els llavis i els ulls d’una persona. Vigileu amb aquestes petites mentides que la gent és culpable d’explicar cada dia.\nCom està la persona que parla?\nTot i que un canvi de veu pot suposar una conseqüència en la manera de detectar un mentider, els experts diuen que, per cert, també heu d’estar atents al ritme de parla i al patró de respiració d’una persona; si aquest s’accelera o s’alenteix, les probabilitats són no estàs sentint tota la veritat.\nQuè diu la persona?


SPORTMAN: LES MILLORS IMATGES DELS PIONERS DE L'ESPORT CATALÀ. Pernau, G.. Libro en papel. 9788498672282 Llibreria de la Diputació\nPernau, G. (Autor)\nFotografia, Deportes, Historia de Cataluña, Barcelona\nA la Barcelona de principis del segle XX es van editar dues revistes de primeríssima qualitat gràfica (Los Deportes i Stadium) que podien competir de tu a tu amb les millors que en aquell moment es feien a Europa. Per les seves cobertes van desfilar molts dels pioners de l'esport català. Les imatges d'aquells primers esportistes ens mostren uns senyors amb els bigotis ben retallats practicant el seu esport preferit en unes condicions que avui ens poden resultar sorprenents.\nEn les fotografies apareixen ciclistes perfectament clenxinats, mestres d'esgrima que posen davant del fotògraf amb el seu floret, professores de gimnàstica que més aviat ho semblen de catequesi o pilots de globus amb pinta de gondolers venecians. Pot fer riure, però així es va iniciar un dels fenomens de més impacte social del segle XX. Naixien unes formes d'oci de les quals, al capdavall, avui gaudeix el conjunt de la societat.\nVas a comprar el ebook "SPORTMAN: LES MILLORS IMATGES DELS PIONERS DE L'ESPORT CATALÀ" deseas revisar tus datos de facturación


L'esperança de la utopia: Maduixes\n25 de febrer de 2007\nA veure qui és capaç de trobar totes les maduixes! Un regalet del Bosco, que segurament demà cau a l'exament d'història de l'art. Aquest va dedicat, Tarannà!\nEscrit per Tals les 18:14\nTemes: art, bosco, maduixes\nJa que en Tarannà no para per aquí les busco jo... si no et sap greu tals...\nA veure, jo n'he vist només 2... perquè la resta de boletes vermelles no són cireres??jeje\n25 de febrer de 2007, a les 21:48\nTals ha dit...\nCalent, calent, Iruna...però sí, les petitones són cireres, ara no ens confonguem eh!\n25 de febrer de 2007, a les 22:52\nMmmm Tals, t'agraeixo aquesta dedicatòria tan... saborosa, enjogassada i artística.\nDoncs a veure, jo, de maduixes maduixes, en veig una més que la Iruna, és a dir, tres. Ja no em despisten les boletes petites (cireres) sinó les boles grans que semblen maduixes però no crec que ho siguin. A veure, la que s'examina, que ens ho expliqui!\nPer cert, déu n'hi do fins a quin punt aquesta obra confirma el simbolisme de les maduixes del qual parlàvem, eh!\nSort amb l'examen!\n26 de febrer de 2007, a les 13:15\nA veure... ara que m'hi fixo una mica més (i tenint en compte l'ajuda d'en Tarannà) em sembla que la solució és 3!!! jeje... Ja se que ara no té mèrit, però vaja... jo ho havia intentat!!\n26 de febrer de 2007, a les 16:47\nJo n'he vist 4! Una mes que tots, elis elis XD.\nM'ha costat però n'he vist 4, ho hauria de recomprovar.\nSalutacions a tots!\n26 de febrer de 2007, a les 17:23\nDoncs jo hauré d'anar a l'oculista, que al final ja no sé si estic veient. Tres segur, i la possible quarta ja no arribo a distingir si ho és o no.\n26 de febrer de 2007, a les 19:03\nOooh Tarannà,així m'agrada, te'l dedico i ets el primer a respondre correctament: felicitats! Has vist el simbolisme de les maduixes? es que quan vas fer el comentari vaig pensar directament en aquest quadre, jeje^^\nPer cert, l'examen ha anat bé, però al final no he fet aquest quadre :( sinó la Pietat i el temple Erecteon..\nIruna,ha estat amb retard però ho donem per vàlid :P jaja com veieu, l'Uribetty ha d'anar a l'oculista jeje :P Bé, hi ha un personatge que té un fruit sospitós entre les cames (un que està cap per sota) però la meva vista de linx (lince?) em diu que és una flor! o de totes maneres, una maduixa no és oohhh :(\nEn subraya, futur acompanyant de l'Uribetty a l'oculista, ha estat més prudent jeje, petonets pels dos miops!!\nDéu n'hi do com hi heu col·laborat tots ehh, encara estic per posar-vos avui un text de Descartes però tinc por que us penseu que abuso de vosaltres jejeje!\n26 de febrer de 2007, a les 20:51\nNo sé si et refereixes a un que és a l'aigua (jo hauria dit que era una mora, però ni la pintura ni la botànica són el meu fort). El que no arribo a veure bé és un que es troba a la dreta mig ajupit al costat d'un arbre. No recordo si a tamany natural es veia una mica millor...\n26 de febrer de 2007, a les 22:12\nDoncs subraya jo voto per aquest, al final no serem miops! Tot i que porto ulleres XD.\nHe fet post amb la solució que li he trobat jo, espero que no et molestis Tals, no ho he fet am mala baba.\nSalutacions maca ens veiem! A l'oftalmòleg:p\n26 de febrer de 2007, a les 23:50\nTals, estan molt bé aquesta mena d'articles, així que quan vulguis fotre-li al cartesianisme, per mi no et tallis perquè no deixaré d'entrar al debat. Carai, és que tot això em va bé per refrescar la memòria.\nPer cert, un petit aclariment: "ésser un linx", quan s'utilitza en sentit figurat (com és el cas), em sembla que es diu "ésser un fura".\n27 de febrer de 2007, a les 21:51\nMolt bé, docns després de descobrir gràcies a l'Uribetty que anava errada encara m'he quedat amb ganes de més, així que potser repetirem amb alguna altra coseta, ja m'ho pensaré! Gràcies Tarannà, es que jo sóc castellano parlant de tota la vida i hi ha expressions que no se com es fan en català :P\nPetonets amb gust de maduixa ^^\n28 de febrer de 2007, a les 21:58\nAquest blog són...\nLectures, pensaments i vivències que han acabat formant idees que tinc necessitat de redactar.\nGravar la expresión exacta del dolor\nRufián y la prensa: un poquito de por favor\nOferir víctimes a Espanya\nMeditacions des de l'esfera\nL'ésser i el bloc\nNOTAS SOBRE LA CRISIS (I)\nEl que trobeu aquí és el que jo sóc a les nits, a destemps, en moments d'incertesa o d'encontre amb el món. Suposo que, entre moltes altres coses, som el que escrivim.\nTemes que tracto:\nJ. V. Foix\naixí parlà Zaratustra\ncementiri de poblenou\npont del petroli


Poques persones sense mascareta a Tarragona: "No tenim por, però s'ha de tenir precaució" La República\nPoques persones sense mascareta a Tarragona: “No tenim por, però s’ha de tenir precaució”\nACN Tarragona.-Adéu a les mascaretes al carrer després de gairebé un any d’obligatorietat. A la rambla de Tarragona, la majoria de persones han preferit dur-les per precaució a primera hora […]\nACN Tarragona.-Adéu a les mascaretes al carrer després de gairebé un any d’obligatorietat. A la rambla de Tarragona, la majoria de persones han preferit dur-les per precaució a primera hora d’aquest dissabte al matí. L’estampa s’ha repetit a la plaça Corsini, on molts dels vianants i compradors que entraven al mercat central duien les mascaretes. També hi ha hagut ciutadans que la portaven abaixada, al braç o a la butxaca per posar-se-la per entrar a espais tancats. “No tenim por, però s’ha de tenir precaució”, ha dit a l’ACN la Modesta, una veïna de la ciutat, que opina que encara és massa d’hora per retirar l’obligació de dur-les. En canvi, en Rubèn agraeix la mesura: “Tenia moltes ganes de treure-me-la, ha estat un any molt dur, per fi veiem la llum”.\nPrimer dia sense l’obligatorietat de dur la mascareta a l’aire lliure i als carrers de Tarragona moltes persones continuaven duent-la aquest matí per protegir-se de la covid-19. Un exemple és l’Ana Celi, que passejava amb la seva família per la rambla amb la mascareta posada. En el seu cas, però la duien perquè no recordaven que ja no els calia. “Ja era hora, si la gent ho respecta una mica i tots ens posem en consonància amb el que està passant crec que ens la podem treure”, ha opinat.Comparteix opinió l’Albert, un jove que no duia la mascareta. “Al gener vaig passar la covid, si tens coneixement i vas amb cura no la necessites, això sí, quan entri als espais tancats o vegi que hi ha risc de contagi òbviament me la posaré, per evitar que la resta es contagiï”, ha admès.En Miquel, veí del barri de Serrallo, passejava pels voltants del mercat central de Tarragona amb el seu sogre, en Joan. Tots dos duien la mascareta guardada a la butxaca per posar-se-la quan fos necessari. “Ens sentim lliures, ens la posem per entrar als establiments”, han expressat. Tot i això, consideren que cal seny i precaució entre la ciutadania perquè, recorden, la pandèmia encara no s’ha acabat.En canvi, ben diferent és el posicionament d’en Josep. Ell té por de contagiar-se i prefereix dur la mascareta a l’exterior. “La duc per seguretat, sento que hi ha molts contagis i jo ja soc gran, vull viure bastant més anys”, ha dit amb un somriure.La Tina explica que ha sortit de casa amb la mascareta posada, però quan ha trepitjat el carrer ha decidit treure-se-la. Ella té asma i assegura que dur-la no li permet respirar bé. Tot i no portar la mascareta, considera que la mesura de retirar-la a l’exterior ha entrat en vigor “massa d’hora”.El Consell de Ministres va aprovar dijous el reial decret que rebaixa les restriccions. La mascareta ha estat imperativa a l’exterior durant gairebé un any. Catalunya ho va aprovar el 8 de juliol del 2020 i altres comunitats s’hi van sumar al llarg d’aquell mes. Malgrat els canvis que introdueix el nou reial decret llei, es manté l’obligatorietat de dur-la en espais tancats públics i en transports públics.


Santa Susanna tancarà diumenge el campionat català d’enduro de BTT\nEl municipi veí de Santa Susanna acollirà aquest cap de setmana l’última prova de la Copa Catalana d’Enduro 2021 de BTT.\nEs tracta de la Catbike Enduro Maresme, una competició d’enduro de bicicletes de muntanya que organitza per primer cop el club ciclista malgratenc Catbike, i on el cronometratge es fa només a les baixades. En total s’han preparat 5 proves especials, que els participants hauran de fer amb un temps límit.\nEl track del recorregut, dins del qual hi ha alguns trams nous, va ser publicat ja aquest divendres passat, perquè d’aquesta manera els competidors ja el poden entrenar. En total seran 27 quilòmetres i 1.200 metres de desnivell.\nL’itinerari de la Catbike Enduro Maresme és molt exigent als competidors, ja que requereix una bona preparació física per poder afrontar l’arribada fins als descensos i també estar preparat tècnicament per afrontar amb èxit la baixada.\nJosé Martín, membre organitzador de Catbike, ho ha explicat en declaracions a Ona Maresme.\nEl traçat de la prova transcorrerà aquest cop, íntegrament, pel terme municipal de Santa Susanna. L’esdeveniment tancarà la Copa Catalana d’Enduro, i per tant servirà per conèixer qui s’endurà el títol.\nLes inscripcions per la prova es tanquen aquesta mitjanit, i hi poden participar tant ciclistes federats com no federats.\nDes de l’organització recomanen que el públic gaudeixi de la prova en les especials 4 i 5, així com del paddock de l’esdeveniment, ubicat al pavelló poliesportiu de Santa Susanna. La Catbike Enduro Maresme es podrà seguir també a través de les xarxes socials.\nArticle anteriorEnsurt a Mas Carbó per un petit incendi que ha cremat 200 metres quadrats de vegetació\nArticle següentÈxit dels atletes palafollencs al Campionat de Tardor de Catalunya


El mercat de Calaf (crèdit de síntesi de 1r d’ESO) | INS Alexandre de Riquer\nEl mercat de Calaf (crèdit de síntesi de 1r d’ESO)\nAraceli López Herrera18/06/19\nAl llarg de la segona setmana de juny, els alumnes de 1r d’ESO vam estar realitzant el crèdit de síntesi del Mercat de Calaf.\nEls primers dies ens vam informar sobre dues persones importants de Calaf, el Laureà Figuerola i l’Alexandre de Riquer. Vam fer activitats relacionades amb aquests il·lustres, un cartell modernista i un “frottage” de la pesseta.\nEl dimecres ens van visitar a l’institut alguns avis de Calaf i ens van explicar diferents coses de com era el mercat en la seva època. Després vàrem fer un article periodístic reunint tota la informació donada. Va ser una activitat molt interessant.\nEl dijous a primera hora, vam fer una gimcana de codis “QR”. Els diferents grups, vam visitar punts del poble i a través de la informació que ens deia el vídeo, vam resoldre unes preguntes. Després de l’esbarjo, ens van fer una visita guiada per les botigues antigues de la plaça Gran.\nEl divendres ens vam reunir les dues classes de 1r per fer les presentacions. Cada grup va exposar una auca digital sobre el Mercat de Calaf i la seva pròpia versió, cantada o bé representada, de la llegenda del mercat.\nHa estat un crèdit de síntesi força interessant!\nRedacció i fotografia: Mariona Barrios i Mireia de Zoysa\nActivitats escolars, Actualitat, ESO 1A, ESO 1B, Portada 0


Temporada Alta: Recordant en Joan.\nRecordant en Joan.\nDissabte a la nit vaig rebre una trista notícia. El company i amic Joan Pont ens va deixar després d'uns mesos de llarga malaltia. La pèrdua d'algú proper sempre t'entristeix. En Joan era una gran persona. Un senyor amb molta iniciativa, que, almenys des de que vaig arribar a la Colla, estava al timó de diferents mogudes. Sobretot a nivell social. Va ser un dels organitzadors del mític sopar d'homes a Can Mià, del torneig de pim-pom que havíem fet durant uns quants aniversaris al CN Natació Mataró, dels esmorzars de forquilla que havíem fet al Casal, entre d'altres coses. Era un home molt implicat amb els Capgrossos, s'estimava els castells i s'estimava a la Colla d'una manera exagerada.\nTots tenim el nostre caràcter, en Joan també el tenia. Era tossut, sí. Però al mateix temps tenia un cor molt gran. Era una d'aquelles persones que, assaig rere assaig, sempre comentàvem alguna cosa. Sovint ens discutíem amicablement pel Barça i pels Castellers de Vilafranca (ell n'era un gran defensor i seguidor). Sempre acabàvem posant-nos d'acord, rient o parlant dels fantàstics viatges que feia amb la Juliana, dels seus néts - que s'estimava amb bogeria -, de les hores que es passava a la piscina (perquè a l'estiu no el podia superar de moreno i això em feia certa ràbia), dels meus estudis o de l'esport preferit de la Colla: criticar a la tècnica.\nDes de que el vaig conèixer, en Joan era un dels primers a arribar al local. Quan la canalla escalfava, ell ja hi era. Era d'aquells que arribava ja amb la camisa posada i no feia falta que el cap de Colla cridés: "a enfaixar-se!", perquè ell ja estava a punt. Recordo, potser ja deu fer més de deu anys, que era el meu baix preferit. Era un habitual, abans de tenir problemes d'esquena, que parava castells nets de fins a sis pisos (si no recordo malament). Llavors jo feia proves al pis de quints. Moltes vegades em tocava pujar a sobre seu. Com que era ample, costava\npujar, però un cop dalt era com fer un castell a terra. Abans d'enfilar-me sempre feia la broma: "Alba, com tenim la moto avui?" i al baixar m'animava i em deia: "bé, Alba, bé!".\nCom jo, moltes altres persones de la Colla tindran anècdotes a explicar. En Joan sempre hi era i tenia un comentari per tothom. És per això que l'estimàvem i el trobarem a faltar.\nFoto 1: Festa Final de Temporada 2009. Actuació dels homes. En Joan va fer un pilar de tres de segon.\nFoto 2: Regal que em va fer en Joan després del Concurs de 2006.\nPublicado por Alba Galan i Garcia en 10:13