Trencar estereotips. Parlar-los de la realitat de l'Àfrica\nL'article 25 de la Declaració Universal dels Drets Humans de l'any 1948 reconeix el dret a la salut, però desgraciadament el continent africà i especialment l'Àfrica subsahariana conviuen amb tot un seguit de malalties que afecten greument el seu desenvolupament. La pandèmia de la sida i el ressorgiment de la malària i la tuberculosi expliquen que l'esperança de vida arribi a ser 40 anys inferior respecte d'Europa. La falta de metges i centres sanitaris agreugen aquesta crua realitat.\nDavant d'aquest escenari, les ONG Farmacèutics Mundi i Medicus Mundi Catalunya han posat en marxa la campanya Dret a la Salut a l'Àfrica, que pretén abordar els diferents factors que impedeixen gaudir d'aquest dret al continent africà. Una de les potes educatives de la campanya que han portat a diferents centres educatius i de lleure del país ha estat l'espectacle Un petit gest, grans canvis , creat per la companyia de teatre Frec a Frec i que serveix perquè els joves vegin escenes que reflecteixen la seva vida quotidiana i que contrasten amb el dia a dia a l'Àfrica, un fet que els permet analitzar i reflexionar amb un debat posterior sobre les diferències entre el Primer i el Tercer Món.\nAra les dues entitats estan organitzant la segona activitat educativa amb el concurs Recreactiva't: projectem per Àfrica , adreçat a joves de 14 a 18 anys i que busca augmentar el coneixement que tenen sobre les principals problemàtiques en l'accés a la salut a l'Àfrica, amb un component de recerca, creativitat i implicació social. Laia Pibernat, coordinadora d'aquesta iniciativa educativa, deixa clar que l'objectiu general de la campanya és "defensar el dret a la salut com un dret universal, perquè és un dret oblidat i l'Àfrica és la gran oblidada". La implicació dels centres docents és, a parer seu, clau: "Fomentar el debat públic és l'essència de la campanya, i l'escola com a eina de transformació social n'ha de ser un dels pilars".\nFora falsos mites\nL'afropessimisme és la visió que ha dominat la interpretació d'Àfrica. La fam, les guerres i les tragèdies humanitàries són alguns dels fotogrames que han configurat la imatge d'aquest continent les últimes dècades. Mostrar una altra visió d'aquesta zona castigada del planeta és un dels pilars del projecte: "Que els més joves tinguin un coneixement crític amb una mirada més optimista, perquè no tot s'explica dient que són pobres i estan malalts, cal trencar estereotips perquè més enllà de la pobresa i les malalties l'Àfrica té altres cares".\nExplicar les iniciatives locals que estan funcionant és una manera eficaç d'allunyar-se dels prejudicis, tot remarcant prèviament que les malalties són fruit de les "condicions a les quals estan sotmesos els seus habitants" i la pobresa "de les relacions comercials amb el Primer Món", precisa la Laia Pibernat. El concurs, que consisteix en l'edició d'un curtmetratge i el disseny d'un projecte de sensibilització en l'entorn, se sustenta sota aquest plantejament de "promoure un debat crític per cultivar una altra mirada sobre l'Àfrica, que els alumnes donin una visió realista, crítica del que passa, però no pessimista", subratlla Pibernat, que advoca per "l'afrooptimisme com a contraeslògan, malgrat que no és fàcil canviar les coses". Les temàtiques abracen tres àmbits: l'accés a la salut, els drets sexuals i reproductius i l'accés a l'aigua i les condicions dels habitatges. D'aquesta manera els alumnes poden saber que molta gent ha de caminar quilòmetres i quilòmetres per anar a un centre mèdic o que centenars de milions de persones no tenen aigua potable.\nTota aquesta informació consta al dossier pedagògic, que ofereix alguns enllaços per ampliar coneixements, així com una guia per fer un audiovisual des d'un punt de vista tècnic: "Hi ha tots els recursos necessaris per dur a terme el curt". El grup o els alumnes que dissenyin un projecte per fer activitats al barri o al poble relacionades amb el dret a la salut a l'Àfrica i amb la implicació de nouvinguts d'aquests països rebran acompanyament tècnic per fer-lo realitat més un premi econòmic de 300 euros i una càmera digital. El millor curt s'endurà un projector ecològic per a l'escola i la participació, juntament amb els altres quatre millors, a la Mostra de Films i Documentals de Montcada del 2013.\nL'Institut de Sils és un dels centres que s'han inscrit al concurs, tot i que encara hi ha temps fins al 19 de novembre -omplint el formulari de la pàgina web de la campanya (www.dretalasalutalafrica.org)-. Marta Guillaumes, coordinadora pedagògica del centre de Sils, explica que van rebre la proposta per correu electrònic i ho va comentar als tutors de tercer, i els va semblar bé apuntar-s'hi". No és la primera iniciativa d'aquest tipus que fan, perquè la idiosincràsia d'aquest institut de Girona és treballar els valors a partir de projectes. "La transmissió de valors és un dels nostres pilars, sobre el qual se sustenta tot" apunta Guillaumes.\nLa millor prova n'és el particular bon dia que han ideat: alumnes de primer i de segon parlen de cooperació, solidaritat o d'algun altre valor a partir d'un fet o d'una notícia. Aprofitant que els alumnes de tercer treballen els drets humans, alguns prendran part en el concurs. El projecte es durà a terme a les classes de tutoria, ja que disposen de dues hores a la setmana, més que la majoria d'instituts, per afavorir aquesta mena d'iniciatives. Guillaumes destaca els beneficis de treballar d'aquesta manera: "Treballem per projectes des del primer dia i els alumnes estan acostumats a abordar problemàtiques".\nUn dels motius que ha portat l'equip docent a sumar-se al concurs té a veure amb el perfil del seu alumnat: "A Sils no tenim gaire immigració africana, a diferència de Girona o Salt, i per a nosaltres suposa la possibilitat de conèixer una realitat desconeguda i que els alumnes se sensibilitizin". Aprendre a tenir un pensament universal i prendre consciència sobre la importància de canviar d'actitud davant les desigualtats perquè totes les persones puguin viure en condicions i gaudeixin del dret a la salut és el pòsit que quedarà d'aquesta campanya. I també conèixer noves realitats culturals.\nMenys escola, menys salut


Un oasi verd en un desert gris (Xavier Theros)\nMolt sovint, quan obro el meu correu hi trobo els retrats de Barcelona que m’envia puntual Jaume Almirall\nXAVIER THEROS 07/08/2016 00:00\nMolt sovint, quan obro el meu correu hi trobo els retrats de Barcelona que m’envia puntual Jaume Almirall. Aquest nonagenari amb cor de nen surt cada matí amb la seva càmera, i després ens fa arribar les fotografies a un reduït grup d’amics. Fa uns dies, les imatges eren d’un pati amb testos i plantes que ell presentava com: “Un oasi enmig del Raval”. Les acompanyava una nota en què em preguntava si tenia referències d’aquell espai, una finca que guarda algun dels últims passadissos de Ciutat Vella. Després de buscar en hemeroteques i guies comercials, aquesta és la meva resposta: l’edifici retratat pel senyor Almirall és el número 8 del carrer de l’Om. Com altres viaranys pròxims, correspon a una sèrie de terrenys que van ser urbanitzats en els últims anys del segle XVIII. Concretament, el solar que ocupa l’actual edifici va ser comprat el 1789 per Segimon Mir, un fabricant d’indianes que posseïa cases i tallers tèxtils al barri, i que aquí hi va edificar la seva casa-fàbrica, un edifici de cinc plantes que va ser bastant modificat l’any 1802.\nVa canviar el negoci i s’hi va instal·lar una foneria, la Fundición Barcelonesa de Bronces y Otros Metales. A la guia comercial El Consultor figura diverses vegades com una empresa de tubs de plom, i l’any 1854 va ser una de les primeres societats de la ciutat que va disposar d’un telègraf elèctric que comunicava amb la fàbrica que el seu propietari tenia fora muralles, a l’actual Travessera de Gràcia. Coneguda popularment com La Barcelonesa, es convertiria poc després en una de les companyies fundadores de La Maquinista Terrestre y Marítima. Quan va plegar, el diari La Corona va publicar, entre el 1862 i el 1863, els treballs de la comissió liquidadora que va subhastar màquines i materials amb escassa sort. Durant molt de temps van sortir anuncis a la premsa oferint elements de l’antiga empresa, mentre la parcel·la s’oferia com una gran quadra amb aigua abundant, amb força de vapor o sense. Mentrestant, els veïns del carrer es queixaven pel mal estat de l’empedrat.\nLa següent indústria que es va instal·lar en aquesta finca va ser la foneria de bronze i metall blanc de Francesc de Paula Isaura, que tenia fàbrica als números 8 i 10 del carrer de l’Om, i despatx al carrer de Jaume I. Segons la seva pròpia publicitat, van ser pioners en la manufactura d’objectes artístics de metall per al culte religiós. També presentaven com un dels seus productes estrella un ascensor que permetia elevar líquids, especialment pensat per obtenir aigua de pous fondos amb prou potència per al consum domèstic. Pels mateixos anys, davant de la fàbrica funcionava la societat El Taller Embut, que organitzava espectacles humorístics, exposicions per riure, cavalcades, i els coneguts balls del Gavilán. Posteriorment, la foneria Isaura es va convertir en la impremta dels López Bernagossi, els amos de la Librería Española de la Rambla, refugi de republicans i bohemis com Àngel Guimerà, Serafí Pitarra, Albert Llanas, Prudenci Bertrana o Pompeu Gener.\nA partir del 1900, al número 8 del carrer de l’Om es van imprimir llibres com Miss Barceloneta de Santiago Rusiñol, revistes com L’Esquella de la Torratxa i La Campana de Gràcia, i diaris com República o El Escándalo, en què Francesc Madrid es va inventar l’apel·latiu de Barri Xino. Per aquelles dates, l’antiga fàbrica es va transformar en un bloc d’habitatges, i del seu antic ús amb prou feines va quedar l’entrada de pedra amb guarda-rodes. Segons es dedueix per anuncis a La Vanguardia, a la dècada del 1920 hi havia una fonda i un drapaire. De l’alegria del veïnat en deixa constància un anunci que resava: “Es traspassa pianola i vivenda”. Des de llavors, els seus modestos domicilis han quedat com un rar privilegi en la densificada Barcelona turística, un passadís batejat per l’amic Almirall com un oasi de pau enmig del brogir de la ciutat.


La Cellera recull prop de 2.000 euros per als refugiats sirians en un cap de setmana solidari - Tribuna Selvatana - Diari comarcal de La Selva - Actualitat, notícies, opinió...\nFotografia: El dibuix col·laboratiu entre motocultors i drone, una de les activitats del diumenge. / Ajuntament\nLa Cellera recull prop de 2.000 euros per als refugiats sirians en un cap de setmana solidari\nLa quantitat anirà destinada al Fons Català de cooperació al desenvolupament en suport a la campanya vigent d'ajuda als refugiats.\nAquest cap de setmana, la vila de La Cellera de Ter ha gaudit d'un conjunt d’activitats destinades a donar suport als refugiats sirians, organitzades des de l’Ajuntament, però amb la col·laboració de diferents entitats tant de municipi com de poblacions veïnes. En total, s’han recollit prop de 2.000 euros, que aniran destinats al Fons Català de cooperació al desenvolupament en suport a la campanya vigent d'ajuda als refugiats.\nLes activitats van començar el divendres amb la projecció del documental “Síria, un país en guerra”. L’endemà dissabte va tenir lloc una xocolatada, la realització d’un mural lliure amb guixos, un concert multicultural, un berenar i l'espectacle humorístic Circ de Reüll. La programació va seguir el diumenge amb una caminada popular per les Pedreres de Colldegria, un dibuix col·laboratiu amb motocultors i drone, un dinar i l’actuació dels Espigasons.\nDes del consistori expliquen satisfets que totes les activitats han estat “un èxit aclaparador” i expressen l’agraïment “a les entitats, voluntaris, veïns i veïnes que hi han participat”.


Blanes acull aquest octubre el Mes del Suquet de Peix\nInicioBlanesBlanes acull aquest octubre el Mes del Suquet de Peix\n10 octubre, 2019 Josep Lluís Vidal Blanes, Economia, Portada 0\nJornades del Mes de Suquet de Peix. Foto: Aj. Blanes\nUn total d’11 restaurants de Blanes participen en una nova edició de les jornades gastronòmiques del Mes del Suquet de Peix. Es tracta d’una iniciativa promoguda pel consistori blanenc amb el suport de la Confraria de Pescadors que reivindica el passat mariner de la població des de la vessant de la gastronomia.\nEls establiments participants proposen durant aquest mes diversos menús amb el suquet de peix com a protagonista. Els preus oscil·len entre els 25 i els 49 euros tot i que alguns restaurants també ofereixen plats dins de la seva carta.\nEl suquet de peix és un plat tradicional mariner que s’elabora amb diferents tipus de peix i picada. Els cuiners, però, també afegeixen altres ingredients amb segell local, com mongetes del ganxet, mel del Marimurtra o fruita i verdura fresques de les hortes de Blanes.\nLes jornades del ‘Mes del Suquet de Peix’ formen part de tres propostes gastronòmiques blanences amb el peix com a ingredient principal. Les altres dues són el ‘Mes del Peix Blau’, que es fa a l’abril, i el ‘Mes de la Gamba’, que es fa al maig.\nmes del suquet de peix\nEn marxa la 29a edició del circuit gironí de cros\nEl temps a la Selva: dijous amb nuvolositat abundant\n14 restaurants de Blanes participen al “mes del suquet de peix”\n10 octubre, 2018 Josep Lluís Vidal Blanes, Portada, Societat 0\nUn total de catorze restaurants de Blanes reinvindiquen la vocació marinera de la població amb la celebració del mes del Suquet de Peix durant tot aquest mes d’octubre. La major part dels establiments participen amb […]


Apartments Miglioranzi Antonio Verona Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nCorso Milano 2, Borgo Milano - Estadi, Verona, Itàlia, 37138 - Veure al mapa\nTant si es tracta d'un viatge de plaer com si és de negocis, Apartments Miglioranzi Antonio és una elecció d'allotjament magnífica quan visiten Verona. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAprofiti's de la riquesa de serveis i avantatges d'aquest hotel de Verona. L'hotel ofereix accés a una gran gama de serveis, inclosos Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, habitació familiar.\nL'ambient de Apartments Miglioranzi Antonio es reflexa en cada habitació. aire condicionat, calefacció, balcó/terrassa, insonorització, aparell de televisió LCD/pantalla de plasma són només algunes de les comoditats a la vostra disposició. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Apartments Miglioranzi Antonio és un lloc ideal d'estada pels viatgers que busquin encant, comfort i facilitat a Verona.\nEls clients han de presentar un document d’identitat amb fotografia i una targeta de crèdit durant el registre d’entrada. Les peticions especials són segons disponibilitat i poden comportar suplements. Cal que informeu el Apartments Miglioranzi Antonio de la vostra hora d’arribada amb antelació. Podeu fer servir l'apartat de Peticions especials en fer la reserva o posar-vos en contacte amb l'allotjament directament mitjançant les dades de contacte que apareixen a la confirmació.\nTots els tipus de viatgers (274) Parelles (47) Viatgers en solitari (9) Famílies amb infants petits (99) Famílies amb infants grans (53) Grups (66)


«No vaig coaccionar ni insultar a ningú»: Declara als jutjats la professora de Berga investigada per delicte d'odi | NacióBerguedà\nL'advocada de Marta Armengou ha titllat de "preocupant" que el cas hagi arribat davant d'un jutge\nProp d'un centenar de persones, entre les quals l'alcaldessa Montse Venturós, s'han concentrat davant de l'edifici judicial\nPilar Màrquez Ambròs, Berga | 11/04/2018 a les 16:26h\nArxivat a: Municipis, Tribunals, procés català, fiscalia, delicte d'odi, referèndum, 3 d'octubre, procés d'independència, vaga general, 1-O, Municipis, Política\nMarta Armengou, amb una jaqueta blava, en sortir dels jutjats de Berga. | Pilar Màrquez Ambròs\nLa professora de Berga investigada per delicte d'odi, Marta Armengou, ha declarat aquest dimecres davant el jutjat d'instrucció número 2 de la ciutat. La denuncia interposada és la d'una exalumna d'Armengou que l'acusa d'haver-la increpat amb insults com "feixista" o "nazi" mentre es trobava amb una amiga a la terrassa d'un bar el migdia del 3 d'octubre. Segons el fiscal, l'acusada formava part d'un grup que, a més a més, també va increpar la propietària del bar, per tenir-lo obert tot i ser jornada d'aturada general. Marta Armengou nega totalment els fets i assegura que l'acusació és falsa. Prop d'un centenar de persones convocades per ANC i Òmnium Cultural l'han acompanyat aquest matí per donar-li suport a les portes de l'edifici judicial. Entre els assistents que donaven escalf a Marta Armengou fins i tot s'hi ha pogut veure l'alcaldessa de Berga, Montse Venturós.\nCap a tres quarts d'una de la tarda, Marta Armengou, ha arribat als jutjats de Berga per afrontar la declaració judicial, on ha saludat i ha agraït les mostres de suport del nombrós grup de persones que l'esperaven davant dels jutjats, malgrat la pluja i el fred. Un cop dins de l'edifici, i durant més d'una hora, Armengou ha respost a les preguntes de la seva advocada, de la fiscalia, i de l'advocat de la denunciant. Abans han declarat com a testimonis la propietari del bar en qüestió i la jove que aquell dia era amb la denunciant a la terrassa de l'establiment.\nArmengou acompanyada de Montse Venturós i del membre de l'ANC Berga, Manel Escobet. | Pilar Màrquez\nAplaudiments i crits de "no estàs sola" han acompanyat la professora en el moment d'entrar a l'interior de l'edifici on havia de declarat. Més tard, passats dos quarts de 3 de la tarda n'ha sortit també entre aplaudiments, i ella mateixa ha assegurat als presents que la declaració havia anat bé i que se sentia tranquil·la al respecte. "He dit realment el que va passar, vaig exercir el meu dret a vaga, davant d'aquell bar no vaig pressionar, insultar ni coaccionar a ningú", ha afirmat Armengou. Marta Armengou espera que el cas s'arxivi perquè "he dit la veritat del que va passar; no he fet res dolent, ni he dit res de dolent a ningú". Armengou ha detallat que l'únic que va expressar aquell dia davant del bar és que "aquella aturada no es feia per la independència, sinó pel que havia passat l'1 d'octubre".\nVÍDEO Aplaudiments i crits de "llibertat" a la sortida dels jutjats de #Berga després que hi hagi declarat la professora investigada per delicte d'odihttps://t.co/4XLLoMlMsn pic.twitter.com/nffWQnujRZ\n— NacióBerguedà (@NacioBergueda) 11 d’abril de 2018\nSegons fonts properes al cas, cap dels dos testimonis – ni la propietària del bar ni la persona que es trobava aquell dia amb la denunciant - ha pogut identificar a la investigada com autora dels insults i vexacions, que se li atribueixen. La denunciant, una jove de 22 anys, ha estat l'única que ha apuntat a la professora. La jutgessa ha posat, sobretot, èmfasi en saber si Marta Armengou va pressionar o coaccionar d'alguna manera els propietaris del bar perquè tanquessin. "Ni jo ni cap de les persones que eren amb mi ho vam fer", ha destacat Marta Armengou.\n"El delicte d'odi s'està aplicant a la simple dissidència"\nL'advocada de Marta Armengou i membre d'Alerta Solidària, Eva Pous, ha titllat també de "preocupant" que el cas hagi arribat als jutjats. "La sorpresa és que aquest cas hagi tingut prou recorregut com per arribar al jutjat; cal posar sobre la taula que el fiscal ha tirat endavant la denuncia, dient que això pot ser constitutiu d'un delicte d'odi i unes coaccions, després que una persona simplement denunciés uns insults", ha criticat Eva Pous.\n"El propòsit dels delictes d'odi és protegir les minories, i s'està aplicant al simple fet de la dissidència i de la protesta", ha ressaltat Pous. "És preocupant que en ple segle XX s'estigui intentat perseguir la llibertat ideològica, com també la llibertat d'expressió, sota l'amenaça constant d'estar incorrent en delictes d'odi i de discriminació ideològica”.\nPous ha destacat que l'Estat ho anirà "provant fins que els hi surti bé". Així mateix, ha valorat que "si hi posem seny, aquest procediment no hauria de continuar" malgrat que "en vista dels antecedents, no seria sorprenent que s'allargués".\nLes entitats sobiranistes han rebut a la professora amb una pancarta de suport. | Pilar Màrquez\nMarta Armengou ha agraït l'escalf rebut i les mostres de suport. | Pilar Màrquez\nDemanen set anys de presó a un home per entrar a robar en una casa d'Avià\nCondemnat a dos anys un veí de Gironella per agredir-ne un altre amb un cop d'aixada al cap\nCondemnen a dos anys de presó un veí de Berga acusat de pornografia infantil, amenaça i corrupció de menors\nAnònim, 11/04/2018 a les 18:15\nMolts ànims Marta en aquest mal tràngol que estàs passant. Ja veuràs que al final quedarà en NO RES.\nTothom que sigui coherent sap que es tracta d'una causa totalment injusta i que mai hauria d'haver arribat a la justícia española. Però la insistència i ganes de protagonisme de la denunciant i família i una justícia española que persegueix qualsevol cas relacionat amb l'independentisme català han fet que hagis hagut d'anar avui a declarar.\non ereu les de la CUP?\nAnònim, 11/04/2018 a les 18:20\nEvidentment la gent no porta escrit al front a quin partit vota...però jo diria que hi havia molt poques cupaires (a part de l'alcaldessa, una exregidora, i poc més) a la concentració de suport a la Marta aquest migdia.\nNo se...sembla que quan el problema el te una persona INDEPENDENTISTA que en teoria NO és de les vostres...el rotllo ja no va amb vosaltres eh...i el suport és mínim.\nNo sé si és cert o no, però resulta curiós ¡\nAnònim, 11/04/2018 a les 19:37\nVeurem què diu el jutge però m'estranya molt una acusació sense cap base. No sé no ho veig clar i no em decanto per no donar credibilitat a la denunciant. Veurem\nAnna r, 12/04/2018 a les 09:32\nAlguna cosa devia passar.\nLa gent no denuncia per res i encara més acostumats a Berga a veure com els dies de vaga els piquets " amb els mateixos dd sempre" sigui quin sigui el motiu, es dediquen a increpar aquell que lliurement vol obrir el seu establiment i que hi té tot el dret.\nAquests curiosament, que es diuen combatre el feixidme, exerceixen el seu particular feixisme.\nMolt còmic tot plegat\nEva Puig, 12/04/2018 a les 09:32\nEl dia 1 doctubre ens van robar bona part dels nostres drets i molts inocents van rebre... considero que els que vem fer vaga el dia 3 d’octubre estabem més aviat tristos i en xoc... no estavem per incordiar a ningú... a més crec que són uns fets que no haurien de tenir res a veure amb l’independentisme ja que la llibertat d’expressió és per tothom... hi ha moltes persones que no entenen res, però el més trist és que tampoc ho volen entendre... d’això jo en dic falta d’interès pel lloc on vius! Ànims Marta!\nUna qüestió d'ordre.\nAnònima, 12/04/2018 a les 10:40\nPerquè són dintre l'edifici del jutjat aquestes persones?\nLlibertat d'expressió, potser?\nHaurien de ser fora.\nLa seva presència dintre el jutjat d'un escamot no es pot justificar de cap manera. Si vénen a fer pressió amb pancartes i cridant consignes haurien de ser fora. No els haurien d'haver permès l'entrada.\nEm demano qui haurà de rendir comptes per aquesta tolerància injustificable.\nMarc A., 12/04/2018 a les 12:14\nEl "sr" Cortina no es cansa mai de criticar als catalans, per naps o per cols sempre troba un bon motiu per criticar als catalans i defensar els espanyols.\nJa n'hi ha prou, no et sembla? Portes tota la vida vida vivint a costa nostre. Almenys firma els comentaris.\nSteven Seagal, 13/04/2018 a les 07:50\nA veure, el dia 3 d’octubre van passar moltes coses i una d’elles va ser aquesta dona increpant al gent del bar i estic segur que es veritat, perquè se’n va parlar….\nEn fi, veig el cartell en solidaritat a la professora i diu….”en defensa de les llibertats”…cinisme a tope, aquesta dona era lliure de molestar la gent, però els altres no tenien dret a prendre una consumició o els altres a obrir el seu negoci….llibertat per a tu i repressió per mi, aquestes lliçons son un bon exemple de com sou.\nAl Steven Seagal\nAnònima, 13/04/2018 a les 09:41\nNo, repressió per a nosaltres. Els que tenim por d'anar per segons on amb el llaç groc i els que hem de protegir els nostres balcons de la xusma que es passeja pels nostres carrers amb ganxos i navalles.\nA veure si ho entens, que tu tens a tot l'estat i a la seva maquinària de la teva part i nosaltres estem més desprotegits que mai. Però dubto que la teva capacitat t'ho deixi entendre, això. A fer el ploricó a una altra banda.\nAnònim, 16/04/2018 a les 12:16\nDelicte d'odi és el que vam viure el dia 1 d'octubre. Això només és la venjança d'una ex-alumne a qui la professora devia suspendre i va veure la oportunitat de fer-li pagar, aprofitant que té tota la màquina feixista de l'Estat al seu costat. Costa de creure que a Berga hi visqui gent tan miserable.


El que mou la passió: Dia 16 (16:10 - 16:30)\nÉs el tram més esperat del dia 16, incluïm dues falles de secció especial i una que perfectament podria ser-ho, inclús alguns pensaven que ho era. La Gran Via ja es una referència en el món faller, ho era abans, però en els darrers anys han aconseguit posar aquest sector entre les zones d'obligada visita. Amb la por de que la càmera de fotos responga ja que està fent símptomes d'apagament, s'acaba la bateria i no vull que en el moment més esperat em falle. El dolor de cames ja no importa, vaig a visitar els dos monuments que més em cridaren l'atenció quan observí els esbossos, i de veres dic que no em van decepcionar gens ni miqueta. La primera parada, monument de 83.000 euros fet pel tàndem Llàcer-Santaeulalia i primer premi de la secció 1A. Sols heu de veure imatges per a reconèixer que el premi està ben justificat. Un monument que es recordarà durant molts anys al carrer Mestre Gozalbo:\n44 - Mestre Gozalbo - Comte d' Altea\nArtista: Vicente Llàcer i Alejandro Santaeulalia\nLema: No estem per a contes\nInfantil - Mestre Gozalbo - Comte d' Altea\nLema: Ja ha aplegat\nI si bo és el monument que hem vist, no menys preciós és el següent. Almirall Cadarso sempre m'ha semblat una falla cridanera, des de l' arribada de Manolo Algarra s'ha col·locat en el pòdium i aquest any volien guanyar per primera volta a la Secció Especial. El somni no s'ha complit, i ha hagut moltes crítiques al jurat. Ho dit sincerament, aquesta falla hauria de aconseguir el major gallardó. L'esbós ja era una passada, i el resultat final, una meravella que m'he posat de salva-pantalles a l'ordinador. Per a mi, la millor falla de València en aquest exercici 2012:\n14 - Almirall Cadarso - Comte d' Altea\nLema: ¡Más difícil todavía! (don sin din)\nInfantil - Almirall Cadarso - Comte d' Altea\nLema: Els infants volem...\nI com no hi ha dos sense tres, passem d'un monument de la Secció especial a un altre també de la màxima categoria. Regne de València ja porta força anys en primera fila de les falles, tot i no obtenir premis, ha sabut consolidar-se. La seua aposta sempre és graciosa, en un emplaçament ideal per a que els cotxes la vejen. Enhorabona a la comissió perquè no és fàcil estar tants anys plantant monuments de gran pressupost, aquest exercici amb una "superfalla":\n187 - Regne de València - Duc de Calàbria\nLema: La Superfalla\nInfantil - Regne de València - Duc de Calàbria\nLema: Voy a tener un hermanit@\nJa van quedant menys falles, el dia acaba, per l'Avinguda Regne de València anem fins el punt d'entrada al carrer Císcar. Iniciem la marxa cap a dalt i de tornada al centre:\n161 - Regne de València - Císcar\nInfantil - Regne de València - Císcar\nAnem amunt per Carrer del Mestre Racional i girem a l'esquerra per Salamanca. Aprofite per elogiar l'estructura antiga d'alguns edificis que entre pisos moderns i alts, amaguen una gran tradició en les façanes:\n283 - Jacinto Benavente - Reina Na Germana\nLema: A la caça del delicte\nInfantil - Jacinto Benavente - Reina Na Germana\nLema: La granja de Jacinto\nPublicado por Dani García en 16:35


Novetats | Audenis Llibreria Musical\nDescobreix les últimes notícies i novetats de la nostra botiga\nLa sèrie */Easy Piano Pieces and Dances/* és un tresor de les peces més fàcils que molts compositors famosos han escrit. La sèrie constitueix un punt de partida ideal perquè els estudiants coneguin l'escriptura d'un compositor en particular. Totes les peces apareixen en la seva forma original sense que siguin...\n— de maig 2020 — 5 vistes Danses Piano fàcil\nDurant aquests dies podeu seguir fent les vostres compres tant de partitures com d'instruments al nostre web. Si voleu podeu marcar l'opció recollida a la botiga i us les entregarem de 10 a 14 hores previ avís....\n— de maig 2020 — 86 vistes\nSeguim oberts online\nDavant la situació provocada pel COVID-19 hem tancat la nostra botiga física, però seguim a partitura.audenis.com oferint el nostre catàleg de partitures i llibres, per recolzar-te durant el confinament a casa; us informem que s'estan prenent totes les mesures d'higiene, perquè tots els nostres treballadors estiguin protegits....\n— d’abril 2020 — 255 vistes


Quan va arribar l'epidèmia a Espanya, les mascaretes d'un sol ús tenien un preu aproximat de 0,60 euros la unitat\nper Coral Méndez 29/10/2020 18:41h\nLa mascareta s'ha convertit en l'article imprescindible per als temps que estem vivint, ja que és de gran ajuda per a intentar frenar la propagació del coronavirus, que tantes conseqüències està deixant al voltant del món. Quan va començar la primera ona del coronavirus al nostre país, també va començar una peculiar batalla entre els supermercats, que s'esforçaven per llançar abans que els altres les mascaretes. Però, què passa amb el cost d'aquests articles?\nQuan va arribar l'epidèmia a Espanya, les mascaretes d'un sol ús tenien un preu aproximat de 0,60 euros la unitat. Ara, podem trobar mascaretes per un preu aproximat de 0,30 euros.\nEl mitjà 'El Español' ha publicat una taula de preus en què es pot comprovar quins són els supermercats que ofereixen les mascaretes d'un sol ús més econòmiques. En aquesta taula estan els supermercats Mercadona, Carrefour, Alcampo, Dia, Hipercor i Eroski. A més, el mitjà també destaca que les mascaretes més barates les venen Dia; aquests articles estan fabricats per Pi Medical Labs (que té seu en Don Benito, Badajoz).\nMercadona: La mascareta higiènica no reutilitzable de Mercadona té un preu de 30 cèntims per unitat. Cada paquet de 10 unitats costa 10 euros. Per la seva banda, la mascareta higiènica infantil no reutilitzable també té un preu de 30 cèntims la unitat i cada 'pack' de 10 costa 3 euros.\nCarrefour: La companyia francesa, d'una banda, embeni el 'pack' de 10 mascaretes reutilitzables a 2,89 euros (cada mascareta surt per 29 cèntims). El 'pack' de 50 unitats, per la seva banda, té un preu de 14,40 euros (cada mascareta surt per 29 cèntims).\nAlcampo: La mascareta higiènica no reutilitzable d'Alcampo té un preu de 30 cèntims la unitat. Es venen en 'packs' de 5 unitats a 1,50 euros.\nDia: Com dèiem, Dia és el supermercat que té les mascaretes més econòmiques. La seva mascareta és quirúrgica i té un preu de 21 cèntims per unitat. Cada 'pack' de 10 unitats costa 3 euros.\nHipercor: La mascareta higiènica no reutilitzable té un preu de 48 cèntims la unitat. En total, el 'pack' de 50 mascaretes d'Hipercor té un preu de 27,24 euros.\nCarrefour, en el 'top 2'\nA part de Dia, Carrefour embeni les mascaretes més barates, ja que no arriben a 30 cèntims per unitat. La companyia francesa ven mascaretes no reutilitzables de la marca Bergner i costen 29 cèntims cada unitat. Així, es pot comprar cada paquet de 10 unitats per 2,89 euros, i el 'pack' de 50 unitats per 14,40 euros.\nAquestes mascaretes estan fabricades a la Xina i s'importen per l'empresa Bergner Europa, amb seu a Saragossa. Mercadona, Alcampo i Eroski empaten amb un preu de 30 cèntims cada unitat. Es venen en 'packs' de 10 unitats a 3 euros.\nPrimark té els 3 articles ideals per decorar la teva casa i arrasen a les xarxes\nMalaltia Mercadona Carrefour DIA Supermercat


"És necessari fracassar per a potenciar les fortaleses de la nostra personalitat" - Entrevista | CEEI Elche | EmprenemJunts\nentrevistaSuperación personalAndrés AlejandroVectaliapersistilina\n"És necessari fracassar per a potenciar les fortaleses de la nostra personalitat"\nEntrevista a Andrés Alejandro Pinarte, director de màrqueting corporatiu del grup Vectalia\nPublicado el miércoles, 26 de junio de 2019 a las 14:02\nDes de CEEI Elx, hem entrevistat a Andrés Alejandro Pinate, director de màrqueting corporatiu de Vectalia i autor del llibre Persistilina per a conéixer alguns aspectes clau de la seua activitat professional que poden servir d'inspiració a emprenedors i empresaris.\nHola Andrés, conta'ns, quina és la teua activitat principal?\nTinc l'enorme fortuna de poder treballar cada dia en la meua principal passió que és el màrqueting. Una professió que m'obliga cada dia a estar en constant moviment i on intente valorar estratègies de branding i per descomptat de les noves tecnologies que siguen consolidant la marca Vectalia, grup empresarial del qual sóc director de Màrqueting corporatiu. El meu dia a dia, és construir una personalitat de marca emprenedora i tenaç a la vegada que detallista i líder. Treballe amb un equip de grans talents en distintes àrees que em nodreixen i em permeten continuar creixent professionalment i personalment. Esporàdicament col·labore de manera altruista donant ponències de motivació a associacions i col·lectius social si acadèmics.\nParla'ns del teu llibre. Què és la persistilina? Tot el món pot entrenar la persistilina?\nPersistilina és un concepte que vaig utilitzar en una presentació d'equip fa alguns anys enrere en el laboratori d'innovació d'Energy Sistem, on vaig treballar com a senior product manager, desenvolupant una desena de productes que en aquell moment eren top vendes i actualment ja no s'utilitzen com els DVD de sobretaula, sintonitzadors TDT i altres productes electrònics que ens van donar moltes hores d'oci però que són part de la nostra memòria. Tant en eixe moment com ara havia de treballar amb cicles de vida tecnològics de molt curta duració i que exigeixen grans reptes a l'hora de gestionar-los. I mentre realitzava una investigació sobre les grans idees que arribaven a ser èxit, em topava sempre amb un mateix secret... tots ells s'aconseguien després de molts fracassos i amb molta perseverança i persistència. I també que la consecució de grans objectius s'aconseguia perquè aquells que abandonaven un objectiu que s'havien plantejat al principi per aconseguir un millor, havia sigut clau... per la qual cosa, aprendre a tirar la tovalla era necessari per a poder continuar.\nI bàsicament d'eixe tema tracta la Persistilina, un llibre en ensenya a crear una manera de pensar més realista i positiva per a perseverar i persistir antre les diversitats personals i professionals a les quals hem de fer front.\nCom ajuden eixes actituds en la vida professional i en la vida personal?\nEl llibre comença amb un tema que a molts ens fa por, "El fracàs". I en resumen, és bàsicament necessari fracassar per a potenciar les fortaleses de la nostra personalitat. No hi ha altra forma de millorar que sentir la derrota, perquè bàsicament qualsevol entrenament que realitzem ha de tenir un component de competició, amb el qual ens puguem mesurar. No em refereix solament amb els altres, sinó amb les aspiracions personals que cadascun té. Necessitem usar la frustració de la derrota i sentir tensió interior negativa per a convertir-la en motivació real per a perseguir allò que anhelem. Per això, necessites permetre expressar-te, plorar, enfadar-te i veure't enfront de la por per a tornar a sentir l'antagònica de la força i que pugues veure que aquests símptomes són solament una manera d'ajudar-te a recuperar el teu equilibri i renovar la il·lusió. I si no és possible, pots saber identificar distintes oportunitats per a tornar a construir un nou camí.\nCom pots ajudar els emprenedors i els empresaris?\nSi t'agradaria emprendre, o ja estàs emprenent, has de saber que persistir en la teua idea o aprendre dels erros que cometes, serà part de l'èxit.\nA més has d'incloure a la persistència, la creativitat. Sense ella, els teus esforços poden caure en pous buits i necessitaràs un gran pensament lateral constant perquè l'impuls de la motivació i la persistència tinguen efecte.\nHas de protegir la teua capacitat creativa i has d'entrenar-la inclús amb més intensitat que persistència.\nHui en dia qualsevol pot tenir una bona idea, és més, la pots copiar en vivers de projectes digitals on hi ha milers que com tu, han tingut una idea.\nLa diferència està justament en qui la realitza i suporta tots els errors fins a convertir-la en una realitat. Els efectes positius de la paciència i la persistència són extremadament útils per aconseguir l'èxit laboral o en emprenedories personals. Has d'aprendre a estar còmode amb la incomoditat, a saber identificar les expectatives amb les realitats.\nPer a mi, poder treballar en una empresa socialment compromesa i que està en connexió amb la gent, em permet desenvolupar campanyes de gran abast. Quan cada dia rebem la missió de desenvolupar campanyes, cuidem moltíssim l'execució. Poder després observar i superar totes les nostres expectatives és el millor èxit. Als últimes dos anys, hem llançat una sèrie de campanyes de conscienciació que porten a la gent a reflexionar i canviar el seu comportament i és aquest fet s'ha conseguit amb el treball en equip.\nMolts! Pense que la bona creativitat i les grans idees tenen la capacitat de canviar comportaments i a la llarga, aconseguir un impacte positiu en la societat i és el que pense seguir fent. Continuar amb la transformació digital sense oblidar la responsabilitat social corporativa.\nA més, estic segur que els grans reptes ens exigiran aportar més valors de proximitat, col·laboració i superació. Crec que tots els que hem participat en projectes de grans marques gaudirem de veritat de poder treballar amb el seu creixement i aquest fet fa que tots posem el millor de nosaltres mateixos.\nI per descomptat seguir portant el meu major nombre de lectors per a ensenyar-los que aprendre tirar la tovalla ens invita a col·locar més comes que punts suspensius en els nostres reptes professionals. I pot ser que per a aconseguir-lo, vinga acompanyat de podcast i pròximament d'un blog.\nvisitas hoy 7 · visitas total 1.688\nentrevista Superación personal Andrés Alejandro Vectalia persistilina\nFecha publicación: 26/06/2019 14:02


Salvador Illa acusa el Govern de "no estar a l'altura" i erigeix el PSC com a alternativa\nPublicat 02/10/2021 11:53CET\nAcusa el Govern de victimista: "Sempre la culpa és dels altres"\nBARCELONA, 2 oct. (EUROPA PRESS) -\nEl líder del PSC en el Parlament, Salvador Illa, ha acusat aquest dissabte a la Generalitat de "no estar a l'altura del que Catalunya necessita" i ha erigit el projecte socialista com a alternativa al Govern de Pere Aragonès.\nDurant l'Assemblea de Delegats del PSC pel 40 Congrés del PSOE, ha acusat el Govern de dividir socialment en proposar "horitzons impossibles, com la independència, l'amnistia i l'autodeterminació, objectius irrealitzables que no generen consens".\nPer això, ha retret al Govern d'ERC i Junts una actitud victimista: "Sempre la culpa és dels altres. Sempre és Madrid, que la democràcia no funciona, que Europa no ens mira. Mai una actitud d'autoexigència".\nHa lamentat que encara no s'hagin aprovat uns Pressupostos de la Generalitat des de l'inici de la pandèmia i ha acusat el Govern de plantejar "polítiques equivocades i tímides", com davant del projecte d'ampliació de l'Aeroport de Barcelona --n'atribueix la paralització a desavinences internes del Govern-- i la manca de places d'FP.\nAmb aquesta situació, ha defensat que el PSC "és l'alternativa real que es va obrint pas davant el desgovern" i capaç de fiscalitzar, segons ell, les accions de la Generalitat, prendre una actitud proactiva, proposar noves mesures i defensar el diàleg.\n"ENFORTIR LA VINCULACIÓ AMB ESPANYA"\nPer a Illa, la recuperació econòmica i el progrés social després de l'impacte de la pandèmia passa per "enfortir la relació amb Espanya" i generar espais comuns, i ho ha exemplificat amb l'estratègia de vacunació.\nTambé ha demanat enfortir "la unitat del socialisme espanyol" per reforçar polítiques que ha definit com a socialistes, actualitzades, feministes i ecologistes, que garanteixin una societat cohesionada, diversa i plural.


Parlem de llibres i d'història : A l’ombra del temps, d’en Josep Maria Huguet\nA l’ombra del temps, d’en Josep Maria Huguet\nAvui us presentem A l'ombra del temps amb un petit text del mateix autor, Josep Maria Huguet.\nTítol: A l'ombra del temps\nAutor: Josep Maria Huguet\nMarç de 1981 a una platja del Maresme. L’Oriol, estudiant d’enginyeria, rumia davant del mar. Acaba de descobrir el primer amor d’una manera fortuïta, un amor que l’acompanyarà sempre.\nAixí comença aquest relat sobre l’amor i l’amistat a través de la joventut i la maduresa d’un baby boomer igualadí.\nTrasbalsat existencialment, el protagonista se’n surt com pot pilotant la seva vida a través de situacions diverses i encontres inesperats. L’Oriol cerca, descobreix, s’interroga, o simplement lluita per subsistir i mantenir-se dempeus.\nParlant amb una amiga l’Oriol s’esplaia vomitant el seu desfici: «Un dia ets aquí, un altre vés a saber on... Un dia rius, un altre plores, un dia mors... Això és tot. La vida s’esmuny... És com sembrar un camp per a ningú. Tot el que fem i vivim ja està caduc només començar, put a podrit; aquesta és la fotuda realitat... Potser sí que visc dins una fumarada que no em deixa sentir la vida, però he procurat no tornar-me boig cada vegada que reconec alguna cosa bonica que sé que ja no m’arribarà mai. No és una insensatesa creure que tu superes el món que t’envolta i voler anar més enllà?».\nEn una època de canvis vertiginosos i esdeveniments que somouen, ell ens fa evident que els néts de les guerres europees es plantegen les mateixes preguntes, tenen els mateixos somnis i topen amb les mateixes perplexitats de sempre. I tanmateix, juntament amb algunes certeses, obtenen com a resposta els mateixos dubtes de tots els temps.\n«D’acord Pep. Aprenem a bastonades que no érem tan invencibles com crèiem, que el bé fracassa freqüentment i que el mal triomfa massa sovint. Però això ens dóna dret a claudicar?», li diu l’Oriol, ja madur, a un amic seu.\nTranscorrent per la línia fronterera que separa una vida amarga d’una vida feliç, el relat es qüestiona si podem estar mai preparats per entomar la nostra pròpia existència, i intenta narrar com traginar pel món duent sobre les espatlles amors absents, desesperances i solituds, fins arribar al difícil descobriment de que l’únic analgèsic possible, l’únic indici de felicitat, és fora de nosaltres mateixos.\nPublicat per Editorial Gregal a 17:51\nEtiquetes de comentaris: A l'ombra del temps, Editorial Gregal, Gregal, Josep Maria Huguet, Novel·la\nDe teulades en amunt, per Isabel del Pilar Valero\nUn segon fora del dubte, segons Jordi Margarit i V...\nRecull de premsa (del 12 al 18 de juny de 2017)\nRessenya d'A recer dels taurons en un sofà d'escai...\nRessenya de La veritat no serveix de res\nReflexió de Joaquim Pijoan sobre Tempus Fugit\nEl refugi de la perplexitat


Amb respostes tenaces, la “política del no” enfonsa qui la promou\n30 setembre 2020 11:08\nValentí Valenciano | 24 març 2010\nBarack Obama ha aconseguit una gran victòria aprovant la reforma sanitària. Prou dies, els mitjans de comunicació ens n'han recordat els diferents intents infructuosos d'alts mandataris nord-americans, com ara Harry Truman, Lyndon Johnson, Richard Nixon i Bill Clinton. La darrera vegada, i de manera escandalosa, el naufragi de la proposta fou promogut i finançat per les companyies asseguradores del país. I ara, esperem que aviat, els Estats Units deixaran de ser l'únic país ric del món on l'accés a la sanitat depengui només dels ingressos dels ciutadans. Segurament que no es tardarà gaire a fer una interpretació política d'aquesta decisió. La relació d'aquest país amb un capitalisme prou ultraliberal, com a més salvatge, o sigui, més insolidari, s'haurà vist profanada. I probablement d'aquesta decisió en sortiran múltiples lectures, centrades en la necessitat de la intervenció dels poders públics sobre el mercat.\nO de l'avenç envers l'estat del benestar o, també, cap on diuen d'altres, de l'estat social i de dret. Ara bé, però, a més d'aquest avenç, que segurament també repercutirà a apropar la societat nord-americana a les de la resta dels altres països rics, hi ha un altre aspecte que també s'hauria de calibrar. Aquest és més de tipus de maneres de fer política. Perquè, prou republicans, més que estar en contra de la proposta sanitària, hi estaven del fet que el president Obama pogués posar en marxa una iniciativa que els ciutadans sentissin com a positiva. És a dir, els objectius i el text de la reforma eren accessoris. Si aquesta decisió beneficiava prou gent, i era una millora per al país, era secundari. Allò més important, i imprescindible, era que Barack Obama no triomfés.\nCom recordava fa pocs dies un analista de la política ianqui, ja el 1994, William Kristol, persona de prou influència en el món del republicanisme nord-americà, recomanava a aquest grup que "no debatessin la reforma, sinó que la matessin. Perquè, si els demòcrates comptaven amb un èxit, es podrien guanyar la classe mitjana del país; i ells, com a partit polític, en sortirien perjudicats". I aquesta posició política, d'estar sempre en contra de qualsevol iniciativa, sigui la que sigui, trobant, com diuen, osques al lleu, tant al nostre Estat com al nostre petit país, no ens és gens desconeguda. Per això, malgrat tots els entrebancs, que hagi estat possible dur a bon port la iniciativa, gràcies a la tenacitat d'uns dirigents, ha estat també una bona lliçó política digna d'imitar. Les maneres sempre importen. I negar-se sempre en rodó a qualsevol avenç s'acaba pagant.\nPer Rifa, fa mes de 10 anys\nEls Republicans són com els del PP, però més vius. S'embutxaquen tots els doblers i llavors no els troben mai!


Miquel Bezares: 7 contes curts\n7 contes curts\nEra sempre a l’alba quan, des de la seva tardor, Narcís desdibuixava els seus somnis sobre l’arena de les dunes. Es despullava, se li esqueixava la gola en un crit esgarrifós i els peixos d’argent, animals sobrenaturals que sotjaven son deliri, saltaven sobre el seu pànic.\nDel desert vingueres fins a mi; del cor del no-res aixecares en el meu cor una convulsiva ciutat de llum i de sequera. Ens trobàvem sempre de nit: mai no havia estat una empresa impossible habitar-te, com qui habita un iglú, en la fredor que seguia al dia encès. Una serp, però, naixé del teu ventre a l’alba infame que intentares dir-me el foc, i un tauró solcà les dunes somogudes per devorar-nos, entre milions de carnals i sarcàstiques riallades.\nSota la lenta fúria glacial hi havia una fúria encesa, un esclat de foc que rebentava la calma deserta del gel. T’obrires pas, amb els teus dits de jonc, entre l’espessa i alta nuvolada de vapor, i vas mirar-me. "Hi ha una mar per al nedador i un riu per al nàufrag", digueres només, abans d’abrasar-me i desaparèixer, devastadorament volàtil.\nHeus aquí la nit sobre Bagdad. Sota la pluja d’un foc que teixeix els ulls irisats de l’Home i de la Dona, dos cossos nus es lliuren a una carnal batalla. Del plaer neix un crit que perfora amb nocturna precisió l’espant.\nL’immigrant de la casa xinesa\nTenc prohibit trepitjar terra. Visc en una barca flotant de devuit metres quadrats, en una llar establement balancejada per la calma del port. No vaig enlloc, perquè la mar no és cap lloc. Un peix d’argent ha saltat, avui dematí, per sobre de la barca, i en el seu vol audaç he vist els ulls de Lulú que em cercaven, negats com un camp d’arròs, eternament ennuegats d’espera inútil.\ndespertaran en tu totes les feres\ni l’Arno un cos. És el teu, o el d’ella?\n© Miquel Bezares\nMiquel Bezares (Llucmajor, 1968) és escriptor. Codirigí, juntament amb Biel Thomàs, les Edicions Atàviques, experiència plàstico-poètica que es desenvolupà durant els darrers anys de la dècada dels vuitanta i els primers de la del noranta a Llucmajor. Ha publicat recentment a Edicions 62 el llibre de relats Quan els avions cauen. En podeu trobar més informació a www.miquelbezares.com, així com una mostra dels seus poemes i dels d’altres a BaleigsDIGITALs


Tu, jo i l'Otis: Si vas a Escòcia (II)...\nPer Tu, jo i l'Otis a dijous, de setembre 08, 2011\nperò si es prohibit és més bo....no?\n8 de setembre de 2011 a les 11:17\nDona, n'hi ha de molt justificades, eh? :-)\nJa veig que tu prohibiries les prohibicions :-P\n(Anava a ficar la pota amb això del "Diversion end" que no tenia ni idea que volia dir "desviació" hehe però gràcies al post anterior no ho he dit) :-P\n8 de setembre de 2011 a les 20:25\nui, com no et van prohibir tirar les fotos???\n8 de setembre de 2011 a les 23:09\nDoncs millor quedar-se a casa, no? Carai amb els suecs. Una aberaçada.\n9 de setembre de 2011 a les 18:47\nA mi m'intriga el "no puffin".\nTanta prohibició, tanta prohibició... a mi en el fons no em molesten, però de vegades trobo que hi ha excés d'informació, no?\nMaria, el no puffin en un altre lloc el vam trobar amb un dibuixet petitet d'una cigarreta. Imagino que és una manera divertida de dir "prohibit fumar", però els pobres frailecillos no en tenen la culpa...\n13 de setembre de 2011 a les 13:51


L'Audiència de València absol tots els acusats pel saqueig del Palau de les Arts - À Punt\nL'Audiència de València absol tots els acusats pel saqueig del Palau de les Arts\nEl tribunal rebutja les penes que demanava la Fiscalia Anticorrupció, d'entre dos i cinc anys de presó.\nVÍDEO | L'Audiència de València absol tots els acusats pel saqueig del Palau de les Arts\n06 de març 2020 - 16:20\nLa secció segona de l'Audiència de València ha absolt tots els acusats del suposat saqueig del Palau de les Arts Reina Sofia. La causa judicial, anomenada popularment cas Palau, investigava la presumpta malversació de fons públics en l'entitat cultural.\nEl tribunal decideix rebutjar així totes les acusacions que la Fiscalia Anticorrupció va mantindre durant anys. Inicialment demanava fins a huit anys de presó, però durant el procediment judicial, que va començar el passat 21 de novembre, va rebaixar les penes per als quatre acusats a entre dos i cinc anys de presó. Els acusava de malversació i prevaricació.\nEntre els acusats figuraven l'exdirector financer del Palau, Ernesto Moreno, per a qui el ministeri públic sol·licitava la condemna més alta, cinc anys de presó. Tres anys demanava per al president del consell d’administració de Patrocini, José Antonio Noguera Puchol; i per al conseller delegat de Patronici, Joaquín Maldonado. Per a l’excònsol de França a València i administrador de la societat Radcliffe, Pablo Broseta, en demanava dos.\nEn aquest procediment també estava acusada l'exintendent del Palau de les Arts Helga Schmidt, però no ha arribat a asseure’s en la banqueta després de morir el mes de setembre passat i, per tant, ha quedat extingida la seua possible responsabilitat penal.\nLa investigació va començar després d’un informe de la intervenció de la Generalitat del 2013 que va concloure que Schmidt va formalitzar contractes que incomplien la llei, en adjudicar, sense publicitat ni concurrència, contractacions a una empresa de la qual era consellera, Patrocini de les Arts.


El porter alemany, emocionat el dia del seu retorn ala seva ciutat natal\n2 min. Enviat especial a Mönchengladbach 27/09/2016 18:10\n651x366 Ter Stegen / T.P. Ter Stegen / T.P.\nMarc-André Ter Stegen ha tornat a casa. El porter alemany, com no, ha estat l'escollit per parlar en roda de premsa a l'estadi on va debutar. L'estadi de la seva ciutat, Mönchengladbach.Ter Stegen ha saludat tothom, mig tímid, mig divertit. La gent del bar, els responsables de premsa, els guàrdies de seguretat. Aquest va ser la seva casa. I la premsa alemanya, lloant el seu bon nivell de castellà, ha omplert la sala per veure el seu retorn.\n"És un partit molt especial, diferent. Ara, també per als meus companys, el meu objectiu serà guanyat. Però admeto que serà especial. Però la meva idea, al 100%, és guanyar"ha dit Ter Stegen.\nSegons el porter, "un professional s'ha de centrar en el partit, però és bonic veure els amics. Van ser 18 anys a aquest club, on vaig aprendre cada dia. Però per seguir millorant, calia marxar de casa i venir al Barça". Ter Stegen ha admès que "la meva mentalitat és guanyar sempre. I per guanyar títols calia marxar i fitxar per aquest equip. Vaig marxar per jugar partits així i guanyar títols".\n"Van ser 18 anys a aquest club, on vaig aprendre cada dia. Però per seguir millorant,calia venir al Barça"\nMarc-André Ter Stegen Porter\nAnalitzant el seu anterior equip, ha dit que "marcar en els primers minuts estaria bé, ja que la seva pressió alta crea problemes. Valdrà moure la pilota amb velocitat i veure quin pla utilitza el Borussia, un equip que sol donar sorpreses als adversaris. Serà un partit molt dur".\nTer Stegen, preguntat per si va meditar deixar el club aquest estiu, ha explicat que "tots els jugadors volen jugar, al Barça. Bravo volia jugar, jo volia jugar. Ell ha escollit aquesta solució i en el meu cas, toca pensar en el present. Ja no penso en el passat. Sóc feliç al Barça".\nFinalment, preguntat pel seu joc amb els peus, Ter Stegen ha comentat que "Ho sento per vosaltres si faig patir, però m'agrada jugar així, amb els peus. Així ajudo l'equip,és la meva forma d'entendre el futbol".\nLuis Enrique: "S'ha preparat el partit com s'ha pogut, amb tot just dos dies de feina"


Les administracions públiques han d’assegurar a partir d’ara l’accessibilitat de les seves aplicacions mòbils - Social.cat\nEl COCARMI denuncia que la manca d’accessibilitat és el principal obstacle a què han de fer front les persones amb discapacitat\nDimecres, 23 de juny de 2021 | 12:45 h\nLes aplicacions mòbils de les administracions públiques han d'assegurar l'accessibilitat universal | Marek Levák / Unsplash\nEl Comitè Català de Representants de Persones amb Discapacitat (COCARMI) insta les administracions públiques que facin seu el nou marc legal que obliga que, des d’aquest dimecres, tots els llocs web i aplicacions mòbils públics compleixin amb els requisits d'accessibilitat universal perquè les persones amb discapacitat puguin accedir als seus continguts en igualtat de condicions.\nAquesta obligació es deriva del Reial Decret 1112/2018 sobre accessibilitat dels llocs web i aplicacions per a dispositius mòbils del sector públic, segons el qual, des de setembre de 2019, és obligatori que les pàgines web incloguin espais accessibles per presentar sol·licituds d'informació i queixes; des de setembre de 2020, les pàgines web publicades han de ser accessibles; i des de dimecres 23 de juny ho han de ser també les aplicacions mòbils.\nEl COCARMI denuncia que la manca d'accessibilitat és el principal obstacle a què han de fer front les persones amb discapacitat o problemes de salut mental per exercir els seus drets en igualtat de condicions que la resta de la ciutadania. La situació viscuda aquest últim any, asseguren, n’és un clar exemple: davant la situació de confinament, d'aïllament social i la necessitat d'establir canals de comunicació que facilitessin el ràpid accés a la informació per part de la ciutadania, cap de les noves pàgines web i aplicacions que es van crear per pal·liar-ne els efectes era accessible universalment. Tot i que el Comitè té present les presses per fer-les i que es prioritzés la salut i la urgència, de nou, les persones amb discapacitat o problemes de salut mental van veure vulnerat el seu dret d'accés a la salut per les barreres a la informació i la comunicació.\nDe fet, l'aplicació de criteris d'accessibilitat universal, ara obligatoris, faciliten l'ús de la tecnologia tant a les persones amb discapacitat com a les persones grans, entre altres col·lectius. Per això, “l'accessibilitat és una veritable oportunitat d'inclusió per a tothom”, explica el president del COCARMI, Antonio Guillén, i reitera “la total disponibilitat de les nostres entitats per assessorar als desenvolupadors d'aplicacions sobre les solucions i mesures que necessita el nostre col·lectiu per garantir l'accés a la tecnologia”.\nEntre altres aspectes, i per garantir-ne la qualitat, les aplicacions han de ser compatibles amb eines de suport com lectors de pantalla, descripció d'imatges i textos alternatius, tenir sistemes de modulació de contrast, llum i mida de la lletra, conversors bidireccionals de textos i àudio o audiodescripció per a persones cegues o amb discapacitat visual. També han d'incloure, per a les persones sordes, subtitulat de contingut audiovisual, videointerpretació en llengua de signes o possibilitat de fer videotrucades per fer lectura labial o sistema de text alternatiu a la veu. Així mateix, s'ha de poder preveure els continguts en lectura fàcil per facilitar l'accés a les persones amb discapacitat intel·lectual.


L'Embassa't aplega més de 1.200 persones al seu primer dia - Diari de Sabadell\nL'Embassa't aplega més de 1.200 persones al seu primer dia\n[Guillermo Altarriba / Jaume Mas]\nA pocs centímetres d’un altaveu, el cos es transforma en un huracà. Les ones sonores penetren a cada porus de la pell, i la sang comença a bombejar al ritme de la bateria, com si l’ànima i el cos s’uneixin i es separessin. Són sensacions que un festival com l’Embassa’t –ambiciós i íntim, potent i abastable– oferia ahir des del primer segon.\nPinpilinpussies obria el foc d’aquesta onzena edició amb descàrregues d’energia f urioses des de l’escenari Yeearphone mentre que els primers espectadors anaven entrant. Entre els imponents altaveus carregats de foc i les darreres files, només uns metres.\nEls organitzadors es miraven el degoteig amb calma: les darreres dades parlaven de més de 1.200 entrades venudes, i les de dissabte auguraven sold out. Hi hauria festa. El duo format per Raquel i Ane a la guitarra i a la bateria –i viceversa– interrompia aquestes consideracions amb cançons de crit primal.\nMirades de complicitat entre les dues guanyadores de la Fàbrica Embassa’t i la sensació que aquestes dues arribaran lluny. Després d’una balada –greu, fosca, com de tron desesperat– el concert s’acabava.\nPoc més enllà, els sortidors ja deixaven anar generosos gots de cervesa, posant a prova el nou sistema de pagament de l’Embassa’t, el Cashless. Més enllà d’una mica de caos lògic al començament, el sistema va funcionar correctament a mesura que més i més gent entrava al festival.\nA l’escenari principal, Clara Peya i la seva banda acollien els nouvinguts amb la seva barreja d’emoció crua i feminisme combatiu. “L’Embassa’t és el festival més paritari on hem tocat, enhorabona!”, cridava a un públic enfervorit el baixista de la banda, Vic Moliner.\nPeya va presentar el seu darrer treball, Estómac, una subversió de l’amor romàntic i una llança disparada al cor “de les malalties de transmissió social”, com deien. Donant suport al discurs, una música atmosfèrica, ensangonada i descarnadora que va mantenir el públic en un puny.\nLjubliana & The Seawolf, els següents a tocar, van seguir amb un concert enèrgic que no va fer baixar el ritme. Al tancament d’aquesta edició, El Petit de Cal Eril oferia el primer concert de presentació del seu nou àlbum, Energia Fosca, sense oblidar els temes clàssics, adaptats als canvis d’instruments que els integrants han volgut introduir en aquest disc.\nLi seguirien la marxa emocional de Cala Vento, el pop inclassificable de Joe Crepúsculo i l’electrònica de Lasers i Kiasmos. Tot plegat, un primer dia rodó per a un Embassa’t de cossos que són altaveus, estómacs i huracans.


While He Was Sleeping (Mentre dormia) – La invitació a la lectura\n15 Juny 2014 by jcentell\nWhile He Was Sleeping (Mentre dormia)\nL’últim llibre que m’ha arribat a les mans me l’ha regalat l’Andrea Pozo, en tornar del seu viatge al Japó. Es diu “While He Was Sleeping” (Mentre dormia) i és d’una autora japonesa anomenada Ayano Imai.\nEl llibre és un àlbum il·lustrat amb uns dibuixos molt delicats, preciosos. Hi ha animals, aus, plantes, etc. dibuixats amb detall, sobre una història que es mou a través de les quatre estacions de l’any. Quan llegeixes aquest llibre notes una suau i dolça sensació.\nEl conte planteja la vida d’un ós que no necessita amics perquè ja té un barret molt elegant. El senyor Brown, el protagonista, és un ós amb molt estil, però sense companys.\nPerò un dia, un ocellet, un picot, decideix que el barret del Sr. Brown podria ser una casa magnífica per a ell i per a tota la corrua d’animals amb plomes que són els seus amics. I s’hi instal·la. Venen altres ocells i el barret del senyor Brown va creixent a mesura que van arribant nous inquilins.\nQuan s’acosta l’hivern, el Sr Brown se’n va a hibernar convençut que a la primavera ja no tornarà a sentir el cant dels ocells. Però… (no us puc contar un final inesperat i magnífic. Ho sento)\nL’autora del conte, Ayano Imai, ha triat un tema prou tractar en la literatura infantil, però tot i així s se’n surt prou bé i construeix una història enginyosa, amb màgia, amb al màgia d’un barret que va creixent misteriosament.\nEn el conte també notem un ús estrany del antropomorfisme perquè el Sr. Brown viu en un poble d’humans on els altres animals viuen com animals. Si això no és suficient inquietant, hi ha un altre aspecte curiós i surrealista: la casa del senyor Brown, encara que convencional en la construcció, sembla tenir un bosc al seu interior. Veiem bolets assecant-se al costat de la rova estesa, un arbre que creix a través de les estovalles damunt la taula, escales d’herba, etc.\nEn castellà, MacMillan va editar “la oveja número 108” , també d’Ayano Imani.\nI en portugués podeu trobar uan versió de “El gat amb botes” que podeu consultar al següent video.\nAquesta entrada s'ha publicat en publicacions i etiquetada amb animals, Ayano Imai, àlbum il·lustart, Mentre dormia. Afegiu a les adreces d'interès l'enllaç permanent.\n← “El Garbell”, amb les recomanacions de literatura infantil i juvenil per aquest estiu\nAprendre a llegir amb la lectura compartida. Una altra lectura és possible. →\n2 pensaments sobre “While He Was Sleeping (Mentre dormia)”\nEulalia | 25 Desembre 2014 a les 12:01\nAquest desembre me l’han portat de San Francisco però el títol és un altre…”Mr. Brown’s fantastic hat”. Explica aquesta mateixa història de la qual ens parles. Tens tota la raó… La sensació que transmet és de total placidessa i tranquilitat. La persona que me l’ha regalat no es entesa en literatura infantil però li va cridar l’atenció…per alguna cosa deuria ser.\nMoltes gràcies per fer- nos conèixer autors nous…\nAprofito per desitjar-te un bon nadal i un molt bon any 2015.\njcentell | 26 Desembre 2014 a les 19:17\nBona tarda Eulàlia!\nGràcies pel comentari. Val la pena estar al cas del que s’edita en altres països perquè hi ha títols que no s’arriben a traduir mai. A mi em passa una cosa semblant quan tinc algun conegut o familiar que viatja a l’estranger. Sempre els hi passo una petita llista de novetats que poden ser interesants de conèixer. A més, ara tenim la sort de poder seguir al dia el que es cou arreu del món. Per exemple, als EEUU del que parles, cada any, les diferents revistes publiquen llistes dels millors llibres de l’any.\nEn aquest enllaç que et passo pots veure uns bons resums, amb imatges, del que es consideren els més bons del 2014: http://www.brainpickings.org/2014/11/18/best-childrens-books-2014/\nDe tota manera, fa temps que penso que no caldria traduir-los al català. Segur que així també ajudaríem a pujar el nivell d’anglès que tenim al nostre país.\nPassa un bon any 2015!\nRespon a Eulalia Cancel·la la resposta\nJoin 2.192 other followers\nArxius Selecciona el mes gener 2021 (7) Desembre 2020 (11) Novembre 2020 (13) Octubre 2020 (15) Setembre 2020 (13) Agost 2020 (4) Juliol 2020 (9) Juny 2020 (13) Mai 2020 (12) Abril 2020 (14) Març 2020 (12) febrer 2020 (12) gener 2020 (12) Desembre 2019 (11) Novembre 2019 (12) Octubre 2019 (14) Setembre 2019 (15) Agost 2019 (4) Juliol 2019 (9) Juny 2019 (12) Mai 2019 (15) Abril 2019 (15) Març 2019 (13) febrer 2019 (12) gener 2019 (11) Desembre 2018 (10) Novembre 2018 (14) Octubre 2018 (13) Setembre 2018 (11) Agost 2018 (9) Juliol 2018 (8) Juny 2018 (11) Mai 2018 (14) Abril 2018 (14) Març 2018 (13) febrer 2018 (13) gener 2018 (13) Desembre 2017 (11) Novembre 2017 (13) Octubre 2017 (11) Setembre 2017 (12) Agost 2017 (5) Juliol 2017 (9) Juny 2017 (14) Mai 2017 (14) Abril 2017 (10) Març 2017 (15) febrer 2017 (10) gener 2017 (11) Desembre 2016 (12) Novembre 2016 (14) Octubre 2016 (14) Setembre 2016 (11) Agost 2016 (4) Juliol 2016 (9) Juny 2016 (16) Mai 2016 (10) Abril 2016 (14) Març 2016 (14) febrer 2016 (13) gener 2016 (10) Desembre 2015 (11) Novembre 2015 (12) Octubre 2015 (11) Setembre 2015 (10) Agost 2015 (4) Juliol 2015 (9) Juny 2015 (12) Mai 2015 (11) Abril 2015 (13) Març 2015 (11) febrer 2015 (10) gener 2015 (9) Desembre 2014 (10) Novembre 2014 (10) Octubre 2014 (10) Setembre 2014 (8) Agost 2014 (4) Juliol 2014 (10) Juny 2014 (9) Mai 2014 (10) Abril 2014 (8) Març 2014 (7) febrer 2014 (7) gener 2014 (9) Desembre 2013 (8) Novembre 2013 (7) Octubre 2013 (8) Setembre 2013 (8) Agost 2013 (2) Juliol 2013 (8) Juny 2013 (6) Mai 2013 (8) Abril 2013 (9) Març 2013 (10) febrer 2013 (7) gener 2013 (7) Desembre 2012 (8) Novembre 2012 (7) Octubre 2012 (6) Setembre 2012 (7) Agost 2012 (2) Juliol 2012 (6) Juny 2012 (5) Mai 2012 (9) Abril 2012 (8) Març 2012 (2) febrer 2012 (2) gener 2012 (6) Desembre 2011 (4) Novembre 2011 (6) Octubre 2011 (3) Setembre 2011 (4) Agost 2011 (3) Juliol 2010 (1)


I a tú, com t’agradaria que fossin les escoles d’aquí deu anys? |\nJames Spillane va ser un dels ponents del congrés Liderar per aprendre organitzat per la Fundació Bofill. En aquest interessant congrés es va redundar sobre la necessitat ineludible de que s’esdevinguin canvis notables en el model educatiu actual. De nou tots els experts coincideixen en paraules clau com xarxes i entorns d’aprernentatge, connexions educatives, innovació contextualitzada, formació global, tecnologia, lideratges distribuïts, formació informal, assumir riscos o fracàs escolar, entre d’altres.\nEn aquest article al diari Ara en James Spillane amplia, amb cert pessimisme, algun d’aquests conceptes. Personalment em sento més involucrat en un procés més optimisme de reflexió i innovació pedagògica que al meu entendre és possible i requereix la formació dels nostres alumnes per tal que puguin accedir amb garanties, com adults a la societat que els espera. Us animo a llegir les seves reflexions. I als més proactius a respondre el títol d’aquesta entrada que també comenta en James Spillane: I a tú com t’agradaria que fossin les escoles d’aquí 10 anys?\nJames Spillane: “Els mestres són conservadors. No els agrada la incertesa que ve amb els canvis”\nAquest expert en polítiques educatives creu que amb l’informe Pisa “el que mesures és el que obtens: els professors només se centren a millorar els aspectes pels quals seran avaluats” i que “les comparatives entre països són molt simplistes”\nL’educació canvia tant com caldria?\nMoltes coses estan canviant en l’educació. Hi ha un moviment bastant fort pel que fa a les avaluacions basades en el rendiment, un concepte que hem agafat del món empresarial. Hi veig coses bones i dolentes. Els professors han d’avaluar, i l’escola ha d’avaluar, però els aspectes que s’avaluen comporten una visió molt estreta sobre què és l’aprenentatge. S’avaluen les matemàtiques, s’avalua la lectura, l’escriptura… però l’educació és molt més que això. No ateny només les habilitats cognitives; l’educació també és el desenvolupament humà, la bona voluntat, crear ciutadans que aportin alguna cosa a la societat. ¿Es pot fer un test per a tot això? No ho crec. Així que hem d’anar amb compte. Quan fem de l’avaluació l’aspecte més important correm el risc de limitar què entenem per educació. Als Estats Units i en altres països ja hi ha evidències que els professors només se centren a millorar el que es pot avaluar. I al final el que mesures és el que obtens. És preocupant.\nQuè opina de l’educació que millora resultats a l’Àsia?\nEl problema de fer comparatives entre països és que són molt simplistes. Tothom vol ser com Finlàndia. Però cada sistema educatiu està emmarcat en una determinada societat i cultura. Alguns dels estudis més interessants que comparen l’Àsia i els Estats Units mostren com d’important és la cultura o la idea que els pares, en especial les mares, tenen sobre la intel·ligència o l’èxit. I així com els americans pensen que és una cosa que o tens o no tens, els japonesos i els xinesos, per contra, pensen que és una qüestió d’esforç. Aquestes dues maneres d’entendre la intel·ligència tenen resultats molt diferents. Si creus que és un do, no faràs res, però si creus que és una qüestió d’esforç, posaràs els teus nens a treballar. Que també té la seva part negativa. Al Japó, per exemple, tenen excés d’activitats i deures extraescolars.\nSí. I ho sabem des de fa 50 o 60 anys, és l’anomenat efecte Pigmalió . Si els professors o els pares no creuen que els seus fills siguin capaços de fer una determinada cosa, no la podran fer.\nNo som gaire bons a l’hora de fer autocrítica. Potser amb el temps es pot aconseguir tenir un grup de gent i de líders a l’escola que es preguntin: “Per què fem això així?”, “¿És això el que realment volem fer?” Però la majoria tendeixen a ser bastant conservadors, almenys això diuen les proves als Estats Units. No ens agrada la incertesa que ve amb els canvis. S’han de crear condicions perquè no hi hagi aquesta incertesa i inseguretat respecte al canvi, perquè es vegi que canviar està bé. El sistema d’avaluacions també mina la possibilitat de canvi: quan l’important són les avaluacions, no volem prendre gaires riscos. L’escola tendeix a ser una institució conservadora. En part perquè el seu propòsit clau és transmetre d’una generació a l’altra com es fan les coses.\nTotes dues coses. Pots crear xarxes de professors, pots veure més fàcilment exemples rics i vívids de com pots ensenyar les coses d’una manera diferent. Però els nens estan tan acostumats als videojocs que van a una classe i no s’hi troben tan implicats, s’hi avorreixen. És una qüestió generacional; si no et mantens al dia amb ells, els perds.\nPotser parlem més de pissarres digitals que de com transformar l’educació.\nSí, ens centrem en les menudeses en comptes de pensar en com redefinir la manera com fem les coses. Un professor d’àlgebra, per exemple, pot impartir la lliçó simplement passant un vídeo tutorial als alumnes. Però tenim por de quedar-nos sense feina… Tinc col·legues que han escrit llibres en què diuen que amb la tecnologia en vint anys ens quedarem sense escoles. Jo dic que no! Qui cuidarà els nostres nens? En comptes de veure la tecnologia com un repte o una amenaça, que la utilitzin en benefici seu. Els bons professors ja ho fan.\n¿D’aquí deu anys les escoles seran molt diferents?\nEm temo que seran més o menys com ara. L’escola té un llenguatge, i una gramàtica, que s’ha mantingut durant anys i anys. Suposo que en els últims cent anys a les escoles espanyoles hi ha hagut canvis, però, com més coses canvien, més es queden igual. Tenim ordinadors, televisors, però l’estructura segueix sent més o menys la mateixa.\nSí, i de fet crec que aquests controls contribueixen a no canviar les coses. És a dir, què canviarà que ensenyem matemàtiques d’una manera o d’una altra?\nCom haurien de ser les escoles d’aquí deu anys?\nCrearia entorns més enriquidors per als nens. ¿Vols ensenyar-los la fotosíntesi? Com a escola, com a comunitat, ¿com podem crear les oportunitats d’aprendre això? ¿Ho podem aprendre a la classe o és millor sortir pel barri? Així és com intentaria crear centres d’innovació. Hi ha certs llocs on ja estan deixant de banda tanta mètrica i tanta avaluació i s’estan arriscant. Als barris rics dels EUA n’hi ha alguns. I també en aquells que són tan pobres que el fracàs és gran i, si han de crear alguna cosa nova, la creen totalment diferent. Veiem innovació als extrems del sistema, mai al mig.\nTagged: Fundació Jaume Bofill, Innovació, James Spillane\n← Per què no ho fem al revés?\nTU TRIES: Em llegeixes o no em llegeixes! →


Viatjar amb equipatge està passat de moda. Ara amb Correos les teues maletes van directes a les vacances i tornen a casa sense necessitat que hi carregues.\nAcosta’t a qualsevol de les nostres oficines i contracta el Paq Maleta.\nDeposita el teu equipatge en qualsevol de les nostres sucursals, en la nostra consigna de la T4 o sol·licita la seua recollida al domicili.\nPega les etiquetes que et facilitem a cada una de les maletes a transportar i conserva el resguard del bitllet. \nRecull el teu equipatge o elegix que te l’enviem a casa. No oblides el teu DNI! Ho necessitem per a fer-te lliurament del teu equipatge. \nAcosta’t a qualsevol de les nostres oficines i contracta el Paq Maleta.\nDeposita el teu equipatge en qualsevol de les nostres sucursals, en la nostra consigna de la T4 o sol·licita la seua recollida al domicili.\nPega les etiquetes que et facilitem a cada una de les maletes a transportar i conserva el resguard del bitllet.\nRecull el teu equipatge o elegix que te l’enviem a casa. No oblides el teu DNI! Ho necessitem per a fer-te lliurament del teu equipatge.\nLes vacances són per a desconnectar i gaudir. Bastant tens amb fer les maletes com per a també haver de cagar amb elles fins a la destinació. Alguna vegada has pensat començar el teu viatge només amb l’imprescindible? A Correos fem el teu somni realitat amb el “Paq Maleta”!\nEste servei és l’opció més còmoda per a realitzar el teu viatge: et portem les teues maletes on vulgues, amb cobertura a tot territori nacional peninsular i les Balears. Puja al cotxe, al tren o a l’avió sense preocupacions. Portar les teues maletes a sobre és cosa del passat.\nEt proposem un procés molt senzill! Recollim el teu equipatge on ens indiques o, si ho preferixes, pots depositar-lo a qualsevol de les nostres oficines. El lliurem en 24 hores si el trajecte és entre capitals de província amb connexions més freqüents, o en 48 hores en la resta de destinacions peninsulars.\nEl servei “Paq Maleta” et permet enviar fins a 5 paquets per enviament amb un pes màxim per maleta de 25kg. Important! Disposes de 230 destinacions nacionals a què podràs enviar el teu equipatge.\nVols que una altra persona reculla les teues pertinences?\nEn este cas, la persona encarregada de recollir l’equipatge al teu lloc haurà de presentar una autorització firmada en la qual es contemplen les teues dades personals i les seues, juntament amb una fotocòpia del teu DNI.\nConsulta el preu a les nostres oficines de Correos


Audemars Piguet Royal Oak Concept Flying Tourbillon GMT Watch Hands-On - mans amuntLlegir Més\nPrincipal mans amunt Audemars Piguet Royal Oak Concept Flying Tourbillon GMT Watch Hands-On\nFins i tot entre tots els Royal Oaks i l’alta horologia presentats per Audemars Piguet per SIHH 2018, difícilment es podia passar per alt una cosa tan estranya, atrevida i exòtica com el concepte Audemars Piguet Royal Oak Concept Flying Tourbillon GMT. Aquest no és un que atrapi els titulars de la tecnologia innovadora o el disseny radicalment nou per a la marca el 2018, però sí que introdueix el primer tourbillon volador d’Audemars Piguet, així com algunes actualitzacions del disseny, i és l’últim d’una col·lecció que és inherentment polaritzant i interessant. .\nTotes les imatges pràctiques de David Bredan\nEl concepte Audemars Piguet Royal Oak és present des del 2002 i ha estat el llenç per a algunes de les creacions més avantguardistes i futuristes d’alta horologia. Semblava portar la idea del Royal Oak Offshore a un lloc encara més "xtreme" i "xperimental". El Tourbillon GMT Audemars Piguet Royal Oak Concept va sortir el 2011 i va introduir el formulari bàsic que veiem continuat aquí. Més antecedents: el tourbillon volador es va inventar a Alemanya el 1920. Un tourbillon volador, només per recordar-lo, és un tourbillon que es suspèn de sota, resultant tant una forma obstruïda pels ponts, com a una mena d'efecte flotant. . També és una manera de fer un tourbillon encara més delicat, complicat i car.\nL’audemars Piguet Royal Oak Concept Flying Tourbillon GMT realment comparteix la designació com a primer rellotge de voladors volador d’AP amb un altre moviment que es troba al Royalburn Royal Oak Concept de les carreres de diamants que es va introduir simultàniament per al 2018. A més del tourbillon, hi ha alguns altres canvis notables en el disseny i els materials d'aquesta última versió. Els rellotges anteriors Royal Oak Concept han utilitzat una gran quantitat de ceràmica i altres materials exòtics en el moviment, com ara la fibra de carboni; vegeu els nostres avantatges amb Audemars Piguet Royal Oak Concept GMT Tourbillon amb ceràmica blanca aquí.\nVisible al costat del rellotge, aquesta vegada es va escollir un titani esmerilat de sorra negre per als ponts centrals, amb facetes polides i tonificades en or, que és un toc fresc, segons la meva opinió. També es poden veure visions del moviment d'Audemars Piguet (a casa, per descomptat) 2954 mitjançant obertures entre les diverses indicacions. A més de l’hora i el tourbillon a les 9, hi ha la segona zona horària indicada a través d’un disc a les tres en punt amb una obertura que sembla com un d’aquells amplis visites de data que, per sort, majoritàriament han sortit fora. moda. Parcialment revelat sota vidre fumat és la part del disc que actualment no es mostra.\nPotser no és fàcilment palès per a què serveix el “H, N, R” a les 6, sinó que simplement indica la configuració de la corona. H és per a les hores (hores) franceses on es pot configurar l'hora, N és per a neutre (neutre) quan la corona s'empenya fins a tot arreu, i R es fa per remontoir (bobinatge) on es pot moure el moviment. En els rellotges anteriors Royal Oak Concept Tourbillon GMT, això ho indicava a mà. La novetat d'aquest rellotge és una indicació de disc integrada amb més elegància a la resta del disseny. Això serà senzill per a l’usuari, però obscur per a l’espectador que tindrà una impressió d’alguna cosa que només sembla generalment tècnica i complicada.\nEl bisell de faceta octogonal (encara en ceràmica) amb els seus vuit cargols miraculosament alineats, òbviament lliga la família de conceptes prou distintiva a la més àmplia col·lecció Royal Oak. El cas, en canvi, és radicalment diferent de qualsevol altra cosa a AP. Aquí, es troba en titani esmerilat. Les seves facetes geomètriques, que tenien ressò en els ponts i altres elements, em recorden un bucle de mapeig de vídeo, una serralada de 8 bits, Kryton de la ciència-ficció britànica Red Dwarf o, potser, un rellotge Linde Werdelin Octopus - totes les inspiracions de disseny de rellotges fins. . Fa 44 mm d’amplada, 16, 1 mm de gruix i 100m resistent a l’aigua amb una corona de cargol. El cas és força llarg, però, amb una corretja de goma que surt de les mànigues, de manera que els canells que d’altra manera poden allotjar un rellotge de 44 mm haurien de tenir compte de les possibles sobrecàrregues.\nEl rellotge Royal Oak Concept també és nou per als rellotges GMT / tourbillon, el guarda-corona que incorpora el impulsor a les 4 en punt, ara canviat per ser angular en lloc de rodó. Aquest impulsor avança el disc del segon fus horari en una hora. Com a un costat pedant, crec que en el sentit més estricte, els rellotges denominats "GMT" suposen "mostrar" la segona zona horària en 24 hores, mentre que aquest segon disc de zona horària mostra 12 hores.\nSi bé el turbillon volador proporciona molta fascinació mecànica i enlluernadora al costat del rellotge, no es veu des de la part posterior del rellotge. Aquí, es poden veure ponts esqueletitzats amb acabats majoritàriament raspallats i arenats i una mica més del moviment. També es pot veure amb més claredat els dos barrils i les seves fonts principals que proporcionen una magnífica reserva de 237 hores (uns 10 dies). El calibre 2954 Audemars Piguet, fabricat a 3Hz i funciona a 3 Hz, és “nou” amb el seu turbillon volador, però comparteix molt en comú amb els rellotges GMT Royal Oak Concept Tourbillon GMT, incloent-hi la mateixa freqüència i reserva de potència. és més una evolució que una cosa totalment nova. El seu disseny del pont és diferent, però crec que altres canvis inclouen la manera com l'indicador de posició de la corona funciona més simplement com a disc.\nLa mania del tourbillon ha disminuït fins a cert punt, juntament amb l'extravagància horològica que va ser destacada fa uns anys, i recentment més marques es concentren en les peces principals, en el nivell i en el preu dels preus. Per què fer ara un tourbillon volador? Per mantenir-se competitius en l’àmbit dels rellotges d’esport d’ultra luxe com els de Hublot, Richard Mille i Roger Dubuis, potser cal recordar als col·leccionistes que el Royal Oak Concept encara pot ser fresc i seguir evolucionant encara més. El rellotge Audemars Piguet Royal Oak Concept Flying Tourbillon GMT (ref. 26589IO.OO.D002CA.01) té un preu de 170.000 dòlars . audemarspiguet.com\nArticle AnteriorCecil Purnell V17 Torneig biaxial del temps mundial, rellotge hands-on\nArticle SegüentRellotge de mà en esmalt Jaquet Droz Grande Seconde Quantieme Ivor Esmalt\nFins i tot entre tots els Royal Oaks i l’alta horologia presentats per Audemars Piguet per SIHH 2018, difícilment es podia passar per alt una cosa tan estranya, atrevida i exòtica com el concepte Audemars Piguet Royal Oak Concept Flying Tourbillon GMT. Aquest no és un que atrapi els titulars de la tecnologia innovadora o el disseny radicalment nou per a la marca el 2018, però sí que introdueix el primer tourbillon volador d’Audemars Piguet, així com algunes actualitzacions del disseny, i és l’últim d’una col·lecció que és inherentment polaritzant i interessant. . Totes les imatg © Copyright 2021


Amb la CUP, cap a la República Catalana: Autodeterminació, Amnistia, Ruptura Democràtica!\n07/10/2019 Apunts amb llibertat\nPer Poble Lliure\nPoble Lliure fa públic el seu suport entusiasta a la candidatura de la CUP a les eleccions del proper 10 de novembre, i felicita el conjunt de militants i simpatitzants de l’espai d’unitat popular per la decisió valenta i madura de no abandonar cap àmbit de lluita i assumir, també al cor de la bèstia, la defensa dels drets i llibertats del poble català.\nL’experiència dels darrers mesos i anys, marcada per la repressió, la involució autoritària de l’estat espanyol i l’acció desplegada per l’aparell d’ocupació (policial, judicial, mediàtic i administratiu) contra el nostre poble, ens demostra que aquests drets i llibertats tan sols seran realitzables en el marc d’una República Catalana independent.\nI alhora, el tancament de files de tots els partits monàrquics, del PSOE a VOX, en defensa del règim i la repressió, i en contra de les demandes democràtiques d’autodeterminació i amnistia per part del poble català, demostra que l’única via a la llibertat, la democràcia i la República és la Ruptura Democràtica respecte un estat hostil i autoritari.\nCal preparar, doncs, la Ruptura, i cal fer-ho enfortint i empoderant el nostre poble, i afeblint a tot arreu on tinguem l’oportunitat l’estat opressor. No podem esperar càndidament cap oferta de diàleg per part dels qui saquegen la nostra societat (aparell de l’estat i IBEX35) i actuen amb tota impunitat contra els nostres drets fonamentals. El diàleg només existirà quan fem valdre els nostres drets.\nCam ja vam dir a l’abril, amb el Front Republicà, és en aquest sentit de preparar la ruptura democràtica com cal entendre la presència de representants polítics a les corts espanyoles. Per això expressem el nostre suport a la CUP, amb l’esperança i la confiança de poder desplegar una política de denúncia del retorn a les arrels franquistes de l’estat, i de bloqueig de les seves institucions fins que aquest no accepti negociar una solució democràtica a les demandes del poble català: L’exercici i implementació del Dret d’Autodeterminació, i l’Amnistia, el tancament de totes les causes judicials obertes contra l’independentisme i la retirada de les forces d’ocupació del nostre territori.\nInsistim de nou en que l’acció institucional de ruptura tan sols és possible quan va estretament lligada a un procés d’empoderament, organització i mobilització popular. I per tant ha d’executar-se en coordinació amb el moviment realment existent, el poble organitzat; defugint personalismes, vedettismes i accions individuals que sovint acaben (com hem vist recentment al parlament espanyol) en una deriva ideològica i estratègica, i en una actuació contrària als anhels i reivindicacions populars.\nPer aquests motius, cridem el conjunt dels sectors socials compromesos amb la lluita per la independència i la transformació social a expressar el seu suport a la candidatura de la CUP, i a organitzar-se des de la base per fer de les eleccions del 10N un nou pas endavant en l’articulació del moviment popular per una República Catalana independent, igualitària i democràtica.\nSecretariat Nacional de Poble Lliure, 6 d’octubre de 2019\nL'independentisme es mobilitza a Girona durant la Diada\n«Males notícies, sergent!...»\n«Doctor, en la caserna...»\nL'Assemblea per Cadaqués denuncia el pacte de govern entre Junts i Fem: "pot comprometre greument el futur del municipi”


El gran envelat final de Txarango | Enderrock.cat\nHelena M. Alegret | 14/06/2021 a les 10:30h\nDesprés d’una exitosa dècada de trajectòria, Txarango estava a punt d’acomiadar-se dels escenaris amb la gira El gran circ pels Països Catalans i Europa, però la pandèmia els va arruïnar els plans. Lluny d’acoquinar-se, el grup s’ha reinventat i el comiat s’ha transformat en un doble àlbum de versions pròpies amb una quarantena d’artistes convidats, titulat El gran ball (Halley Records, 2021). El projecte és una gravació d’edició limitada i numerada destinada en exclusiva als 100.000 seguidors que van comprar l’entrada i que gaudiran de la recompensa. El cantant Alguer Miquel i la banda han declinat fer declaracions, de manera que els protagonistes del seu disc de comiat parlen del llegat de la banda del Ripollès. Són cantants i grups d’arreu dels Països Catalans i de tots els estils connectats amb la filosofia de Txarango.\nTxarango ha escrit part de la història recent de la música popular catalana des de la fusió i el mestissatge i ha obert el camí a noves generacions. Per això l'envelat d’El gran ball s’ha omplert d’artistes coetanis, però també de desenes de músics, cantants i grups de tots els estils musicals i d’arreu dels Països Catalans que en confessen la devoció per les cançons, el compromís i el llegat de la banda. Un dels darrers i més sorprenents a entrar a l’estudi per participar al tribut ha estat Lluís Llach, que ha versionat “Cançons de llibertat”, dedicada als presos polítics i exiliats. “Com a cantautor de 72 anys puc dir que hi ha un fil conductor entre la vellíssima i geriàtrica Nova Cançó i grups com Txarango. És fantàstic veure com jo podria signar les lletres d’Alguer Miquel de dalt a baix. Són músics magnífics que no entenen la música com una cursa sinó com a formació i transformació personals”, afirma Llach.\nEL FIL DEL MESTISSATGE\nEntre els somnis d’envelat, Txarango ha copsat el fil conductor invisible de les músiques populars que han perviscut a les festes majors. D’escenari en escenari, els joves s’han emmirallat en els veterans. Alguns músics els recorden entre el públic o com els seus referents. El vallesà Joan Garriga, que interpreta “La foguera”, anota que “Txarango havia reconegut que tenia Dusminguet com a grup superimportant, però imagino que després va tenir la necessitat de trencar amb les seves influències. És habitual que molts adolescents hagin anat a concerts que els han afectat positivament, és fruit de la transmissió de la cultura popular. Per mi La Plateria va ser una referència però mai no he seguit el seu estil. Hi havia un fil entre ells i Dusminguet, però les nostres cançons bevien de fonts molt diferents; com Txarango fa cançons més properes a Lluís Llach que a Dusminguet”. Garriga subratlla també la dimensió que han assolit: “És un grup extraordinàriament popular que ha deixat moltes cançons que han arribat a molta gent. A la Festa Major de la Garriga del 2018 vaig cantar amb ells un fragment molt bonic de ‘Mil ocells’, que al disc canta Pau Donés (Jarabe de Palo). Davant de 10.000 espectadors, Txarango semblaven els Beatles, perquè la policia els havia de donar pas cap al lloc del concert”.\nAl principi, la banda del Ripollès també prenia nota d’altres grups compromesos, com ratifica Xavi Sarrià, que versiona “Esperança”: “Fa una colla d’anys, un dia que Obrint Pas tocava a Campdevànol ens va venir a saludar un xiquet. Es deia Alguer. Em va fer gràcia el nom perquè no l’havia sentit mai i el vaig trobar molt original i bonic. Anys després ell i els seus amics es van convertir en el grup més important de l’escena catalana”. Sarrià valora el seu llegat: “Han demostrat que es pot ser un grup massiu i intergeneracional sense renunciar a les teues idees, aprofitant la força de les cançons per sembrar la transformació. I tot, en català. De vegades se’ns oblida la gran sort que tenim que els joves amb talent continuen triant la nostra llengua per fer grups de música. I com la normalitzen i l’alliberen dels prejudicis”.\nEn aquesta línia, Klaus Stroink del grup revelació Stay Homas (“Som foc”) anota la seva impressió sonora: “Van agafar l’ska-reggae del qual bevia des de feia anys el mestissatge català, però amb una bateria superrecta com si fos música pop, i el resultat camina que t’hi cagues. Han tingut una cura especial amb els vents, gravats com si fos una big band i amb uns arranjaments increïbles. La cura musical és molt guai, tenint en compte que feien pop i no requeria tant de farciment”.\nLES VEUS DEL ROCK CATALÀ\nAl disc coincideixen diverses generacions i estils, com el cantant i lletrista de Sopa de Cabra, Gerard Quintana, que interpreta “Que tot et vagi bé” amb Natxo Tarrés de Gossos: “La col·laboració amb Txarango ha estat un regal, i que hagi estat amb en Natxo encara més. Hem compartit l’amor pel llarg viatge i les hores d’espera abans de sortir als escenaris i hem begut el mateix vi. Hi ha alguna cosa de Txarango que em fa tornar a casa, a allò més profund que em va motivar a l’hora de triar la meva ruta a la vida. Està bé que ells em recordin d’on vinc, per saber cap on vaig. Facin el que facin sempre hi seran, i anirem veient com les llavors que han plantat van creixent i ens fan impossible oblidar el sentit de la llibertat”. També s’identifica amb la mateixa germanor el cantant i guitarrista Natxo Tarrés: “Txarango són especials de cap a peus. Han deixat el llistó molt amunt. Són persones implicades amb el món que els envolta i això no és gens fàcil i menys en un grup. Em va emocionar saber que Gossos érem un referent per a ells”.\nEl cantant d’Els Pets, Lluís Gavaldà, que participa al disc fent “Quan calla la ciutat”, rebla: “Txarango són un oasi de compromís i coherència en un món cada cop més materialista i desideologitzat. Es mereixen tot el meu respecte. A més, la seva proposta sonora s’ha allunyat dels seus coetanis i companys de gènere en el sentit que la trobo més melòdica i menys tribal, amb una cura especial per no perpetuar els clixés de la música mestissa”.\nLA COMUNIÓ MELÒDICA\nEn aquest últim vals coral, el cantautor Joan Dausà interpreta “Tanca els ulls” i evidencia la revelació de Txarango en la indústria musical: “La seva empremta a l’escena ha convençut els programadors que hi ha grups catalans que poden omplir grans espais, ja sigui sense cobrar entrada a la festa major o demostrant que tot té un preu i que val la pena pagar-lo. A més, han generat un nou marc de relacions i una manera coherent d’entendre l’ofici de músic en intentar preguntar-se constantment què fem i per què ho fem”.\nIgualment combreguen amb la mateixa filosofia noms populars de la indústria com ara Miki Núñez, que amb Dave Zulueta canta “El tren del temps”: “Gravar amb Txarango és una de les coses més grans que m’han passat a la vida. Ha estat espectacularment increïble, perquè és un grup que he escoltat des de petit”. També Nil Moliner (“Somriurem”) els va conèixer quan va debutar amb el grup Cybee, i en destaca les “maneres noves de construir un projecte, de fer música i de relacionar-se amb el món”. I s’hi afegeix Ramon Mirabet: “La melodia de ‘Les coses senzilles’ que hem cantat o altres cançons seves com ‘Compta amb mi’ tenen una màgia que t’atrapa i que et fan ser partícip del que t’estan explicant... De cop i volta la cançó t’entra a dins i et corre per les venes. Hi ha molta comunió amb la música de Txarango”.\nContemporanis a Txarango, col·laboren al projecte Guillem Roma, Raquel Lua i el Cor Cantabile, que han enregistrat “Et recordo”. El cor de noies, que al seu dia van versionar “Quan tot s’enlaira” al càsting del programa Oh Happy Day!, explica ras i curt el que ha significat la seva influència: “Són un grup compromès que entén el món com un sol poble”. Roma incideix en la idea que les seves propostes han anat sempre més enllà de la música: “Txarango ha estat un bon exemple de gestió d’un projecte, d’obertura en les influències, de com fer créixer unes idees, de vinculació social i de coherència amb el que significa la música! Txarango deixa el llegat que un món diferent i millor també és possible!”.\nDel mateix parer són Jo Jet i Maria Ribot: “Admirem la manera com treballen per fer la música més ètica, sostenible i humana”. El duet va entrar a l’estudi-envelat d’El gran ball per gravar “A la deriva” i s’hi van anar sumant altres artistes com Paula Giberga (La Folie), extasiada per l’experiència: “Va ser meravellós observar com escoltaven i decidien conjuntament les preses que gravàvem per escollir-ne la millor... És una meravella que es puguin fer discos amb emoció i amor”. I també Maruja Limón: “Cal caminar amb actitud i il·lusió, esquivant els imprevistos al costat de la gent que estimes. Txarango ens deixa una manera de fer música vinculada a la cultura del territori, fent de megàfon social”. Des d’Osona, els debutants Pelat i Pelut també es mostren agraïts: “Participar en un cant a la lluita i la celebració compartida és un regal enorme”. I des del País Valencià, Natàlia Pons de Pupil·les rememora: “Als nostres primers temps vam coincidir als festivals Vivers de València i Revenidas de Galícia el 2017; al Canet Rock 2018, quan els vam saludar per primer cop, i al Clòwnia 2019”.\nLa relació nord-sud és ben viva, com recorda Panxo de Zoo, que va convidar-los a Gandia per enregistrar “Una lluna a l’aigua”: “Han estat humils, tendres i bons amb els que veníem darrere”. Van compartir un dia preciós, que també va aprofitar Ciudad Jara amb ‘És hora de tornar a casa’: “M’ha agradat participar en una cançó que simbolitza un comiat. He viscut una sensació semblant als últims moments de La Raíz, i està plasmada com una alegria final”, relata Pablo Sánchez.\nPer a David Payà d’El Diluvi cantar amb ells “Terra endins” ha estat un somni acomplert: “És un crit d’esperança per reivindicar d’on venim i cap on anem, i com que som del sud tenia un sentit especial. Al primer disc d’El Diluvi, Motius (Música de Telers, 2014), volíem sonar com els Txarango i vam gravar al mateix estudi, Can Pardaler, amb el seu productor, David Rosell. No vam sonar igual però vam aprendre molt”.\nLa música és per a qui la treballa, tal com ha practicat al seu particular homenatge Miguel Serviole ‘Muchacho’: “He posat uns ventiladors molt macos a la cançó ‘El meu poble’ a més d’una veu a la tornada i inspiracions. Ens coneixem de l’època de La Troba Kung-Fú, vam coincidir a molts concerts pels pobles. Són uns musicassos, amics i família”. I així se senten Borja Penalba i Mireia Vives, que canten “No t’adormis”: “Els admirem humanament i filosòfica. Vam ser amb Ovidi4 al Clòwnia, un festival meravellós on van quedar paleses tant la seua professionalitat com la seua estima i cura per tot el que fan”.\nDes de l’òrbita jazz, Andrea Motis (“Quan tot s’enlaira”) destaca: “Tenen uns principis i un ordre a la vida molt clars. No consumeixen alcohol abans dels bolos, fan exercicis per activar-se i perdre la por. Adrenalina natural i salut sense drogues. Les seves cançons tenen una ànima que vola com la imaginació dels infants”. I Judit Neddermann (“Compta amb mi”) afegeix: “Vaig tenir la sort de participar al final de gira a l’Esperanzah i viure de prop la magnífica energia que desprenen, la seva honestedat i com es cuiden”. En total, una trentena de músics i un públic fidel per recordar les cançons de Txarango durant anys, com ha fet Marala interpretant “La memòria de les mans” en clau d’havanera.\nToni Parejo, 14/06/2021 a les 17:25\nTXARANGO......els més grans. Heu despertat en mí nous sentiments, noves formes de veure la vida. La vida, allò que passa quan.....!!!\nMcp, 17/06/2021 a les 06:46\nUna petjada ...\ndendera, 25/09/2021 a les 21:38\nUna petjada que no desapareixerà mai. Txarango un abans i un després.. rés serà igual sense vosaltres. Gràcies.