Membres de l'Associació | Xarxa de Festivals Musicals de Catalunya\nXàfec > Membres\nLlistat de tots els membres de l’associació. Desplega les pestanyes per obtenir tota la informació en cada cas.\nAssociació cultural garrotxina amb una llarga història relacionada amb l’organització d’esdeveniments musicals.\nBanyoles, Pla de l’Estany, Girona.\nEl Festival de la Veu de Banyoles explora totes les possibilitats d’aquest element que no és visible però que tothom porta incorporat, omplint la ciutat de propostes artístiques per a tots els públics. Se celebra pels voltants de Sant Joan i compta amb actuacions i activitats paral·leles per deixar-se sorprendre, per escoltar, assaborir i viure intensament.\nBarcelona, Barcelonès, Barcelona.\nBankrobber és un segell musical fundat a Barcelona a finals de 2001. A més de treballar amb diferents artistes sota el model de 360º que inclou discogràfica, editorial musical i agència de management, també s’ha implicat al llarg del temps en l’organització de nombrosos cicles i festivals.\nSitges, El Garraf, Barcelona.\nLes Barraques de Sitges estan formades per sis entitats socioculturals del poble de Sitges. Des del 2013 s’han ofert una varietat de propostes musicals d’arreu dels territoris dels Països Catalans, Euskal Herria i Galícia donant sempre visibilitat a les llengües germanes, així com també de l’Estat Espanyol. Oferim una programació musical molt variada, amb paritat, de diferents estils passant del rap fins a folk, pel reggae al pop, del rock al trap, d’artistes consolidats nacionalment a artistes emergents, i tot això amb l’objectiu de que tot el públic tingui cabuda, des dels més petits als més grans.\nÉs un projecte que ve des de baix, de l’arrel del poble, autogestionat i sempre sense grans productores darrere que fan que rodi tot. El principal motor de les Barraques són les persones voluntàries que any rere any col·laboren desinteressadament aportant el seu granet de sorra, sumant-se així a les empreses comarcals que aporten i col·laboren per remar cap a la mateixa direcció. creant aquest espai cultural amb l’objectiu de mantenir la cultura viva, que l’espectador s’emporti una experiencia enriquidora i sobretot demostrant que el teixit associatiu de la vila unit, pot fer molt per la cultura.\nSalt, Gironès, Girona.\nFestival dedicat a les músiques d’arrel afro-americana popularment coneguda com a Black Music. El BMF no només busca programar propostes de Soul, Funk, etc.. sinó també explorar en propostes que mostrin com la Black Music ha influenciat en altres gèneres musicals i així aconseguir apropar nous públics a aquest gènere. Amb seu principal a Girona el BMF programa també en altres poblacions de les comarques gironines i de Catalunya.\nEl Cantilafont és el Festival d’Arts del Lluçanès. És itinerant, cada any es celebra en un espai per descobrir del territori, per transformar racons que no són a la ment col·lectiva de tothom. Aposta per una proposta musical, d’arts escèniques i gastronomia de proximitat, apropant nous llenguatges entre artistes consolidats i projectes emergents. Una explosió artística, feta a mida, que reivindica la cultura lluny de les multituds amb un format humà, delicat i assequible. Es tracta d’un Festival Itinerant, per tant, no té una població fixa.\nCassà de la Selva, Gironès, Girona.\nEl projecte Càntut. Cançons de tradició oral sorgeix per recollir i difondre la música popular i tradicional recordada per la gent més gran de les comarques gironines, i reivindicar així unes cançons i uns repertoris musicals lligats a la cultura catalana. Per tal que aquestes cançons esdevinguin realment emotives, pràctiques i comunicatives, neix el Festival Càntut, una proposta per a tots els públics amb concerts, tallers, xerrades, exposicions… però sobretot amb una manera d’entendre la música: més propera, de la gent, allunyada de grans escenaris i que vol trencar barreres entre artistes i oients.\nVilanova i la Geltrú, Garraf, Barcelona.\nEl Tingladu des del principi ha estat i és un festival multigènere que no es basa en un sol tipus de música sinó que té la intenció d’aconseguir portar els grups més interessants i populars d’arreu dels Països Catalans. Grups que d’una banda demostressin la qualitat i la varietat de les propostes musicals en català i de l’altra que també fossin capaces de fer viure una nit de festa amb grups i música parida al territori a un públic divers i heterogeni. Els darrers anys, aquests grups dels Països Catalans també han estat acompanyats de músics internacionals que creiem que han apropat més públic cap a l’escena catalana.\nSabadell, Vallès Occidental, Barcelona.\nL’Embassa’t ha esdevingut una cita per a tots aquells amants de la música alternativa a nivell català, posant el Vallès com a centre d’atenció de l’escena, i tornant a Sabadell dins el circuit musical. Havent donat altaveu a gairebé 300 artistes ja sigui dins el festival o amb les diverses programacions complementaries que se celebren cada temporada, però sempre amb un criteri valent i de qualitat buscant bandes emergents i amb projecció, el pas del temps ens ha donat la raó i gran nombre d’aquestes bandes encara han crescut molt més després de trepitjar els nostres escenaris. Petits, propers però amb una visió molt gran.\nL’Embosca’t és un festival d’estiu on podràs gaudir de propostes musicals singulars al mig del bosc, submergir-te durant unes hores en un entorn autèntic on la música i la natura es fusionen per viure una experiència única. Aprofitant el silenci dels nostres boscos, ens retrobem amb la nostra essència gràcies als concerts d’aforament reduït, concerts que ens ofereixen l’oportunitat de veure artistes vinguts d’altres planetes des d’una perspectiva molt propera i intimista. La màgia de l’espai natural permet viure una experiència única que el públic no pot trobar enlloc més. El festival té com a objectiu fomentar el retorn i l’apropament a la natura a través de la música, proposant experiències al bosc vinculades amb el creixement personal, la millora en la salut, i els valors de respecte i amor a la natura.\nEl Festival de pop, rock i folk dels Països Catalans ‘Accents’ va néixer a Reus l’any 2014 impulsat per l’associació Empenta Cultural amb l’objectiu de dotar a la ciutat de Reus d’una programació de música en català integrada per les darreres propostes musicals que sorgeixen al nostre país i cantades bàsicament en català procedents d’arreu dels Països Catalans.\nVic, Osona, Barcelona.\nLes noves tendències del jazz i la música improvisada protagonitzen el Festival de Jazz de Vic cada primavera. Un punt de trobada marcat a l’agenda dels apassionats del jazz més experimental que pretén impulsar noves formacions, ser un punt de descoberta de noves sonoritats i oferir al públic una experiència jazzística d’alta volada. El cartell compta amb artistes capdavanters internacionals així com grups del país. L’emblemàtic local de la Jazz Cava és un espai idoni per escoltar amb intensitat i proximitat els artistes que passen per Vic i, a fora, l’escenari de la plaça del Carbó esdevé un aparador i un altaveu per a tothom que, de manera gratuïta, vol descobrir les propostes musicals més innovadores.\nPirineus de Catalunya, Andorra i França\nEl Festival de Música Antiga dels Pirineus va néixer el 2011 com a projecte conjunt de 10 municipis del Pirineu, amb l’objectiu d’esdevenir una eina per contribuir al creixement econòmic del territori d’aprofitar el seu immens patrimoni natural i arquitectònic per tal de fer arribar la música de qualitat a racons aïllats de la muntanya, amb poques possibilitats d’accedir a propostes culturals.\nBegur, Baix Empordà, Girona.\nFestival auster de la Costa Brava, malgrat la seva llarga trajectòria. La seva programació és oberta estilísticament, però amb un denominador sempre present en la programació què és el flamenc. La cançó d’autor, els derivats de la música negra, també hi són sempre presents. Es programen de 4 a 5 concerts de pagament entre el Pati de les Escoles Velles i Mas d’en Pinc, i 3-4 concerts més gratuïts en diferents indrets, com el nucli antic d’Esclanyà, Sa Riera, Sa Tuna i el Castell. El festival te lloc entre finals de juliol i finals d’Agost.\nVàries poblacions, Gironès, Girona.\n“Les arts en viu a la plaça del poble”. Organitzat conjuntament amb el Consell Comarcal del Gironès, es programa una nit d’arts escèniques (música, dansa, poesia, màgia,…) a 6 pobles del Gironès: Sarrià de Ter, Fornells de la Selva, Cervià de Ter, Vilablareix, Sant Gregori i Madremanya. Cada nit hi ha una programació diferent de 6 artistes. El Festival té entre els seus objectius principals animar i donar sortida a nous creadors, i fer més accessibles les arts en viu.\nFestival Monocicle - Festival de música d’autor/a de Sant Pere de Ribes\nSant Pere de Ribes, El Garraf, Barcelona.\nEl Monocicle és un projecte sense ànim de lucre impulsat el  2015 per un col·lectiu melòman de la música i l’entitat Els Xulius-Centre Social Ribetà a Sant Pere de Ribes (Barcelona) per a donar suport i difusió a la cançó d’autor/a. El projecte convida el públic a conèixer els artistes participants a través dels concursos de creació: Concurs de cançó d’autor/a, Concurs de Videoclips “Monoclip”, i Concurs de batalla. L’’objectiu principal dels certàmens és donar espai i suport als artistes. Es tracta d’un projecte organitzat per un equip de voluntaris i que incideix en generar oportunitat i visibilitat a la cançó d’autor com també els nous creadors/es. És un projecte familiar de divulgació cultural que vol apropar la música i la creació als joves.  També col·laborem amb el comerç de proximitat prioritzant-lo o a d’altres patrocinis. “\nTàrrega / Urgell / Lleida.\nEl Paupaterres va ser creat l’any 1998 com a altaveu multicultural, per acostar el folklore sonor amb un atractiu embolcall de festa per a tots els públics, el Festival ha anat conformant la seva identitat adaptant-se a les noves realitats culturals. Al llarg d’aquest camí se l‘ha etiquetat de diferents maneres: com a festival de músiques ètniques, de músiques del món o ‘world music’ i actualment com a festival musical d’estiu de Ponent. Durant aquests anys ha centrat la seva mirada en diferents realitats musicals, en variats territoris i ha mostrat tot tipus de gèneres: des de les músiques tradicionals a l’electrònica, del pop al reggae, la rumba, la salsa…\nTorelló, Osona, Barcelona.\nEl Festus –festival d’arts al carrer– és un festival multidisciplinari on es presenten en un mateix cap de setmana propostes de l’àmbit del teatre, el circ, la dansa, la música i les arts visuals amb un denominador comú: ser capaces d’emocionar, entretenir i fer pensar a la vegada.\nSeguint la programació eclèctica i de qualitat que du a terme La jazz Cava durant l’any, l’ny 2011 va néixer el Festival Foramuralla de Vic. Des de les darreres edicions aposta per dur a terme el festival un sol dia en un mateix recinte (l’Atlàntida), amb concerts d’artistes tant nacionals com internacionals. Actuacions de qualitat en un espai idoni per escoltar-les, i a un preu assequible, amb un cartell que confecciona una radiografia no només de l’escena musical de la comarca i del país, sinó també del panorama artístic internacional.\nGirona, Gironès, Girona.\nFestival internacional de música a cappella, és a dir, sense instruments i expressada només amb la veu, on es pretén que hi tinguin cabuda tots els estils musicals del gènere (pop, jazz, clàssic, doo-woop, barbershop, coral, polifonies, sacra, renaixement…) Des dels seus inicis, el Festival coincideix amb la celebració del Temps de Flors de Girona.\ninVICtro (Bacco, Produccions Culturals)\ninVICtro va ser un dels festivals pioners en promoure la música independent del nostre país que durant 12 anys (2002-2013) va ser escena off de referència dins el Mercat de Música Viva de Vic.\nDiferent poblacions, Baix Empordà, Girona.\nÍtaca, Cultura i Acció, és un festival que aglutina propostes culturals de qualitat a un preu assequible amb l’objectiu de reivindicar la cultura com a dret bàsic. Un luxe de festival a l’abast de tothom que es celebra els mesos de maig, juny i juliol per diverses poblacions de l’Empordà.\nUlldecona, Montsià, Tarragona.\nLes Jornades Musicals a l’Ermita de la Pietat representen el gran referent musical alternatiu de tot el sud de Catalunya i nord del País Valencià. Emmarcat en un escenari màgic com l’Ermita de la Pietat, envoltada de natura i paisatge, el cicle compta amb una programació del tot heterogènia formada per les propostes més agosarades, originals i autèntiques que es poden trobar en el panorama tant nacional com internacional. Les infinites possibilitats de la música en directe prenen un caire quasi místic gràcies al feedback generat per la col·lisió i la vibració de la música, un públic divers i curiós i un espai que potencia l’experiència fins a moments de veritable ritual col·lectiu. Més de 200 bandes en 16 edicions i milers d’espectadores/rs avalen un cicle on la qualitat i la sorpresa són els eixos clau.\nLesNenesFest és un esdeveniment anual organitzat pel Celler de les Nenes. Aquest dia el bar surt al carrer per mostrar-se en la seva totalitat: terrassa, còctels, sandvitxos i música. Sobretot molta música. Una festa que ha anat agafant forma i, tres anys després, s’ha convertit en un festival de petit format i proper. La nostra vocació és apropar la música a la gent. Per un dia intentem congregar una mostra de totes aquelles músiques que ens agrada escoltar: acústic, pop, electrònica, folk… Tot té cabuda per nosaltres i volem compartir-ho amb vosaltres.\nTarragona / Tarragonès / Tarragona.\nCambrils / Baix Camp / Tarragona.\nLa Mostra de Jazz i Blues de Cambrils és un projecte impulsat per l’associació Cambrils La Mar de Jazz, nascuda el 2010, i que fins ara ha portat més de 120 actuacions d’artistes de jazz i blues del nostre país, de la resta de l’Estat i també internacionals.\nLa programació de la Mostra de Jazz i Blues de Cambrils es realitza al Teatre del Casal i a la Cripta de l’Ermita, amb capacitat per a 250 i 130 persones, respectivament, i també en diversos locals nocturns del municipi. Paral·lelament, la Mostra ofereix un cap de setmana de música en directe al Parc del Pescador, en plena zona turística de Cambrils, de tipus gratuït i oberta a tota la ciutadania amb l’objectiu de difondre el jazz i el blues i la música en directe en general.\nCambrils La Mar de Jazz és una associació integrada per 50 socis aproximadament, bàsicament de la localitat, però també d’altres ciutats i poblacions del Camp de Tarragona.\nCabrils, Maresme, Barcelona.\nEl “MUSICAB festival” és la reinvenció i ressorgiment de l’antic Festival de Música de Cabrils que es va crear el 1989. El 2016 va iniciar aquest nou camí i es va passar del tradicional festival cabrilenc amb un caire eminentment clàssic a un festival adaptat als nous estils musicals i molt més contemporani, proper, actual, senzill i sense etiquetes. Tot això, amb l’objectiu de renovar-lo, apropar-lo a la realitat del municipi -amb una població molt més jove- i alhora atraure públic dels municipis veïns i d’altres indrets de Catalunya.\nLa voluntat del MUSICAB va molt més enllà de la música, barrejant gastronomia i patrimoni, oferint visites guiades gratuïtes a espais d’interès com les Vinyes de Cabrils, l’Arborètum de Catalunya i l’Església de Santa Creu amb tastos musicals i gastronòmics, o els vermuts musicals on donem espai als grups amateurs que comencen amb una qualitat excepcional, per arrodonir un cap de setmana d’allò més estimulant.\nEl festival NEU! neix l’any 2014 en el transcurs d’un viatge a la capital Alemanya de Berlín, al viure en primera persona l’explosió artística que envolta a la música i que es respira a la ciutat. Art i emergència sense prejudicis, amb l’única necessitat de crear i compartir, com també creiem que són els principals pilars que ens defineixen i caracteritzen.\n“Neu!” era el nom d’un grup de música de rock experimental dels anys 70 i curiosament vol dir “nou” (de novetat) en alemany, factor que ens recorda als organitzadors a estar al dia en tot moment. A més, el nom s’escau plenament en l’estació en la que se celebra el festival, l’hivern. Mantenint l’esperit multidisciplinar que va impulsar la idea de la creació del festival, la música seguirà essent l’epicentre de totes les arts que ens acompanyaran.Programant en equilibri els artistes capdavanters de l’escena i els noustalents més emergents, locals i innovadors.\nEl Nowa Reggae és un festival de música jamaicana i d’activitats culturals i esportives que es celebra durant el mes de juliol a Vilanova i la Geltrú en diversos espais de la ciutat. El Nowa Reggae és un festival únic pel seu format i lloc on es desenvolupen els seus concerts. S’ha transformat en un referent de primer ordre a Catalunya i dels millors considerats a la resta del país gràcies a la combinació d’estils musicals jamaicans i per l’excepcional emplaçament on es celebra, just davant de la platja de Vilanova i la Geltrú.\nEl primer festival de música pensat totalment per a nens i nenes d’edats compreses entre els 0 i els 14 anys. Les nenes i nens són els autèntics protagonistes i tot està pensat i dissenyat a la seva escala, per a que puguin gaudir de la música com no ho han fet mai. Volums adequats, concerts curts, molta varietat i artistes amb una predisposició molt especial.\nLes Planes d’Hostoles, La Garrotxa, Girona\nEl festival va néixer l’any 2016 amb la voluntat de dinamitzar la vida cultural i econòmica del municipi en els mesos d’estiu, mitjançant la organització de concerts de música d’estils diversos en localitzacions no destinades a aquesta finalitat. La idea és oferir concerts de qualitat en indrets peculiars en set localitzacions diferents. El Festival també ha apostat per fer que un dels concerts tingui finalitats solidàries i que la recaptació es destini a una fundació per a la investigació de malalties infantils.\npopArb / Cultura Dispersa\nArbúcies, Selva, Girona.\nDel 2005 al 2015 (11 edicions), el popArb va promoure la nova escena musical pop i rock catalana amb una inèdita política de proximitat amb el públic i respecte amb la població on es celebrava.\nL’Escala, Alt Empordà, Girona.\nEl Festival Portalblau és un festival que promou els valors mediterranis. L’eix conceptual és potenciar els valors de la cultura Mediterrània. Les activitats que es duen a terme es focalitzen en la Mediterrània com a l’ADN del Festival. Aquesta característica és l’objectiu a buscar en cada edició, ja que és la seva essència.\nEnguany, farà 15 anys que es va donar el seu tret de sortida i cada any ha anat ampliant el seu ventall d’activitats i espais. Un dels seus trets més característics són els espais del Festival, sites específics d’alt valor i d’interès patrimonial escollits per la seva exclusivitat i riquesa paisatgística. Uns escenaris plens d’història que fan que Portalblau sigui una mostra cultural única i singular.\nPortalblau és un festival compromès amb la societat, amb la cultura i amb el medi ambient. La cultura és un dels elements clarament definitoris de la raça humana. La música i l’art, en totes les seves expressions, són elements necessaris, imprescindibles i molt efectius en la transmissió de valors humans. Els agents que intervenen en l’organització de festivals tenen una oportunitat per dur a terme aquesta tasca. Una tasca que manifesta la importància de la cultura com a element de cohesió social.\nUn altre tret característic és la creació de noves sinergies i la voluntat de ser un espai de trobada, de creixement social i de diàleg permanent el Festival Portalblau, en l’edició de 2021, van programar dues col·laboracions amb festivals del territori: el Festival Sismògraf (Olot) i el Festival Mot (Girona i Olot).\nPortalblau, un festival que al llarg de totes les seves edicions ha ofert un ampli ventall de propostes culturals de gran qualitat. Música, dansa, teatre i jornades de debat i reflexió formen part de la seva programació des dels seus inicis i per molts anys més.\nSay It Loud és una proposta artística i comunitària que posa al centre, principalment, la música d’arrel negra i les seves diferents interpretacions. Més enllà dels estils i formats, el projecte vol posar en valor no només el que es porta al escenari sinó també com es fa. Es tan important el procés com el resultat, per això volem destacar també l’aposta del festival pels equipaments públics i l’economia social. En actiu des del 2008, un dels objectius del festival es poder acostar artistes internacionals de primer nivell i demostrar que les propostes que neixen de l’economia social, fetes en espais públics i sense grans patrocinis privats son capaces de situar-se a primera línia de l’activitat cultural de la ciutat.\nSilenci, Festival de Música en Espais Singulars\nFestival de música en espais singulars. L’enunciat ho diu tot: és un festival de música en espais d’interès patrimonial de la Garriga, i al poble hi ha espais arquitectònics fantàstics. Quan hi passegem, moltes vegades, pensem: com deu ser aquesta casa per dins?, deu estar ben conservada? Silenci és un festival tafaner: ens permet entrar en espais singulars per descobrir-hi propostes igualment singulars.\nL’Hospitalet de l’Infant (Baix Camp) / Reus (Baix Camp) / Tarragona (Tarragonès), Tarragona.\nFestival de Música Independent de la Costa Daurada, que va celebrar 10 edicions (2006-2015) a l’Hospitalet de l’Infant (Baix Camp) i que en l’actualitat es manté operatiu mitjançant diversos projectes paral·lels com el festival TWINPALM (l’Hospitalet de l’Infant, des de 2012) o PALMFEST Nadal (Tarragona, des de 2016), a més de Radar PALMFEST, un ampli cicle de concerts de tardor a primavera que té lloc a Sala Zero (Tarragona) i Sala Japan (Reus).\nEmmarcat en uns entorns immillorables, el VIDA ha demostrat donar un nou aire a la cultura de l’oci, prioritzant per davant de tot el benestar del públic, fugint de les masses i garantint l’excel·lència en els serveis. El VIDA engloba en un únic esdeveniment diferents disciplines artístiques, amb la música com a nexe d’unió. Grans noms nacionals i internacionals configuren una línia artística diferenciada i adaptada a l’entorn. El VIDA no és únicament sinònim d’exquisidesa artística sinó que també vol fer gala de valors com el respecte a les persones, al medi ambient i a l’economia local.\nBarcelona, Barcelona, Barcelonès.\nSuport en la millora de la nostra cultura i societat, fent d’aquest projecte un reflex social\nper a joves inquiets i no tan joves però sí tan inquiets. Xtrarradio Musicfest (6 edicions)\ni Mayday Mambo (2 edicions).


El model de gestió de persones com a estratègia corporativa – CSB\nCada cop és més evident per a les empreses que gestionar el compromís és la clau per garantir unes bones relacions laborals i una reputació corporativa amb valor afegit.\nEl que ja no és tan fàcil és trobar la manera de fer que totes les accions que anem efectuant tinguin un fil conductor, que permeti que tinguin sentit i que es puguin anar adaptant a la realitat del moment.\nAra es parla molt de la construcció del “relat de l’organització” i això no és literatura, això és estratègia.\nLa gestió de les persones és una gestió estratègica i caldria tenir una bona visió de conjunt per tal de definir objectius i plans d’acció. No s’hi val amb poder atreure talent si després l’anem perdent o pitjor encara, no el sabem aprofitar mentre el tenim.\nCada aspecte de la gestió dels recursos humans requereix visió i sobretot un model clar que defineixi com fem les coses i per què.\nInvertir temps en la reflexió estratègica requereix també invertir temps en repensar com estem gestionant les persones.


VIATGES I CAMINADES: d’abril 2018\nPASSEJADA PER L’ENTORN DE LLABERIA\nEl nostre país, Catalunya, és riquíssim, espectacular, meravellós; ple d’espais naturals inimaginables, farcits de vegetació o d’una orografia impressionant. Molts d’ells són a tocar de casa de cadascú, a pocs quilòmetres i des d’ells es pot gaudir d’esplèndides muntanyes sense perdre de vista el mar, aquest mar blau tan consubstancial a Catalunya, tan integrat al nostre tarannà, al nostre ADN. Crec és impossible caminar per aquestes muntanyes i no aturar-se repetidament per deixar voltar la mirada sobtats del que veiem, del que percebem, del que ens transmet aquesta terra; de la bellesa incomparable de tots els racons i raconets que conformen aquestes muntanyes dites de la serra pre litoral.\nAvui ha estat un dia d’aquells, dels molts que tinc, en que he fruit d’aquest territori del que no renuncio a qualificar com a “meu” en una clara equivocació ja que soc jo qui en formo part, i consegüentment, jo soc d’ell i no pas ell meu. Però ja ens entenem, oi? Els qui som amants de l’espai natural, de la muntanya, dels viaranys, dels corriols, de l’aire lliure, del sol, del vent, del fred i de la suor, ja ens entenem.\nLa Meritxell i jo sortim de l’aparcament de Llaberia per seguir la pista que ens ha de dur al collet dels Colivassos, just sota de la “piloteta”, con anomenen els de Colldejou al radar meteorològic situat a la carena de la serra de la Miranda. El sol llueix clar i net després de dies de pluja i núvols mentre la brisa suau bufa fresca i s’alimenta de la humitat del terreny.\nA pocs metres d’allí podem veure, a baix, el poblet de Pratdip situat al final de la Dòvia i el Mont Redó. Som a unes 800 metres d’altura i el poble és a uns 200. Veiem tot un seguit de roques, roquissars, agulles, forats, corriols ... M’aturo. Necessito aturar-me i mirar, mirar, mirar. És tot tan bell! Tan colpidor! Tan meu! Soc jo tan d’aquests espais, d’aquests contorns! D’aquest país del qual alguns fills de ... em volen expulsar!\nSoc feliç, sí, soc molt feliç. En aquests moments soc jo, faig el que vull, el que m’agrada, el que em plau, el que em realitza. Sense aquestes muntanyes i el mar en la llunyania no seria el mateix. Tampoc m’interessa saber si seria millor o pitjor, seria diferent, seria un altre.\nDel collet dels Colivassos, la Txell, em fa anar a l’inici del portell de la Dòvia i després reculem per recuperar l’antic camí de Pratdip a Llaberia. Ara caminarem un llarg tram per bosc: pins, alzines, bruc, grèvol, arboç i orquídies, moltes i diferents i altres flors. Aquí dalt la primavera tarda una mica més en arribar però ja veiem com moltes plantes comencen a lluir les seves millors galanes, les millors flors. Tot s’omple de colors i olors. I és que la muntanya és tan complerta! Té de tot!\nTornem al punt de sortida i la fem petar uns minuts amb una parella de Masdenverge. Els agrada aquesta zona. Ells tenen els Ports a tocar, una altra zona meravellosa.\nLa Meritxell és una amiga, així, amiga en tot l’àmbit de la paraula. Fa anys ens coneixem i ens estimem com el que som, amics. Per això sempre que puc, comparteixo les seves caminades que acostumen a ser per feina però que sempre em descobreixen coses que mai abans havia vist o caminat. Tot un goig.\nConclusió: un mati de diumenge sense qualificatius.\nSoc feliç, plenament feliç.\nPublicat per jordiviatges a 20:19 Cap comentari:


Arxiu de la categoria: 03b. Vers els municipis del Coneixement\nLes 3 catalunyes de l’endemà i alguna altra per mostrar\nAquest apunt l’hauria d’escriure en castellà. Ho hauria de fer en espanyol, ja que ve motivat per una repetitiva interpel·lació que em fan persones amb consciència social de les espanyes republicanes, compromeses i desobedients.\nÉs gent que respecta i, fins i tot, es mostra ferma partidària de les aspiracions independentistes catalanes, però que dubta que el nou Estat no sigui un ‘Estat normal’, és a dir, un Estat amb les seves classes extractives, els seus corruptes, les seves despeses inútils, les seves portes giratòries, el seu sobredimensionament administratiu, la seva manca de sensibilitat social, etc.\nÉs a dir, em manifesten la clàssica idea que les aspiracionals ‘nacionals’, en el sentit estatalitzant del terme, no poden anar de bracet amb les aspiracions socials.\nPersonalment crec que el procés mateix ajuda a esclarir aquests dubtes socials i republicans que tan preocupen als meus interlocutors ‘de baix’ estant.\nLa radicalitat política del 9N enfront de la radical resposta judicialista del Govern de l’Estat ja dilueix per se la ‘normalitat’ del nou Estat enfront de l’actual Estat.\nLes lleis, migrades i insuficients passes del nostre Parlament, que el Govern de l’Estat ha portat al Tribunal Constitucional, com ara la d’horaris comercials, però sobretot, la de pobresa energètica i la del fraking, també indiquen un tarannà diferent dels representants que malden per la nova estructura estatal.\nLa oposició, més o menys publicitada, de les transnacionals catalanes i llurs lobbies principals, també estan en sintonia amb l’ànima social del nou Estat.\nEl recolzament, més o menys dirigit, d’associacions de nouvinguts al procés d’independència també n’és un indicador.\nVal a dir però que, com tot procés rEvolucionari – i aquí m’encabalco damunt les espatlles del professor Scott -, aquest també és conduit per les classes mitges, pels micropropietaris amb o sense hipoteques, que no són fóra del sistema, però que si que són en risc de ser-ne exclosos i, potser per això, desobeeixen de manera pacífica i ordenada.\nDit això, analitzem les tres catalunyes de l’endemà que, si no hi ha cap terrabastall, conformaran les bases constituents d’un futur amb possibilitats.\nConeixer-les pot ajudar també a respondre la interpel·lació feta per les esquerres amb sensibilitat que m’han plantejat el raonable dubte.\n– La Catalunya dels “millors”, la presentada dimarts al Fòrum de Barcelona per un President que, arraconant els partits, s’espolsa la rèmora d’una UDC excessivament duran-lleidista. Però que segueix amb una component elitista que grinyola per a una part important dels independentistes d’aquest país.\nLa llista única que propugna, i la idea d’una clara majoria absoluta de la mateixa, oblida que la gestió del futur (la independència) no pot deixar de banda la gestió del present (el patiment i la pobresa). Oi més quan es recupera la vella sintonia del govern dels millors i quan els 18 mesos de coll són per fer els deures que el govern actual no ha fet: crear unes estructures d’Estat que governs anteriors ja havien iniciat.\nL’aposta gaullista del president Mas és un pas més en la calculada desobediència institucionalista, aquella que va convertir els anels referendaris en un procés participatiu molt emootiu i mediàtic, però sense efectes vinculants reals i que, ara, es muta en unes eleccions que, rere un bon full de ruta, amaga 18 mesos més de sarificis populars a llaor d’un procés liderat per unes elits, els “millors”, en aquest cas, per a conduir un procés d’independència ‘des de dalt’ que, a molts, ens resulta dificil de pair:\n¿després de ‘l’increïble referendum menguant’, la llista única és l’estret final de l’embut que, institucionalitzant la revolta popular, la difumina i la deixa en mans dels amos tradicionals del país?\n– La Catalunya republicana, que és molt possible que acabi sumant-se a la “dels millors”, té l’accent dels seus setanta anys d’atzarosa història en defensa de la sobirania catalana.\nLa Catalunya republicana semblava cridada a esdevenir el pal de paller del procés independentista i, en aquest sentit, han estat recolzant, molts cop a contracor, un govern que no els agrada.\nLa Crida per a un nou país ha estat una aposta ferma i arriscada dels republicans, arriscada per les incerteses d’uns temps de canvis continuus, si més no en les formes. Ferma pels recolzaments de persones amb nom i cognoms populars que en donen força de cara al carrer i a la negociació amb un president que ha deixat el pesat llast del seu partit a millor servei de les elits del país.\nEn cas d’acord, la Catalunya republicana pot garantir l’accent social dels divuit mesos de transició vers el nou Estat, així com el futur tarannà social del nou Estat.\n– Finalment, la Catalunya Alternativa que sembla aplegar-se al voltant de la Crida Constituent, és una Catalunya mestissa, canalla, rumbera, de casal ocupat i barri urbà.\nUna Catalunya jove i rebel, feta als carrers i en la desobediència ‘des de baix’.\nUna Catalunya aliena a les institucions d’un regim que volen capgirar de totes totes.\nDesestructurats des del punt de vista dels polítics tradicionals, la Catalunya Alternativa podria definir-se com una xarxa distribuïda i horitzontal, els lideratges de la qual són tan efimers com l’aleta d’un castell.\nI aquest tarannà, la fa la principal garantia de construcció d’un Estat socialment diferent, radicalment democràtic i organitzativament innovador.\nMés enllá d’aquestes tres catalunyes, n’hi ha d’altres que no pensen en l’endemà, sinó en l’avui vigent.\nEs tracta del reformisme radical ruptursta de Podemos; del ‘socialisme’ d’un PSC que, dilapidat el llegat integrador d’en Reventós i companyia, resta reduit a Federació catalana del PSOE; del reformisme monarquic-liberal de Ciutadans-Partido de la Ciudadania, que com més va més evident és llur faceta aglutinadora del vot espanyolista a Catalunya; del migrat i desdibuixat PP de l’Alicia, personatge que vol ser un nou Vidal-Quadras, sense aconseguir-ho, i que ha dilapidat el llegat de Milián Mestre; i, si es vol, de les tradicions democrata-cristianes d’una Unió Democràtica que s’ha reclos en el duran-lleidisme i eurocomunista d’una ICV i una EUiA que són, respectivament, a cavall del reformisme rupturista de Podemos i de la Catalunya Alternativa, i de llur tradició institucional on, tocant cuixa, s’han tacat d’un regim sorgit de la femta putrida d’una ‘democracia orgànica’, clientelar i elititzada.\nAquesta entrada s'ha publicat en 03a. Política, 03b. Vers els municipis del Coneixement, General el 28 de novembre de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nQui és l’enemic d’Europa?\nDiuen que l’enemic d’Europa, de la Unió Europea com a conglomerat organitzatiu, són els partits d’extrema-dreta, entesos com aquells que defensen la supremacia absoluta del que consideren propi enfront de la diversitat integradora que, com més va bé, més representa l’Europa dels carrers.\nNo qüestiono pas que aquests partits siguin enemics declarats de l’Europa comunitària, però crec que focalitzar l’atenció en aquests grups és l’efecte d’ilusionista que fan els veritables prestidigitadors per amagar el truc que encalla el vaixell europeu des de llur original llavor.\nI és que els enemics reals de la Unió Europea són els vells Estats-Nació. Els vells Estat-Nació que conserven llur sobirnaria vuitcentista, malgrat la lògica que ens indica que bona part d’aquesta sobirania seria més eficaç, eficient i econòmica si es concentres a Europa, per un costat, i es distribuis en unitats menors i més operatives per l’altra.\nEn aquest sentit, els grans enemics d’Europa són els cinc grans conglomerats nacionals que lluiten políticament i diplomàtica per les poltrones comunitàries, alhora que fan de ‘pinxos’ per a què els Estats més menuts els donin suport incondicional en els afers que els venen en gana.\nAlemanya, Espanya, França, Itàlia i la Gran Bretanya usen la Unió Europea en benefici de llurs mercats i empreses, i actuen com a veritables ludòpates en detriment dels interessos europeus.\nPer què aquests Estats disposen d’exèrcits nacionals si, en l’escaquer bèlic actual, no té cap mena de sentit la duplicitat d’organitzacions militars que això comporta? Oi més, quan les polítiques de seguretat europees són comunes?\nEl mateix passa amb les forces de seguretat, amb les polítiques mediambientals a l’engrós (a la menuda haurien de ser descentralitzades, potser) o amb qualsevol altra geopolítica on aquests suposats “grans” Estats són secundaris còmics davant d’Estats com Rúsia, els Estats Units o la Xina. Si fins i tot Europa és petita, sinó és capaç de moure’s amb la flexibilitat que els Estats – Nació li neguen!\nDeixo anotat el tema, sense penetrar-hi gaire, car aquest apunt és un esbós reflexiu sorgit d’una avinent lectura.\nUna lectura que, a més a més, dóna desapasionada, nacionalistament parlant, validesa internacional a les aspiracions estatalistes catalanes.\nEuropa, per sobreviure, demana d’Estats més propers als ciutadans, com Dinamarca, Bèlgica, Holanda o Catalunya, i d’una confederació que jugui en nom de tots aquests Estats en l’escaquer geopolític mundial….\n… o no!\nAquesta entrada s'ha publicat en 03a. Política, 03b. Vers els municipis del Coneixement, General el 21 de novembre de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nDissidents de la desobediència\nDibuix de Hardin sobre el per què de tot plegat\nAra que ja han passat uns dies del 9N i hem viscut l’esperpèntic espectacle tàctic dels polítics de torn, vull posar l’accent en un col·lectiu que, elecció rere elecció, acaba essent apropiat per aquells que en demanen el màxim respecte.\nCom no pot ser d’altra manera, em refereixo a la gent que no vota o, en el cas que ens ocupa, no participa en el procés participatiu organitzat.\nDes que vaig ser pacient alumne del professor Font, de qui, per cert, en desconeixia tota evolució acadèmica posterior als temps en què feia d’escuder del professor Pallarés, em miro l’abstenció amb un respecte absolut i manifest.\nEn aquella pràctica i didàctica formació, vam analitzar les motivacions del vot i la complexa espina de peix de causes que porten a una persona a votar una o altra opció, així com a no participar en comteses electorals i manifestacions que, com la de diumenge, s’hi assemblen força.\nEl camí és prou complexe com per alegrament apropiar-se d’un món molt més divers que la de les persones que exerceixen el dret a sufragi.\nDit això, vàlid per a qualsevol sistema de participació el mecanisme del qual és introduir un sobre, amb papereta inclosa … o no, dins d’una urna, passem a analitzar, de manera menys teòrica, però no pas menys seriosa, el que se m’ha vingut la oportunitat d’anomenar la dissidència de la desobediència.\nI és que l’acte públic de diumenge, va ser un massiu acte de desobediència a la voluntat del govern espanyol i el règim instaurat l’any 1978.\nUn acte de desobediència orgànica – l’impuls de la Generalitat i del Parlament de Catalunya permet emprar aquest adjectiu – provocat per les prohibicions, de dubtosa legalitat jurídica i de plena i innegable voluntat política, engegades des del suara esmentat govern espanyol i la resta de forces que han viscut i encara viuen dels rèdits d’aquest sistema en crisi.\nParlem dels dissidents?\nDoncs comencem per l’activisme compromès: Aquell que, a través dels mitjans digitals fa present i avinent l’abstenció conscient de tots aquells que, implicats en la lluita social a peu de carrer, han percebut el 9N com una eina d’estrategia política de Convergència i Unió per a salvar la dificil situació demoscòpica que n’indica una patacada electoral sense paliatius i, per tant, la pèrdua d’un poder que durant trenta anys llargs ha detentat, gairebé, en exclusiva.\nLa opció, hi estiguem d’acord o no, és tan vàlida com la dels desobedients participatius que no han valorat aquesta possibilitat, però dificilment pot ser capitalitzada pels partits i associacions favorables al manteniment del Regim del 78 i llur interpretació legislativa.\nSeguim pel nacionalisme radical que no accepta que, per triar independència, haguem d’utulitzar un Documento Nacional de Identidad que és l’ensenya d’algunes de les opcions més radicals del nacionaisme espanyol o una doble pregunta que consideren tramposa i mal intencionada.\nSeguidament podem incloure als constrenyits per la consulta, és a dir, aquella gent que s’ha vist afectada pel fet que, les repetides prohibicions i amenaces al que, irònicament, podriem anomenar l’increïble referendum menguant, ha derivat en un número molt inferior de punts de participació, una organització líquida i difusa, i unes garanties democràtiques tocades per la campanya de la por engegada pels contraris a la independència de Catalunya, i la manca d’un debat plural i divers entre totes les opcions en dansa.\nEssent primoridal, en el darrer cas, el dessistiment de les opcions contràries a la independència per damunt de la tasca de radicalitat democràtica d’unes associacions i partits independentistes que, en lloc de tirar pel dret, és pleguen a fer un procés participatiu i no vinculant que, des del punt de vista de l’independentisme miltant, només difereix en el temps l’inevitable creació d’una nova eina de gestió dels problemes de la ciutadania, és a dir, un Estat.\nNo oblidem que, en la independència de Catalunya, no parlem d’essencialismes identitaris i nacionalismes tradicionalistes, sinó del fet innegable que l’Estat espanyol no funciona adequadament, que s’han fet molts intents per a què pugui atendre les necessitats ciutadanes i que, un cop menystinguts tots els intents de reformar-lo i adequar-lo al segle XXI, s’obta per la sortida final de crear un nou Estat des de zero.\nUna nova eina de gestió que respongui a la modernitat líquida on vivim, i que pugui obtar per no reproduir aquelles polítiques i formules organitzatives que no responen al present, sinó a una tradició estatal que, hores d’ara, té més de democràcia orgànica franquista que no pas de democràcia social oberta.\nI acabem amb l’anònima pluralitat d’abstencionistes que han escollit llurs vides privades com a camí únic per assolir llur felicitat personal, sense obviar és clar tota aquella gent, els problemes vitals dels quals, n’impedeixen l’exercici de llurs drets polítics fonamentals.\nEn aquest sentit, un apunt personal: Jo vaig ser apunt de no participar per motius personals que ara no venen al cas, però això no m’hagués definit en aquest xoc de voluntats polítiques.\nPerò no som pas al final de la història. I és que, dins de la dissidència de la desobediència, encara hi ha un altre col·lectiu rellevant: el dels 70.000 individus que, per múltiples i diverses raons, vam obtar per incloure’ns dins del col·lectiu d’altres aportacions amb paperetes més o menys escatològiques o de contingut ideològic manifest com ara paperetes del Referendum Anticapitalista o vots de marcat caràcter autogestionari per al #NoSi.\nVot, aquest darrer, que, en el meu cas, és fruit de la idea que el procés participatiu, per llur caràcter no vinculant, anava més de desobediència que no pas d’independència i, per tant, permetia que els principis ideològics suressin per damunt dels possibilismes electorals i de gestió.\nVots que, en unes eleccions al Parlament de Catalunya, podrien anar, com en el meu cas, a llistes alternatives favorables a una nova eina de gestió per al país, però demanant-ne un marcat accent social, un marcat respecte als debilitzats per un sistema econòmic curtplacista i endimoniat.\nHem permeteu acabar amb un xic d’humor científic?\nDesprés de sentir les declaracions, imputacions i raons publicades durant aquesta setmana, he arribat a la conclusió que els catalans hem passat a la història de la ciència.\nEl procés participatiu del passat 9 de novembre va ser la primera consulta quàntica de la història de la humanitat, ja que, al igual que, en la cat paradox, la consulta es va fer i no es va fer a la vegada.\nAixò sí, a diferència de la paradoxa, potser nosaltres acabem essent com el gat de Chavdar Yordanov.\nAquesta entrada s'ha publicat en 03a. Política, 03b. Vers els municipis del Coneixement, General el 14 de novembre de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nL’Estat és una eina útil al servei dels ciutadans\nDibuix de Hardin sobre el per què de tot plegat Font: Ignasi Llorente: A la Recerca del Benestar\nPer aquelles casualitats de la vida, darrerament he tingut la oportunitat d’endinsar-me per les prestatgeries de la Biblioteca Joan Fuster de Gràcia.\nEmmenudit per tanta cultura, salto de lleixa en lleixa, m’enfilo als llibres que esperen pacients l’arribada d’un lletraferit que se’ls emporti a casa i en badi les fulles amb l’amor reverencial del trobador cortès.\nAmb quatre manuals sota el braç, surto del temple del saber i assegut en un banc començo la lectura del primer de tots: A la recerca del benestar. Independentisme racional versus nacionalisme emocional. Llibre de rabiosa actualitat que fou parit per la ment d’un lliurepensador que va tenir imatge pública ara fa uns anyets, però que ara es mira el món des de l’hort d’un mas vell de Torrelles de Llobregat.\nPenetrar en les seves lletres provoca el vertigen de la història de l’Univers sencer contada en quate pàgines i un seguit d’acurades reflexions sobre els instints més primaris, els sentiments més alçats i les raons més fonamentades de la persona humana, del Sapiens que martelleja l’obra per a construir una casa – el món – on l’Estat és, com indica el títol d’aquest apunt, una eina útil al servei dels ciutadans, una eina de dimensions humanes, un instrument allunyat d’ideologies emocionals i posat a l’abast d’aquells que el van construint amb el seu quefer diari.\nAl segle XXI no valen ja els Estats-Nació nascuts fa dos segles, no tenen cabuda en un món de fronteres diluïdes on llur existència només provoca els malsons d’una valla que provoca dolor i patiment entre les ments més avançades dels Estats d’origen.\nAra, que som en plena tempesta de contradiccions manifestes entre polítics maldestres que barregen nacionalisme i independència, és l’hora de raonaments valents, per llur senzillesa.\nRaonaments com els que proposa l’Ignasi. Tornar les propostes a llur mesura, escatir entre el nacionalisme sentimental i l’independentisme racional i conformador d’una nova eina sorgida de la percepció que l’actual està rovellada i segrestada per unes elits que ho tenen tot atado y bien atado, com digué el vell dictador.\nLa (r)evolució del segle XXI va de diluir fronteres i aprimar Estats-Nació a llaor del benestar i la llibertat de les persones que viuen en aquest remenut planeta perdut en la immensitat d’un Univers per descobrir.\nI la proposta independentista catalana, en el fons, beu directament d’aquesta noble finalitat de l’esdevenir de la humanitat – si és que aital esdevenir existeix, és clar -, una finalitat arrelada en el passat llibertari i cooperativista d’un país petitburgès, d’una terra de classes mitjanes, de remenuts propietaris del no-res, d’una gent que respon al perfil gimnasta definit magistralment per James C. Scott, tot i la batalla que la lectura combinada d’ambdós pagesos pot produir entorn de les xifres i les matemàtiques com a instrument vàlid de gestió de la realitat que es fixa el benestar i les llibertats com a meta.\nAquesta entrada s'ha publicat en 03a. Política, 03b. Vers els municipis del Coneixement, General el 31 d'octubre de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nDos brindis per l’anarquisme\nA la memòria de Francesc Ferrer i Guàrdia\nAlella, 10 de gener de 1859\nBarcelona, 13 d’octubre de 1909\n“Infrinjan cada día alguna ley trivial que no tiene sentido, aunque solo sea cruzar la calle en rojo. Utilicen su propia mente y decidan si la ley es justa o razonable. De este modo, se mantendrán en forma, y cuando llegue el gran día, estarán preparados”.\nUna nau espacial arribada del més enllà aterra entre el estrets carrers del fondo de Santako.\nEn un parc proper uns nens juguen envoltats per les parades del mercat setmanal. Gitanos, magribins, asiàtics, algun subsaharià i el toc exòtic d’un eurasiàtic immergit en la diversitat.\nAmor a primera vista. Amor instintiu, irracional. Amor per una Catalunya oculta i amagada. Per una Catalunya arcana. Per un país construit per nouvnguts que van aterrant xopats de vitalitat.\nLa nau és una flamant biblioteca de nova planta i arquitectura moderna que hi ha construit l’autoritat local.\nEl seu interior és una illa de silenci perduda en un oceà sorollós i comercial . A l’entrada, una exposició de treballadors del món i unes guixetes de seguretat. Un xic enllà, unes màquines d’autoprèstec que no havia vist abans.\nEm submergeixo entre els seus llibres i, com un cirurgià, n’extirpo un: Elogio del anarquismo, la darrera currada de James C. Scott, pagès, antropòleg i fi analista de la humanitat.\nArribat a casa, pujo al terrat, encenc la pipa i m’extasio amb el diàleg sublim entre el Puig de l’Àliga i la mar. Acabat el ritual, obro les pàgines del desobedient treball i em deixo seduir per una de les ments més ben moblades del panorama filosòfic actual.\nEl llibre és de lectura obligada i, en la seva quasi trentena de fragments, contrapossa la força de les menudeses a les voluntats estabuladores de les grans organitzacions i institucions, la diversitat de les riqueses locals a la força pentinadora de la normalització via dades – estadístiques, examens, auditories, estàndards de qualitat, … – i, per dir-ho en parlar pla, com la “gimnàtica anarquista” o, si la paraula grinyola, “desobedient” és més pròpia de pagès que de ciutat, de petits propietaris de la misèria que no pas de grans organitzacions obreres o revolucionàries.\nEl llibre dissecciona les revolucions i la lectura que se n’ha fet a posteriori i demostra com, qui es fa amb el poder, reescriu la història per amagar les petites desobediències que, acumulades de manera més o menys caòtica, van ser palanca fonamental del canvi.\nAra, que, els governants de la pell de brau no els cap al cap aquesta pacífica revolta de les classes mitjanes catalanes – entenent classe mitjana com aquell col·lectiu que va de la família Mas al venedor ambulant que té parada al mercat de Fondo, passant pel cooperativista i el botiguer de la cantonada – per assolir la independència i fer el seu propi Estat, llegir James C. Scott és gairebé obligat.\nPer què… ves que no siguin aquests, els que tenen alguna cosa a perdre, els que estiguin movent la Catalunya que marxa, tot i les opcions clarament independents.\nAquesta entrada s'ha publicat en 03a. Política, 03b. Vers els municipis del Coneixement, General el 13 d'octubre de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nPer què Europa necessita petits Estats?\nUn dels principals arguments contra les independències de les nacions sense Estat d’Europa és la pertinença o no a la Unió Europea.\nUn cop passat el procés escocès, conclòs el passat 18 de setembre amb un referèndum que, pel sol fet de fer-se, ja fou un èxit, i en plena batalla jurista en el procés català, llenço una opinió que, possiblement, sigui errada, però que neix de l’experiència professional acumulada en els darrers 15 anys:\nEuropa s’ha verticalitzat en excés i necessita més horitzontalitat per a conèixer i atendre millor als seus ciutadans.\nPer aquest motiu, necessita un Parlament més potent i una estructura d’Estats més petits i propers, per tant, a les persones.\nEl discurs d’Estats grans -en territori i població – que emprèn les elits dominants de l’Estat espanyol no s’aguanta per enlloc. Grans Estats decimonònincs són caus de corrupció amb estructures massa complexes com per atendre les necessitats bàsiques dels seus administrats.\nLa burocràcia inherent al sistema actual fa que els empleats públics passin més temps fent papers que no pas servint als ciutadans. I això resta capacitat d’adaptació als canvis que, en el món interconnectat actual, es produeixen.\nNecessitem estructures petites i àgils, governs transparents i de proximitat, allunyats dels sentiments de pertinença territorial actuals i amb una clara visió europea i universal.\nLa Unió Europea només pot avançar si es trenquen les disciplines nacionals (estatals) i s’inventen nous instruments de proximitat, aquells que ha plantejat Escòcia i que Catalunya està demanant: Estats petits per a gestionar les polítiques públiques, i un parlament que actui com a veritable veu dels europeus en general.\nAquesta entrada s'ha publicat en 03a. Política, 03b. Vers els municipis del Coneixement, General el 22 de setembre de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nVotar és de pobres\nEl lema que encapçala aquest apunt sorgeix de la creativitat que, nascuda amb l’avenir dels temps, va prendre volada èpica entre els situacionistes substrats d’una Diada plural i diversa.\nTot i el seu aparent to humorístic, tan propi dels moviments underground, VOTAR ÉS DE POBRES és d’un realisme superlatiu.\nI és que els rics potser voten o potser no, però el seu vot és pura imatge, pura façana, tot i l’anonimat, Ho és ja que llur influència es gestiona per d’altres vies: finançament de partits, grups de pressió, mecenatge social, inversions en comunicació, advocats de lujo, networking, informació privilegiada per a conduir els temps polítics (els que marquen les decisions electorals), ,… pures influències, en definitiva.\nVotar és de pobres. Ho és com a única via d’influència – legitimadora influència, val a dir- que tenim a l’abast aquells que no som casta.\nSuposo que això a la city ho tenen molt clar i no els molesta una Escòcia independent, però sembla que al Madrid cortesano no ho tenen tan clar, tot i prostituir la democràcia continuament i violar les lleis cada dos per tres.\nSi els resultats d’una votació fossin contraris als interessos dels privilegiats, què passaria?\nOi més, és possible que els pobres decidim alguna vegada?\nO la democràcia sempre necessitarà del capital per existir i, per tant, sempre serem en un carreró pervers dins d’un joc de cartes marcades ?\nAquesta entrada s'ha publicat en 03a. Política, 03b. Vers els municipis del Coneixement, General el 19 de setembre de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nPodem… guanyem… ens constituim… i?\nDijous passat es presentava en una escola de Ciutat Vella, Guanyem Barcelona amb tres rostres prou coneguts de la intelligenzia progressista, l’Adau Colau, en Jaume Asens i en Joan Subirats.\nDivendres al matí vaig poder escoltar una part de l’entrevista que la Mònica Terribles va fer a la primera de les persones esmentades i em va sobtar que marque’s distància amb alguns dels possibles socis de Guanyem Barcelona. Parlo de la referència a la CUP o Procés Constituent com a partits polítics i a la seva proposta com una innovadora proposta que integri diversos col·lectius socials i veïnals.\nJo ja he donat el meu suport, signant el manifest de Guanyem Barcelona, al igual que vaig signar el de Procés Constituent o que, en la mesura de les meves possibilitats, intento participar en les sessions que la CUP fa a peu de carrer o a través de xarxes socials.\nI em costa veure la diferència entre elles, ja que totes són plataformes obertes i innovadores que pretenen aglutinar la societat civil barcelonina i apropar les institucions a la ciutadania i la ciutadania a les institucions.\nD’aquestes plataformes, la CUP és la que té un recorregut més llarg en el temps, però suposo que el seu declarat independentisme l’allunya de col·lectius llibertaris o que, si més no, són suspicaços amb l’Estat com a instrument de gestió de la realitat.\nProcés Constituent i, si se’m permet, tot i que no ho tinc tan clar, Podem-Podemos, s’ubicarien, possiblement, en aquest espai. Un espai que ara s’enriquiria amb una opció marcadament municipalista i barcelonina com Guanyem Barcelona.\nEm costa però d’entendre perquè no s’aglutina tothom sota un mateix paraigua, enlloc de generar-se una sopa d’opcions alternatives que són de difícil digestió per part del comú de la població, aquella que vota o no vota, però que és allunyada de l’activisme social que enriqueix aquests espais.\nSegons com, aquesta bullidera d’ara em recorda, i força, al passat de l’Esquerra Independentista, aquell passat que ens feia dir allò que “l’MDT són 24 militants i 25 tendències”.\nEsperem que aquest cop, l’aglutinació sigui real i l’alternativa política i social hagi après d’aquelles experiències.\nAquesta entrada s'ha publicat en 03b. Vers els municipis del Coneixement el 30 de juny de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nUn dissabte de juny\nAmb en Sergi encara près per una Justicia alentida, xacrada i vella, aquest dissabte de pleniluni ha estat jove, acolorit i vital.\nDissabte al matí, l’Assemblea de SomEnergia coincidia amb l’aplec de Mitjans en Lluita, l’inici dels actes per a reivindicar el Tancament dels Centres d’Internament d’Estrangers i l’actuació que, Castellers de Barcelona i dues de les colles més joves del panorama casteller, regalaven al mariner i turístic barri de la Barceloneta.\nUn món plural i divers que, en el meu esdevenir personal, vivia des de la distància d’una activitat familiar: la baldufona anava d’aniversari d’una nena molt especial.\nPer la tarda d’aquest dissabte, Sant Joan s’omplia de grans i menuts i festa a favor d’un model escolar, el ‘català’, que es veu amenaçat per la voluntat ‘segregacionista’ dels nous legisladors espanyols.\nDins la mar verda, alguna samarreta groga posava l’accent però en les polítiques pròpies d’aquells que, reclamant un model educatiu propi, fan política en contra del mateix i retallen en allò que és la base del futur del poble que, diuen ells, volen lliute.\nUn xic més enllà, però amb igual voluntat integradora, un grup de gent es manifesta per la fi d’una inhumana vergonya: la fi d’un model migratori on les tanques, les punxes i els camps de concentració ‘segreguen’ el món per poder adquisitiu i no per la humanitat que se suposa que ens diferencia de les bèsties.\nAlenades sota una xardor potent i densa, alenades que, ja de matinada, desemboquen en una tempesta de llams i trons i aigua densa.\nUna matinafa que dóna pas a un nou crit casteller, un crit de ràbia assenyada davant d’una flagrant injustícia que esperem acabi aviat.\nQue la força de la gent, que la intensitat de la pkuja, reventin els murs de Brians 1 i que, en Sergi ‘Baggio’, aviat pugui gaudir de l’Aniversari casteller que ha estat treballant.\nAquesta entrada s'ha publicat en 03b. Vers els municipis del Coneixement el 16 de juny de 2014 per Lluís Mauri Sellés\nDesprés de llegir la Sindrome de Sherwood\nArran dels fets de Gràcia del passat 30 d’abril, i de la seva seqüela de l’1 de maig, em va arribar a les mans un treball universitari d’un dels caps actuals dels Mossos d’Esquadra.\nEl treball en qüestió que, l’any passat, va córrer com la pòlvora per les xarxes i mitjans informatius allunyats del star system mediàtic, explica en 37 pàgines com el susdit cap dels Mossos veu als okupes/antisistemes, com analitza les estratègies militars aplicables contra el què ell mateix no acaba d’aclarir si és delinqüència i, finalment, un full de ruta, amb diverses etapes d’actuació, que descriu fil per randa tal com han succeït els fets a Barcelona des de la “bretolada de l’Starbucks” i algunes altres actuacions que, a ulls del document podria entendre’s, que van ser permeses pel Cos de Policia objecte d’aquest escrit.\nConsti que aquest apunt no és una crítica als Mossos, servei públic format per persones tan humanes com qualsevol dels ciutadans de Catalunya, sinó una visió de la síndrome del Rei Joan, nom que podríem donar a l’estat mental d’algú capaç d’enginyar una estratègia que lesiona qualsevol legitimitat i voreja la legalitat fins a límits impensables en un cos de policia modern i funcional.\nLes dues actuacions darreres de la BRIMO s’emmarquen dins la quarta fase del treball. Si això fos així, hauríem de ser a les portes del final del “problema”, però la imatge donada pels Mossos potser els ha fet recular en imatge pública, si més no entre el veïnat de Gràcia que, per dues jornades, ha tornat als més foscos anys de la Dictadura franquista.\nAquesta entrada s'ha publicat en 03b. Vers els municipis del Coneixement el 13 de maig de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nCom més va, ho veig més clar: Som immersos en el conte dels tres porquets\nSuposo que no serà una reflexió innovadora ni radicalment pròpia. De fet, crec que ni tan sols és aplicable únicament al cas que ens ocupa, sinó que és extrapolable a mil-i-una situacions i experiències polítiques, socials i vitals d’arreu. És el que tenen les faules universals: serveixen per a explicar-ho pràcticament tot de manera entenedora i senzilla.\nDit això, anem a l’altra banda: Quan més va, més em convenço de la necessitat que tots ho tinguem clar, que veiem el referent i que deixem que les bufades del llop portin a tothom vers la casa més sòlida.\nPerò comencem per visionar un clàssic del clàssic per saber per on ens movem\nI és que, el porc, és l’única bèstia de la qual se n’aprofita absolutament tot. I el llop, tots els llops afamats de fet ho saben, se’l vol menjar.\nEl porc, de fet els tres porquets d’aquesta història, volen tenir casa pròpia i, d’aquesta manera, ser a resguard del ferotge fagozitador de llengua llarga. Però, com que n’hi ha que volen, com deia un vell poeta de la política nostrada, “marcar paquet”, intenten anar al seu aire i actuen a conveniència.\nEl primer dels porquets doncs -el més espavilat dels tres, el que s’autoanomena “el millor” perquè sap aprofitar els moments i adaptar-se contínuament a les contingències del dia a dia -, es fa la casa per a què li duri els anys suficients per assolir el seu objectiu primordial: guanyar les properes eleccions. Per a fer-ho, fa una Casa Gran, ben gran, però la fa amb la palla d’un pacte fiscal amb el llop que, com és de preveure, se’n riu a la cara i compara al porquet amb les ovelles del ramat que té dins de la panxa.\nEl llop doncs bufa i rebufa i torna a bufar fins que ensorra la casa gran del pacte fiscal.\nEl segon porquet, que acull al primer amb ganes de sumar, les ha passades de tots colors, ja que és molt vell, però amb l’ànima molt jove. Per això, s’ha fet una casa de bona fusta assamblearia, d’arrel municipal, i amb uns acabats d’un independentisme històricament demostrable.\nMalauradament però, una fusta tan vella ja és un xic corcada. I els corcs tenen un nom: líders i seguidors, poques veus i moltes orelles que escolten als de dalt, malgrat l’estructura assamblearia que se’ls suposa. Per això, l’arribada d’en “milloret”, el primer porquet, es certifica amb un confús “pacte per a la llibertat” on ara sembla que hi ha consulta, ara referèndum, ara ja ho veurem, ara … Eps! I només parlo del què la “transparència” ens deixa veure, eh!\nVet aquí doncs que, quan arriba el llop amb les seves bufades de serveis secrets, mitges veritats i promeses estèrils, en “milloret” comença a tremolar, a desdir-se’n dels acords i a colpejar amb força les vores de la “casa per a la llibertat”. El tesultat: tot aterrat!\nLa casa del tercer porquet és bastida amb uns maons estranys i resistents, uns maons que, a ulls del llop, són inexistents, ja que no els pot posar una cara. Són els maons de la societat civil autoorganitzada. I això la fa una llar incomprensible per un llop acostumat a pactar amb líders i a veure el món dirigit per un estrateg únic i solitari.\nEl llop, en arribar a la nova casa, bufa cap a la PAH, rebufa cap a les CUP, ara fot etzagaiada als afectats per les preferents o intenta separar indignats i inadaptats, 15Ms i 11Ss, monjes i barbuts, gent que ja n’està farta. Però si bufa cap a una banda, se n’infla una altra. i, si bufa cap a l’altra, se li engreixa la primera.\nPer això, cansat de tant bufar, sense capacitat d’entendre que el món ja no té espai per a estèrils lideratges, ni serveis secrets, ni martingales, acaba suplicant als tres porquets que aterrin la casa, que tornin al ramat que té dins de la panxa.\nI és que, com tots els narrow-minded, el llop no entén que hi ha porcs que no són digeribles i que els porcs aplegats en la darrera de les cases no són ramat sotmés a lideratge, sinó salvatges senglars, purs i independents, aplec d’esparses gotes d’aigua que, recloses pel llop, han acabat trencant la presa per a anar riu avall fins a trobar la seva immensa mar blava.\nAquesta entrada s'ha publicat en 03b. Vers els municipis del Coneixement el 19 d'abril de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nJa tinc targetes noves!\nDimecres d’aquesta setmana em van arribar les flamants targetes noves a dues tintes (el vermell de l’escut municipal i el negre de la polida lletra que defineix el meu lloc dins l’Empresa i les dades de contacte tradicionals. A saber, adreça postal, telèfon de la oficina, correu electrònic professional i l’adreça web del lloc corporatiu.) i dues cares (la de català i la de l’idioma dels dos noms – castellà o espanyol -).\nRes a dir sobre els elements informatius de les targetes, però potser si per l’excès de text en una cartolina tan menuda, oi més quan es repeteix per ambdues cares la mateixa informació. I és que la targeta no respira, sembla com si el pes de l’Organització hagués caigut damunt seu i trasllades la seva feixuguesa al paper.\nAquest però no és un cas aïllat que només es produeixi a l’Empresa on treballo. De targetes, n’he vist un munt, i sempre es reprodueix el mateix patró: com més gran és l’organització, més tradicional és la targeta que et faciliten i més dades hi posen.\nPer a mi, una targeta de visita hauria de contenir tres únics elements: El nom del portador, l’anagrama de l’entitat o empresa on treballa i un codi QR (acompanyat, si es vol, d’una URL) que meni al receptor de la targeta a un fitxer exportable a la seva agenda de contactes personal.\nLa resta és lletra inútil o, encara pitjor, boira que amaga la utilitat de l’eina professional que és una targeta de visita.\nEntrant al contingut de la mateixa, i aquest faig un gir de 180°, descobreixo, de bell nou, que encara som tècnics a la família: ho fou el meu avi, arreglant cotxes i fent reixes de balcons; ho fou mon pare, darrere un torn de precisió, i ho sóc jo, fent anar el magí i les eines precises per posar ordre i sentit a les activitats de Formació per a les Empreses de Barcelona Activa, agència que com va més, més s’integra en el conglomerat de l’Àrea de Promoció Econòmica de l’Ajuntament de Barcelona.\nAixò si, per a tenir el mateix nivell professional que mon pare, jo he hagut de fer estudis universitaris, cosa que ell no va necessitar. Segur que progressem adequadament? Segur què ho fem si per mantenir nivell socio-econòmic ens cal estudiar molt més que a les generacions que ens precedeixen?\nAquesta entrada s'ha publicat en 03b. Vers els municipis del Coneixement el 5 d'abril de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nOn som i cap on anar… o no!\nSes Majestats els misteriosos savis d’Orient em van fer tres regals encadenats: una visita al cinema per veure Los miserables i la seva interessant manera d’expresar-se en castellà quan parlen i en anglès quan canten; l’obra de monestir saberut que suposa el Posteconomia de l’Antonio Baños; i el can coral que destil·la el Cop de CUP d’en Julià de Jòdar i en David Fernàndez.\nLos Miserables, tot i perdre missatge per la síntesi de contingut que els temps moderns demanen al cinema i les arts en general – empaquetades i embellides, però amb un contingut més concentrat -, ens posen en situació i, enfonsant les arrels en el segle XIX centre-europeu, en parla dels nostres avant-passats i llurs lluites habituals. Los Miserables, amb el final allargat que no es veu als cinemes, és un esperó a la rebel·lia per un món més just, més lliure i fraternal. Allà ens posen la pedra de toc de tot plegat: un sentiment, un estat, l’amor com a palanca del canvi mundial.\nPosteconomia vindria a ser la continuació de Los miserables. Podríem definir el llibre de l’Antonio Baños com un retrat, una foto dinàmica del món actual, un món nascut d’un paperot escrit l’any 1971 i d’una tropa de paios que mai han perdut la consciència de classe o, per a ser més sincers, estament o casta social. I no parlem del comú dels mortals sinó d’una èlit de senyors feudals que, des del capital, enfonsen estats i famílies, famílies i persones i, fins i tot, esquemes mentals. Sublim erudició que despulla la “religió econòmica” imperant, tot posant en valor les Humanitats i la Cultura en majúscules, però sense fer-se pesat.\nFinalment, Cop de CUP mostra una xarxa de persones que, conscients del què explica l’Antonio al seu llibre, treballen com formiguetes, a la menuda. És a dir, amb constància, des dels seus respectius veïnats. Treballen per denunciar i construir alternatives viables a aquest desgavell mundial sorgit de les cendres de l’Estat del Benestar occidental, un Estat que, per cert, ja feia ferum a Nova Edat Mitjana mundial.\nA Cop de CUP hi trobem desobediències civils, fraternitats properes, gestions plurals i sinceres, complicitats dins la multitud, cooperativismes i ajudes mútues, casals de barri i barricades intel·lectuals que acaben traduint-se en denuncies i actuacions que, defugint els personalismes, en porten a Unitats Populars, unitats que depassen de molt l’àmbit estricte del Països Catalans, per arrelar-se a la Sud-Amèrica d’Allende i Victor Jara, a la Euskal Herria de Jon Idigoras i Arnaldo Otegui, a l’Andalusia de Marinaleda i els obrers del camp, a… sense oblidar indignacions i primaveres, lluites indígenes d’arreu, pirates enxarxats i anònims moviments de base que treballen en la més estricta proximitat.\nEls màgics misteriosos doncs, em van portar aire fresc en temps convulsos, en temps on els senyors de tot plegat ens volen fer combregar amb rodes de molí, tot venent-nos que la Salut és una mercaderia, que l’Educació és un luxe que no es fet per al cervell del pobre i que els nostres veïns són religiosos fonamentalistes sense pietat que no actuen de mà executora dels interessos privats, malgrat les clares evidències.\nSi encara no et creus un miserable, si encara penses que pots ser de l’1% que tot ho manega i que pots arribar a viure a cos de Rei, et recomano la lectura d’un goliard com l’Antonio Baños, que t’ajudi a descobrir con n’és de necessari autoorganitzar-te col·lectivament com a ésser independent, com a granet de sorra de la immensa platja que som el 99%.\n“Si només els rics estudien, / només els rics sabran, / ens enganyaran amb qualsevol cosa: / unes mamelles en cromo, / uns culs fotografiats, / quatre paraules solemnes / i un futbol manipulat” RAIMON, No el coneixia de res, 1963\nAquesta entrada s'ha publicat en 03b. Vers els municipis del Coneixement el 21 de gener de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nBarcelona obrera: La NEM a Diagonal Mar\nEls Reis, murris ells, em van regalar un d’aquells llibres que mai arribarà a ser un best seller, així… en llatí modern, que és el que posa més. I no ho serà, perquè despulla massa la realitat futura que ja ens absorbeix avui mateix.\nD’aquest llibre, que m’han passat els Reis i que poca gent comprarà, en surt part del títol d’aquesta crònica: la crònica d’uns fets que no he trobat en cap diari, ni en cap televisió ni mitjà de gran tirada. Uns fets que toquen les vores d’aquest futur que cada cop és més present i que només la desobediència pot aturar.\nSegur que ara vas més perdut que un euro a les butxaques de l’amo de Zara. Cap on anem? Cap a la NEM, la Nova Edat Mitjana, la Societat Deudal on estarem els endeutats i els sense-res, d’un costat; i els amos del deute i les seves bombolles, de l’altre.\nPerò deixem la filosofia i narrem la crua realitat:\nDiagonal Mar és el nom que rebia un espai de frontera entre els barris del Poblenou i de La Maresma, allà on, com deia l’enyorat Candel, la ciutat perd el seu nom. Estava, i encara està format, per grups de Vivendes construïts per una Cooperativa popular dels anys 70 del segle passat. En les estadístiques forma part del nou Diagonal Mar, enterrant als seus habitants de sempre sota les excelses torres de la nova Diagonal Mar, la rica i plena i ensenyada: un Parc obert i uns gratacels on s’hi amaguen els nous rics porucs del barri obrer que els envolta i no els agrada.\nSom la Nit de Cap d’Any, al primer triangle, el de la Ribera. Un bar, un col·lectiu (el dels gitanos) al qual se li ha robat la identitat sense donar-n’hi una de nova. Un d’ells conegut drogaaddicte (¿què li queda a algú a qui li han robat la seva manera de viure tradicional i no n’hi han donat una d’alternativa?).\nVivint amb ell, una dona, una mossa que rep una punyalada dins de l’esmentat bar del susdit triangle de la vella Diagonal Mar. Quatre dies després el bar crema. Poc després, homes armats amb bastons esperen el drogaaddicte amb ànims força clars. I la policia?\nDoncs la policia potser és investigant. Investigant causes i efectes, però sense entrar en la principal causa de tot plegat: els riscos de trencar una manera de viure sense oferir una alternativa de vida, els riscos d’amagar un problema sota capes de disseny, però sense haver-lo solucionat.\nI… on eren els mitjans? Encara espero llegir-ne alguna crònica, però malauradament aquí no hi ha prou interessos privats, aquells interessos que es fixen en el neobarraquisme de les naus industrials.\nBarcelona obrera: La NEM treu el cap allà on la ciutat perd el nom, allà on tothom hi pot tenir un forat, allà on les estadístiques mostren la miserització de la ciutat.\nAixò passa en un barri que, les dades parlen, és dels més rics de la ciutat: les xifres enganyen… en aquest cas.\nAquesta entrada s'ha publicat en 03b. Vers els municipis del Coneixement el 14 de gener de 2013 per Lluís Mauri Sellés\nEl #25N es va visualitzar la Catalunya intel·ligent\nKostantinos Kavafis / Lluís Llach (Viatge a Ítaca)\nDiumenge al vespre, sóc a casa, a Taradell, comarca d’Osona. Avui, hi ha hagut unes eleccions, unes eleccions tan històriques com qualsevol de les eleccions que hi ha arreu del món i que consoliden els sistemes democràtics liberals que imperen en aquests temps d’ara.\nDiumenge al vespre, són les vuit i TV3 presenta el sondeig a peu d’urna. I comença un espectacle indigne de qualsevol regim parlamentari. Si un es fa el fatxenda, el del costat encara més, l’altre s’hi baralla i fins i tot els moderadors se senten atacats. Fa pena de veure com cadascun d’ells llegeix els resultats des del seu propi melic, aliens al món, incapaços de percebre el missatge en la seva globalitat, demostrant de nou que no som davant d’unes eleccions històriques, sinó d’unes eleccions histriòniques, on hi ha més de vedettisme que de carrega política real.\nLa nit avança i les tendències es consoliden. Tot i l’alta participació, l’abstenció torna a guanyar unes eleccions. Ho dic i ho repetiré fins a l’extenuació, la democràcia, per a ser veritablement representativa, ha de fer trempar a tots els ciutadans cridats a les urnes. Malgrat tot, cal celebrar l’increment de representativitat d’aquest Parlament en relació al que vam escollir ara fa un parell d’anys.\nDit això, em trec el barret davant d’una Catalunya rica i plena, d’un poble ferm i d’idees clares, d’un poble capaç de dir que vol avançar nacionalment, que vol anar cap a Ítaca, però que ho vol fer col·lectivament, sense líders carismàtics, ni “governs dels millors”.\nEl missatge de Convergència i Unió ha guanyat clarament aquestes eleccions. I dic el missatge, que no el partit.\nEls homes de l’Artur s’havien fixat un llistó massa alt. Personalment crec que van ser incapaços de llegir correctament la pluralitat d’una societat que no només va sortir al carrer l’11S, sinó que va encerclar el Parlament i que surt, dia si i dia també, en defensa de l’Estat del Benestar i els seus dos grans pilars: la Sanitat i l’Educació.\nEn aquestes eleccions, Esquerra Republicana ha esdevingut el partit centrat, la opció d’ordre, el col·lectiu que ha disparat més els seus suports i que s’ha ubicat en una segona posició de l’arc parlamentari que somniaven des dels temps del sis ales i que, finalment, els ha arribat. Crec que l’aparició de les CUP en escena ha fet molt en favor de la centralitat d’Esquerra.\nEl missatge Popular no ha quallat, la malfiança davant dels fills d’en Rajoy, ha dinamitat l’estratègia de la por i la seva marginalitat – el primer partit de l’Estat és la quarta força a Catalunya! – és evident.\nFins i tot el desdibuixat Partit dels Socialistes d’en Pere Navarro els ha passat la mà per la cara: I els l’ha passada en el moment més baix de la seva història, just quan ha perdut el suport de molts maragallistes que, en part – si més no en el meu entorn -, han optat per l’Esquerra d’en Jonqueras, amatents als moviments de l’Ernest, en Carod i en Raul Romeva.\nLa Solidaritat per la Independència d’en López Tena i l’Uriel no ha estat capaç de veure la pinça que estaven fent la CiU independentista i l’Esquerra més centrada i han rebut una patacada històrica. Suposo que ja s’ho deuen estar mirant i deuen pensar que havien d’haver fet cas a un Jan Laporta que ja se les veia venir i que va recomanar el vot per les forces suara esmentades.\nCiutadans ha assolit ser la veu de l’espanyolisme i, sense voler-ho, ha fet un gran favor a les CUP. Les CUP, l’aire fresc, popular, la veu del carrer, la que diu quan li ha costat la campanya, tindrà grup propi. I el tindrà gràcies a l’increment de Ciutadans. Un increment que els ha deixat el Grup Mixte per ells solets: un bon altaveu que va faltar als Solidaris d’en Tena i l’Uriel.\nI, finalment, Iniciativa ha consolidat posicions i ha esdevingut, juntament amb Esquerra, Ciutadans i les CUP, una de les vencedores d’aquesta jornada..\nI de la consulta sobiranista que en queda? Doncs en queda un 79% dels diputats del nou Parlament (inclosos els del PSC, o un 64%, si els deixem fora i comencem a fer via cap a Ítaca, plegats, amb pedagogia i sentit comú.\nComencem el viatge cap a Ítaca, tots plegats, doncs?\nAquesta entrada s'ha publicat en 03b. Vers els municipis del Coneixement el 26 de novembre de 2012 per Lluís Mauri Sellés


Les dues setmanes que queden per evitar les eleccions estan plenes d’obstacles que envolten el desenllaç de suspens\n10 de de maig del 2021. 20:52\nEl tomb que han donat les negociacions per a la investidura de Pere Aragonès després de l’envit d’ERC a Junts envolten de suspens els 15 dies que falten perquè expiri el termini per evitar la repetició de les eleccions. El rellotge apressa, perquè aquesta data límit és el 26 de maig i en aquestes dues setmanes que queden el camí està ple de traves.\nEl preacord amb la CUP\nEls únics vots que té garantits Pere Aragonès són els dels 33 diputats d’ERC i els nou de la CUP, després de tancar un preacord una setmana després de les eleccions que, malgrat ser validat amb reticències entre les bases cuperes, manté la seva vigència. «Si no es toca ni una coma», tornaran a recolzar ERC, apunten fonts del partit. Ara per ara, la seva entrada en el Consell Executiu està descartada, tot i que el debat es pot reobrir segons avanci la legislatura.\nEl recolzament dels comuns\nEn Comú Podem i ERC han obert converses després del cisma amb Junts. Els morats aposten per una negociació ‘exprés’ i s’emplacen a tancar un acord de govern en 48 hores. Aragonès descarta incloure’ls en el Govern, tot i que els comuns aposten per la seva presència. Si Esquerra compta amb ells, que veuen amb bons ulls el preacord amb la CUP, sumarien 50 diputats i necessitarien que Junts cedís quatre vots per a la investidura.\nSi el debat d’investidura necessita dues rondes perquè Aragonès no compta amb majoria absoluta, la primera s’ha de celebrar, com a tard, el 24 de maig, perquè 48 hores després tingui lloc la segona. Per cedir vots, Junts consultarà les bases, un extrem que la CUP rebutja replicar si no es modifica el seu preacord.\nLa ronda de consultes de Borràs\nLa presidenta del Parlament, Laura Borràs, haurà de portar a terme una ronda de consultes –que pot ser telefònica– als grups per formalitzar l’encàrrec a Aragonès perquè se sotmeti a una nova investidura i convocar el ple. Uns tràmit que poden suposar 48 hores més. El calendari pressiona.\nEls possibles desenllaços\nSi en aquestes dues setmanes es convoca un nou ple en el Parlament, Aragonès es pot trobar amb diversos escenaris per desbloquejar (o no) la formació del Govern i evitar que els catalans hagin de tornar a votar en ple estiu.\nJunts vota ‘sí’\nEn aquests moments Aragonès compta amb 42 vots: els 33 d’ERC i els 9 de la CUP. Són els recolzaments que va aconseguir en el primer ple d’investidura, en què l’abstenció dels 32 diputats de Junts va frustrar la investidura del candidat republicà. Amb aquests 32 ‘sís’, l’actual vicepresident en funcions del Govern podria ser investit president de la Generalitat en la primera votació al sumar 72 vots a favor, quatre per sobre de la majoria absoluta. Els puigdemontistes van donar la seva paraula que facilitarien la investidura amb o sense coalició de govern per evitar noves eleccions.\nEls comuns s’abstenen\nEn Comú Podem va votar en contra de la investidura d’Aragonès en el ple de març amb l’argument que ERC havia optat per buscar l’acord amb JxCat, un recolzament que els comuns consideren incompatible amb el seu. Trencades les negociacions amb Junts, Jéssica Albiach ha allargat la mà a Esquerra per negociar. Si els seus 8 diputats passessin del ‘no’ a l’abstenció, Aragonès necessitaria el vot favorable de 12 diputats puigdemontistes per sumar 54 ‘sís’ i, amb això, neutralitzar els 53 ‘nos’ que té assegurats: el PSC (33), Vox (11), Ciutadans (6) i el PP (3).\nEls comuns voten ‘sí’\nFins i tot si els comuns canviessin el seu ‘no’ per un ‘sí’, al candidat d’ERC encara li faltarien almenys 4 vots de JxCat a favor de la seva investidura. Una de les condicions d’Albiach havia sigut entrar en el Govern per barrar el pas als postconvergents. Si aquesta exigència es manté i pacten una coalició, el recolzament dels puigdemontistes es pot fer encara més complicat.\nEl quart i últim desenllaç podria ser, si tot l’anterior s’encalla, la convocatòria de noves eleccions. Passarà de forma automàtica si el 26 de maig acaba sense president investit. La llei electoral fixa que han de transcórrer 54 dies des de la publicació del decret que convoca els comicis fins al dia de la votació, de manera que aquesta repetició electoral quedaria marcada al calendari el 19 de juliol.


Aprovat el cartipàs del Consell Comarcal de la Garrotxa – elgarrotxi.cat\nAprovat el cartipàs del Consell Comarcal de la Garrotxa\nAhir dimecres, 17 de juliol, es va celebrar la sessió extraordinària de ple Consell Comarcal de la Garrotxa, per aprovar el cartipàs, presidida per Santi Reixach.\nLa consellera Fina Surina va ser nomenada vicepresidenta primera de la corporació, i el conseller Jordi Cargol, vicepresident segon. A nivell organitzatiu, va ser aprovada la proposta d’organització de l’ens comarcal, establint àrees de govern. Concretament, l’organització del Consell Comarcal per aquest mandat 2019 – 2022 va quedar establerta de la següent manera:\n– Vicepresidenta primera i consellera delegada d’Acció Social: Fina Surina i Gelis\n– Vicepresident segon i conseller comarcal delegat de Medi Ambient, Salut Pública i Emergències: Jordi Cargol i Cros.\n– Conseller comarcal delegat de Territori, Mobilitat, Infraestructures i Energia: Jordi Güell i Güell.\n– Conseller comarcal delegat d’Assistència als Municipis: Joan Gainza i Agustí – Conseller comarcal delegat de Desenvolupament Local: Pere Vila i Frigola.\n– Consellera comarcal delegada de Turisme i Cultura: Maria Vidal i Jodar.\n– Consellera comarcal delegada d’Educació: Gemma Canalias i Rafel.\n– Conseller comarcal delegat de Joventut: Aniol Sellabona i Aguilera.\n– Consellera comarcal delegada de Gestió Econòmica: Montserrat Torras i Surroca.\n– Conseller comarcal delegat d’Esports i Lleure: Albert Fàbrega i Sànchez.\n– Conseller comarcal delegat de Sistemes d’Informació: Bernat Sanz i Fernández.\n– Conseller comarcal delegat d’Organització interna: Antoni Arimany i Torrent.\n– Conseller comarcal delegat de Consum: Miquel Puig i Castañé.\nAl ple, a més, es van aprovar, entre altres temes: les atribucions i competències del Consell de Presidència, la proposta d’aprovació de la composició dels grups comarcals, el nomenament de portaveus i la determinació de les aportacions econòmiques als grups. En relació als portaveus, durant el present mandat, Fina Surina exercirà de portaveu del grup Junts per Catalunya, Miquel Reverter ho serà pel grup d’Esquerra Republicana de Catalunya-Acord Municipal, i Lluís Riera i Josep Guix ho seran per part d’Alternativa Municipalista i Candidatura de Progrés respectivament.\nA part de l’aprovació dels òrgans que ja venen establerts al Reglament Orgànic Comarcal, durant la sessió d’ahir es va aprovar el nomenament del gerent comarcal, càrrec en el que repeteix Sergi Martí i Arau.\nCom a novetat aquest mandat es crea una Comissió de Coordinació de Govern, formada pel president, els vicepresidents, i els consellers delegats que formen part de l’equip de govern, a més del gerent i la secretària.\nFinalment, entre els punts tractats, destaca l’aprovació de l’organització de les àrees de govern, establint l’àmbit d’actuació de cadascuna de les catorze àrees i la proposta de nomenament dels representants del Consell Comarcal de la Garrotxa a entitats, consorcis, organismes i comissions tècniques on l’ens comarcal hi és present, com per exemple, la Junta General del Consorci d’Acció Social, la Junta General del Consorci de Medi Ambient i Salut Pública del SIGMA o la Comissió d’emergències i protecció civil comarcal, entre altres.\nInfo: Consell Comarcal de la Garrotxa\nLa peña del RCD Espanyol de la Garrotxa celebra la festa de final de temporada i el seu 43è aniversari


Benassal dedica l’últm dissabte de festes a les pintures rupestres, els retalls i el concurs d’emboladors | DiaDia\nInici Maestrat Benassal Benassal dedica l’últm dissabte de festes a les pintures rupestres, els retalls...\nBenassal dedica l’últm dissabte de festes a les pintures rupestres, els retalls i el concurs d’emboladors\nBenassal encara la recta final de les seues festes amb una programació que s’inicia al migdia.\nEls xiquets i xiquetes poden assistir a un taller de pintura rupestre sobre pedra que organitza el col·lectiu Amics de la Valltorta. A continuació, comencen els actes taurins amb la desencaixonada de cinc bous braus de la ramaderia Los Chospes d’Albacete. A la vesprada se celebra el concurs de retalladors i, després del sopar, el concurs d’emboladors, tots dos organitzats per la Colla d’Emboladors de Benassal. En finalitzar els festejos taurins comença a ball amb l’orquestra Sicília.\nLa localitat va dedicar la jornada d’ahir de les seues festes a Sant Roc. Al matí es va celebrar una missa i una processó en honor del Sant i, a la vesprada, se li va resar el rosari i es van cantar els gojos en honor al Patró. Simultàniament es va presentar l’equip U.D Benassal d’aquesta temporada que va disputar seguidament el partit IV Memorial Enric Sancho contra el CD Onda.\nEn el partit el Benassal va vèncer l’Onda per 4-3. El millor jugador va ser Guillem Beltran Miralles el millor porter José Martínez Monferrer. Tots dos van rebre un reconeixement.\nA continuació es va ballar el tradicional Ball Pla i, al terminar, els veïns es van reunir en un sopar popular amb l’actuació de l’orquestra Top Zero.\n59 nous positius de COVID-19 a Castelló\nUn projecte d’Altmaesports entre els 7 seleccionats per REDER per a elaborar un vídeo\nConcert gratuït de Maluks a Albocàsser


Les greus conseqüències de la contaminació dels medicaments - Elhuyar Aldizkaria\nHasiera » Albisteak » Botiken kutsaduraren ondorio larriak agerian\nLes greus conseqüències de la contaminació dels medicaments\nEd. Arek Socha, Pixabay\nUn article publicat recentment per la revista mèdica The Lancet ha posat sobre la taula un greu problema de contaminació farmacèutica. Adverteix sobre els efectes destructius sobre el medi ambient i la salut humana derivats de l'ús massiu de medicaments i fa una crida a tenir en compte aquests preocupants efectes en el tractament massiu.\nUnax Lertxundi Etxebarria, farmacèutic de Salut Mental d'Àlaba i Gorka Orive Rierol, professor de la Farkultat de Farmàcia de la UPV. L'article se centra en els tractaments massius recomanats per l'Organització Mundial de la Salut (OMS) per al control de malalties tropicals oblidades. En aquests casos, totes les persones que viuen en un determinat entorn geogràfic són tractades simultàniament, milers o milions, estiguin o no malaltes. Es fabriquen a Àfrica, Àsia, Amèrica i Oceania, en un intent per deslliurar-se de protozous, bacteris, esperes i altres paràsits. En 2017, per exemple, es van tractar més de 1.000 milions de persones.\nEn els tractaments massius, els fàrmacs més freqüents són l'azitromicina antibiòtica i ibermectina, albendazol, mebendazol i prazikuantel antiparasitaris. “Els tractaments massius són molt importants a causa de les característiques d'aquestes malalties, ja que no sols és efectiu tractar als qui presenten símptomes de malaltia.Els asimptomàtics també tiren ous de paràsits en els seus excrements, que han de morir exactament igual —diu Unax Lertxundi—. Però hi ha dades molt preocupants sobre les conseqüències d'aquests tractaments. Quan prenem un medicament, una part és absorbida i utilitzada pel nostre organisme, però una altra gran part és eliminada per l'orina i la femta que acaben en les depuradores. Les depuradores no estan preparades per a eliminar els medicaments i acaben en el riu, dispersos pel medi ambient”.\nA més, aquests tractaments es realitzen als països amb menys recursos de depuració d'aigües. Lertxundi i Orive consideren que són necessaris tractaments massius, però fins ara no s'han tingut degudament en compte els seus efectes ecotoxicológicos. En general, es considera que existeix una gran necessitat d'analitzar la farmacocontaminación.\nGorka Orive Rierol, professor de la Farkultat de Farmàcia de la UPV/EHU i Unax Lertxundi Etxebarria, farmacèutica de Salut Mental d'Àlaba. Ed. Unax Lertxundi i Gorka Orive\nConseqüències greus dels nostres antidepressius, antiinflamatoris i altres fàrmacs\nEn farmacologia s'utilitzen més de tres mil principis actius que acaben contaminant el sòl i els rierols. “Podem pensar que són concentracions molt baixes, però es dissenyen perquè els medicaments tinguin efectes farmacològics a concentracions molt baixes. Per tant, malgrat estar en concentracions baixes, les conseqüències són greus —explica Lertxundi—. Per a començar, amb els antibiòtics es formen bacteris resistents en l'aigua. Això retorna el problema als hospitals, ja que aquests antibiòtics no són eficaços per a curar als pacients”.\nPerò el problema té més dimensió. No hi ha més que veure els problemes que causa en els ecosistemes salvatges. “L'antiinflamatori Voltaren® (diclofena), per exemple, va provocar la desaparició de tota una població de voltors a l'Índia, danyats pel ronyó. Al final, hem de recordar que la majoria de les estructures i compostos que tenim en el nostre cos no apareixen per primera vegada en l'ésser humà, sinó en l'evolució. La majoria dels animals tenen com nosaltres serotonina, dopamina, etc. —explica Lertxundi—. Per exemple, els medicaments per a tractar el colesterol, les estatinas, inhibeixen un enzim que el cos utilitza per a sintetitzar el colesterol. Però tots els vertebrats tenim el mateix enzim per a produir colesterol. Per tant, cada vegada que prenem el medicament per a reduir el colesterol, una part pot ser llançada amb orina i provocada per un crustaci, per exemple, que no pugui fer muda”.\n“Un altre exemple: la fluoxetina, antidepressiva Probac®, en desembocar en el riu, és ocupada per les larves d'insectes del riu. A més és acumulatiu, per la qual cosa els animals que els consumeixen poden tenir problemes de reproducció. En una recerca australiana, els ornitorrinos, insectívors, calculen que, cada dia, amb els seus aliments, prenen la meitat de la concentració d'antidepressius que prenen els éssers humans. Què li passarà a un ornitorrinc cada dia amb antidepressiu? No sabem, però recorda que els ornitorrinos tenen serotonina com nosaltres”.\n“És més —ha precisat Orive—, cal tenir en compte que alguns medicaments passen un parell d'hores en el nostre cos, però es mantenen en el medi ambient durant 40 anys”.\nA la vista de la dimensió del problema, consideren que la farmacocontaminación és un tema a abordar en la societat. Orive i Lertxundi avaluaran en els pròxims anys l'impacte dels fàrmacs en el nostre medi ambient; l'impacte de la contaminació farmacèutica al País Basc i, sobretot, a Vitòria-Gasteiz, sempre des d'una perspectiva de salut. L'objectiu final és transmetre a la societat i als professionals que treballen en el món de la salut, perquè prenguem més consciència del problema.


Crònica del ple ordinari del 14 de setembre 2018 - Ajuntament de Sant Quirze Safaja\nCrònica del ple ordinari del 14 de setembre 2018\nL’ordre del dia va tractar diversos punts dels que destaquen l’aprovació del reglament de l’arxiu municipal, l’adhesió al projecte educació 360º, l’aprovació definitiva del Compte General 2017, l’increment retributiu del personal de l’Ajuntament i l’aprovació inicial del projecte d’eliminació de la compra d’aigua en alta a les urbanitzacions de Pinars del Badó i Les Clotes de Sant Quirze Safaja.\nEl Ple va començar amb l’aprovació per unanimitat de l’acte de la sessió anterior, i seguidament es va aprovar el reglament del servei d’arxiu municipal elaborat per la Diputació de Barcelona.\nEl tercer punt va ser l’aprovació per unanimitat de l’adhesió al projecte educació 360º de Diputació de Barcelona i del Consell Comarcal del Moianès, i que es portarà a terme al CEIP Sant Quirze Safaja.\nEn el quart punt es va aprovar per majoria absoluta, l’aprovació definitiva del Compte General 2017, així com la tramesa als òrgans necessaris per donar compliment a l’obligació de retiment de comptes.\nEn el cinquè punt es va aprovar per unanimitat, l’aprovació inicial del projecte d’eliminació de la compra d’aigua en alta a les urbanitzacions de Pinars del Badó i Les Clotes de Sant Quirze Safaja, i que permetrà deixar de comprar l’aigua al municipi de Sant Feliu de Codines, així com connectar tota la xarxa d’aigua del municipi.\nA la part de control es va donar compte dels Decrets de l’Alcaldia realitzats els mesos de juliol i agost, així com ratificar un acord de la Junta de Govern Local, de delegació al Consell Comarcal del Moianès la contractació del servei de menjador de la llar d’infants “Els Quirzets” de Sant Quirze Safaja.\nEs va donar compte del període mig de pagament a proveïdors durant el segon semestre de 2018, amb un pagament global durant aquest trimestre a 15,76 dies. També es va donar compte de l’estat d’execució del pressupost i del seguiment del pla d’ajust corresponent al segon trimestre 2018.\nDins del despatx ordinari i els informes de regidories es va informar de l’estat de les obres de millora del clavegueram al Camí del Molí Vell, de l’adjudicació per la redacció del projecte de rehabilitació de la casa del poble, de la legalització de l’abocament des de l’estació ETAP i de les reclamacions realitzades a l’estació de servei de Sant Quirze per a la neteja dels exteriors i el manteniment de les zones malmeses.\nTambé es va informar de les licitacions de contractes que s’estan realitzant actualment, per la neteja dels equipaments locals i la recuperació de la base de dades de l’antic gestor d’expedients així com la migració de tots els documents.\nEs va informar dels actes i de la participació de Festa Major i de ‘organització de la Fira de la Tardor del mes de novembre.\nDe l’àrea de benestar social i salut es va informar que es realitza una reunió amb el Consell Comarcal del Moianès pel seguiment dels expedients que actualment es troben oberts i es va explicar la creació d’un nou grup de “Gent Activa” per fomentar l’organització de diverses activitats. S’informa que s’ha programat una caminada per realitzar el primer contacte i conèixer les propostes per organitzar activitats de forma periòdica.\nTambé es va informar del canvi del servei de recollida porta a porta al municipi que començarà el dia 8 d’octubre i del desplegament de la fibra òptica, prevista per finals d’any 2018. Es comunica la data i les hores de les dues reunions programades pel divendres dia 14 de setembre al Centre Cívic.\nFinalment, sense mocions d’urgència sobre la taula, es va donar pas al torn de precs i preguntes en el qual es demana informació sobre la petició de l’AMPA d’instal·lació d’una pèrgola al patí del CEIP Sant Quirze Safaja. El regidor explica que es va instal·lar una pèrgola petita i que posteriorment l’AMPA en va demanar una de dimensions més grans.


TMB ha rebut el primer dels 12 trens que pretenen descongestionar L1, L3, L4 i L5.\nPrimer tren de la sèrie 9000\nTransport Metropolità de Barcelona (TMB) ha rebut aquest dimarts el primer tren dels 12 destinats a reforçar les línies de metro més utilitzades. El comboi, de la sèrie 9000, s'incorporarà a la flora de la línia 4 i començarà a donar servei amb passatgers a partir de la segona quinzena de desembre.\nLa compra dels trens es va realitzar el 2018 per icrementar el material mòbil de les línes 1, 3, 4 i 5 i així fer possible un servei amb més fiabilitat i capacitat que pugui captar nous usuaris. Aquesta entrada dels combois suposa una ampliació del 8,5% a la flota de les línies covencionals.\nEl segon tren arribarà a mitjans de desembre i també s'incorporarà a la línia 4 del metro. Per la seva banda, CAF entregarà el primer semestre del 2020 quatre trens de la sèrie 6000 per a la línia 1, dos trens de la sèrie 5000 per a la línia 3 i quatre més del mateix model per a la línia 5. Els 12 nous trens estan valorats en 92 milions d’euros.\nEls trens de la sèrie 9000 circulen actualment per les línies 2 i 4 (amb conductor) i 9 i 10 (de manera automàtica). Estan formats per cinc cotxes intercomunicats que totalitzen 86 metres de longuitud que permeten una capacitat màxima de 973 persones (en la versió amb cabina de conducció).


Bretón torna avui a Las Quemadillas | InfoCat, l'infomatiu digital de Catalunya i el Maresme\nPàgina d'inici > Nens desapareguts de Còrdova, Notícies, Societat\t> Bretón torna avui a Las Quemadillas\nBretón torna avui a Las Quemadillas\nCÒRDOVA >> Els investigadors del cas dels dos germans de Còrdova desapareguts tornaran a a la casa familiar de Las Quemadillas per buscar noves proves. José Bretón, el pare de Ruth i José i empresonat com a presumpte autor de la mort dels seus fills, tornarà a la finca familiar on tot apunta que van morir els seus fills.\nEl jutge que investiga el cas vol verificar l’informe de l’antropòleg Francisco Etxeberria, que assegura que les restes trobades a Las Quemadillas són humanes i no pas animals, com havia determinat un primer informe. S’analitzaran, entre d’altres, una taula de ferro que podria haver-se utilitzat per cremar més ràpid els cossos, ja que va arribar a asssolir una tempretaura de 800 graus centígrads, i es buscarà si hi ha gasoil a la terra de sota de la foguera.\nSegons l’agència Europa Press, que cita fonts pròximes al cas, la mare dels dos menors desapareguts no es desplaçarà a Còrdova per assistir a aquesta nova inspecció.\nTot plegat l’endemà que la investigació donés un gir inesperat. Dos nous informes han revelat que les restes trobades en una foguera d’aquesta finca no eren d’un rosegador, com va determinar la policia en un primer moment, sinó que són de nens petits. Després de fer la cronologia de la desaparició dels dos nens de Còrdova, Ruth i José, el ministre de l’Interior, Jorge Fernández Díaz, va explicar que si en un principi es va dir que les restes òssies eren de petits animals, els dos informes posteriors apunten a restes humanes i el tercer fins i tot fixa l’edat d’un d’ells en 6,22 anys.\nPer la seva banda, el pare, que sempre ha negat qualsevol implicació en el cas, ha assegurat, per boca del seu advocat, que és totalment fals i impossible que les restes siguin dels seus fills.\nTroben mort l’avi de Tarragona de 74 anys desaparegut Investiguen la mort d’un home trobat a l’interior d’un vehicle calcinat a Llinars del Vallès