trobanime: La Volta al Món de Willy Fog (1 capítol)\nLa Volta al Món de Willy Fog (1 capítol)\nArgument: Willy Fog és un refinat i excèntric cavaller anglès (adaptat del personatge de Phileas Fogg de la novel·la original de Jules Verne) que es juga la meitat de la seva fortuna (20.000 lliures) en una aposta contra el director del banc d'Anglaterra i altres socis del "Reform Club de Londres" al fet que aconsegueixi donar la volta al món en 80 dies.\nAcompanyat del seu fidel majordom Rigodón i l'amic d'aquest, Tico, s'embarca en el seu viatge al voltant del Món.\nEn aquest viatge coneixerà la princesa Romy, i tots ells tindran una infinitat d'aventures i contratemps per tal d'intentar dur a terme amb èxit la seva aposta.\nMentrestant Scotland Yard envia detectius a diverses capitals del món per perseguir-los al sospitar que Willy Fog podria ser un delinqüent que esta fugint de la justicia.\nEstudi d'Animació: BRB Inter. (Espanya) & Nippon Ani. (Japó)\nBasat en el llibre de: Jules Verne\nAny de l'Anime: 1983\nEmès a TVE-2: 1987\nSèries sembants: "La Petita Polon", "Jackie i Nuca"\n- La sèrie és bastant fidel al llibre de Jules Verne però Incorpora personatges nous com; Tico o el dolent principal, fent així que apareguin més gags i aventures dirigides al públic infantil.\n- S'afegeixen també aventures a Nord-amèrica i es canvien alguns elements propers al públic anglosaxó però no a l'espanyol\n- La cançó original de la sèrie està interpretada per Mocedades.\n- Els personatges són animals amb trets antropomòrfics, així Willy Fog és un lleó, la seva enamorada una pantera i el seu ajudant és un gat amic d'un ratolí.\n- L'èxit va portar l'empresa a dissenyar dues seqüeles basades en altres novel·les de Verne amb els mateixos personatges: Vint mil llegües de viatge submarí i Viatge al centre de la terra, però varen ser un fracàs al ser un producte d'una qualitat molt inferior.\nTamany aproximat film: 184 Mb\nDescarregar La volta al món de Willy Fog - Capítol 10\nPublicat per Falcoblau a 16:08\nCriB 9 de novembre de 2018, a les 7:57\nEn la penúltima pàgina del número 391 del setmanari Catalunya Cristiana (http://www.reccficheros.com/setmanaris/Catalunya_Cristiana_0391_(Catala)_28_de_marc_de_1987.pdf), apareix la data d'emissió per TVE1 del primer episodi en català de la sèrie 'La volta al món de Willy Fog': el 25 de març del 1987. Com es comprova en els posteriors setmanaris, s'emetia un episodi cada dimecres a l'entorn de les 18:30h.\nA l'hemeroteca de la pàgina web de la revista (http://www.catalunyacristiana.cat/), també es pot consultar de forma digital totes les publicacions, en què, des de l'any 1979 fins als voltants del 1990, adjunten la programació televisiva setmanal en català, i que pot ser útil a l'hora de datar altres sèries.\nFalcoblau 9 de novembre de 2018, a les 14:37\nMoltes gracies per la informació i donar un cop de mà (ja ho he actualitzat)\nSempre fa il·lusió veure que hi ha gent mostra interès per la pagina i que en pot gaudir!


Ricard Vilanova: de novembre 2014\nA mi em va agradar bastant més El viatge de Chihiro (2001) –amb notable diferència–, però aquesta tampoc es queda massa enrera. I el que més greu em sap de tot, és no haver-me’n assabentat abans de l’existència d’aquesta pel·lícula i d’haver-me perdut l’inici. Però això ho arreglarem ràpidament… ;-) De moment, és de molt agrair veure pel·lícules de qualitat sense interrupcions per anuncis, i en aquest cas concret en un doblatge català correcte.\nUna història densa de nassos, com correspon a la “mitologia” japonesa, un pèl difícil d’empassar per un nen… que a mi ja m’agrada, però com encara penso com un nen… ;-) L’únic personatge que no m’ha agradat, gràficament, és el noi protagonista perquè és massa manga estereotipat… m’agrada més el barroquisme de la vella/jova… que per altra banda és clavada a les bruixes bessones d’El Viatge de Chihiro…\n“Quan una jova insegura és maleïda amb un cos vell per una bruixa rancorosa, la seva única oportunitat de trencar l’encanteri es troba amb un jove mag autoindulgent encara insegur i els seus companys per tornar a casa.”\nEtiquetes: #01 anime, #01 pel·lícules, #01 studio ghibli\nUna mica decepcionat…\nL’havia vista de nen… o de jove… i en tenia un altre record. Lògicament el pas dels anys no tracta per igual totes les pel·lícules, però aquesta, si alguna cosa havia tingut de bo, ho ha perdut.\nAmb tot, encara té alguna cosa que val la pena, però ara mateix l’únic destacable és la visió de robot bàsic / simple.\n“En un futur en què tota la flora s’ha extingit a la Terra, a un astronauta se li dóna l’ordre de destruir l’últim vestigi de la botànica a la Terra que es manté en un hivernacle a bord d’una nau espacial.”\nWynton Marsalis Septet - The Marciac Suite (1999)\nEtiquetes: #01 #onedayonecover\nJa l’havia vista, però si no hi ha res millor un dissabte per la nit, encara que la facin per la tele (amb anuncis, però només dos talls…), és entretinguda de veure. No passarà a la història del cinema, però fa la seva feina: entretindre.\n“Quan un grup de nois que treballen dur descobreixen que han estat víctimes de l’estafa piramidal d’un ric home de negocis, conspiren per robar-lo a la seva residència en un gratacels.”\nAbdullah Ibrahim - Dollar Brand at Montreux (1980)\n“To like, or not to like, that is the question.”\nOnce upon a time… un nen petit, molt petit, que anava a la barberia… Així podria començar la història. De fet la història comença realment abans que comencin els meus records, és a dir, que jo no ho recordo i tot el que sé és a través de referències.\nDoncs en l’inici d’aquesta història, quan era realment petit, gairebé un nadó –estem parlant fins l’edat d’un o, a tot estirar, dos anys– anava a la barberia que hi havia sota la casa dels meus avis. I aquí és on hi ha el primer dubte, perquè no sé si la barberia literalment estava sota la casa dels meus avis o si estava, com diria jo, a la rambla Principal (tècnicament en realitat eren les primeres cases del carrer de Ferrer i Vidal tot i que semblés que era la rambla Principal). Tinc algun record de quan anava a alguna d’aquestes cases del carrer de Ferrer i Vidal on hi havia una botiga (per dir-li d’alguna manera a una casa particular que venien de cara al públic) on compràvem la gasosa i els gelats. I diria jo que aquesta barberia estava en una d’aquestes cases. Però no ho puc assegurar… També podria estar en una de les cases del costat al mateix carrer de Conxita Soler. O fins i tot a la rambla Principal en la vorera de la dreta… No ho tinc clar!\nEn qualsevol cas la situació de la barberia no és important en aquesta història. La importància la té el barber d’aquesta barberia. Durant els primers anys de la meva vida aquest barber em tallava el cabell. Imagino que em posava un taburet de fusta dalt de la cadira de la barberia i la bata blanca típica a sobre. No sé si són records reals o records induits per imatges de l’època. Tot i ser tant petit, sembla ser que era molt bo. I aquí vull fer un petit incís per fer notar què volia dir, durant una època bastant fosca de la nostra societat, ser un nen bo: ni més ni menys que un nen callat, que no plorava i que, planerament, “no donava pel cul” (uns quants anys després, a la mili, en que vaig haver d’estar durant el meu mes de vacances sencer recluit en un hospital militar, la monja que en teoria feia d’infermera li va arribar a dir als meus pares que jo era un “bon noi” –el motiu era exactament el mateix: era callat i “no donava pel cul” com la majoria–). Jo era un nen, però el barber devia ser ben jove… potser no tenia ni la majoria d’edat.\nEn aquests primers anys va ser aquest barber el que em tallava els cabells, però després, suposo que al viure ja definitivament al carrer de Sant Onofre, al barri de Sant Joan, ja vaig anar a la barberia que hi havia davant de casa. I després a una altra que hi havia no gaire lluny d’allà.\nVan passar els anys i alguna referència em devia arribar d’aquell primer barber. El cas és que l’últim que vaig saber és que estava a la Geltrú. Era el barber de la Geltrú. Així! Com si fos un títol nobiliari… ;-) I amb aquesta “cançoneta” em vaig quedar. Una mica més grandet, però sent un nen igualment (7 - 10 anys), anant a els esplais de la Geltrú tenia ben posicionada aquesta barberia. A la plaça dels Lladoners hi havia (hi és encara) la pastisseria Can Llorens on, després de misa de 10 de tots els diumenges, ens atansàvem a comprar l’obligat pastís de poma o el xuxo de rigor. Mmmh… ;-) I girant la cantonada de la pastisseria, baixant per la pujada del Cinto abans d’arribar a la rambla per passejar, hi havia una barberia. I per mi, aquella era la barberia del meu barber de la infància.\nVoltant els divuit anys vaig decidir tallar-me els cabells a ras… al zero! I on vaig decidir que me’ls tallaria? Al barber de la meva infància. Així que allà me n’hi vaig anar i allà me’ls vaig tallar. Em va passar la màquina i em va quedar el pèl en menys de dos mil·límetres tot i que, no sé per què, esperava que també m’afeités el cap. I a partir d’aquell moment vaig anar a aquesta barberia convençut que era el “meu” barber.\nPerò va arribar un dia que aquell barber es va jubilar i no vaig poder continuar anant-hi. Així que vaig anar a una barberia que hi havia ben a prop. Concretament a la plaça dels Lladoners mateix. Vaig entrar, vaig esperar veient els Intervius de rigor i quan em va tocar em vaig sentar a la cadira. Em va posar la bata i, en el moment que havia de començar a pentinar-me amb una mà i tallar-me amb l’altra, es va quedar aturat i pensatiu. De cop em deixa anar “jo a tu ja t’he tallat els cabells abans”. I encara amb les mans enlaire sostenint la pinta i les tissores, tot mirant-me l’orella, es va posar a recitar tota la meva família, on vivien i qui eren.\nEm va conèixer per la meva orella esquerra que tinc lleugerament aixafada de naixement. I com si fos una empremta dactilar, en el moment en que començava a passar la pinta per disposar-se a tallar, la va reconèixer al moment. Va ser veure aquella anomalia a l’orella i li van rajar tots els records.\nI jo que durant tants anys vaig anar al barber de la pujada del Cinto pensant que era el “meu” barber, vaig veure per primer cop l’error continuat perllongat durant tant de temps…\nI vet aquí un gat, vet aquí un gos i aquest conte ja s’ha fos.\n(Mentre intentava anar recordant tota la història –de fet només és una anècdota–, intentava al mateix temps recordar el nom del barber i no em venia fins ara: es deia Joan i el coneixien com “el Juanito”).\nAixò mateix es pot llegir també a Medium.\nEtiquetes: #01 relats\nCollapsing ever inward, we won't be here, it won’t be heard\nDebating how we're here, they’re catching deer (we're catching viruses)\n[ Recitat a tota hòstia - Intèrprets: The Barenaked Ladies - Autor: Ed Robertson ]\nQue traduït per GoogleTranslate vindria a dir:\nTot el nostre univers estava en un estat dens i calent,\ndesprés, fa gairebé 14.000.000.000 anys que va començar l’expansió. Espereu ...\nLa Terra va començar a refredar-se,\nels autòtrofs van començar a bavejar,\nels neandertals van desenvolupar eines,\nhem construït una paret (vam construir les piràmides),\nmatemàtiques, ciències, història, desentranyant els misteris,\ntot això va començar amb el Big Bang!\n“Des dels inicis de l’home” realment no fa tan de temps,\ncada galàxia es va formar en menys temps del que es triga a cantar aquesta cançó.\nUna fracció de segon i tots els elements es van fer.\nels bípedes es va redreçar,\ntots els dinosaures van trobar el seu destí,\nells van tractar de saltar però van arribar tard\ni tots ells van morir (se’ls va quedar el cul congelat).\nEls oceans i Pangea\nmira que ja no hi hauria volen ser ja\nposat en marxa pel mateix Big Bang!\nTot va començar amb el Big Bang!\nS’està expandint cap a fora però un dia\nfarà una pausa i començarà a anar a un altre costat.\nCol·lapsarà cap a dins, no estarem aquí, no ho escoltarem.\nLa nostra millor predicció és que farà un Big Bang fins i tot més gran!\nEls Australopithecus solien estar cansats de nosaltres\ndebatre com som aquí, que estan agafant cérvols (nosaltres estem agafant virus)\nla religió o l’astronomia (Descartes o Deuteronomi).\nMúsica i mitologia, Einstein i l’astrologia\nEtiquetes: #01 coses meves, #01 sèries\nPer passar l’estona…\nEstà bé! És entretinguda! La vaig veure en la seva estrena i ara per la tele sense anuncis.\n“El 2018 una nova arma misteriosa en la guerra contra les màquines, meitat humà i meitat màquina, acut a John Connor en la vigília d’un atac de la resistència de Skynet. Però de qui banda està? i, es pot confiar en ell?”\nSabia que “la bona” era la versió de 1986 (7,5) amb un joveníssim Jeff Goldblum i la Geena Davis… que era la que recordava. I em pensava que aquesta, al ser l’original, en conseqüència era més bizarra –ideal per friquis–: em pensava que era en blanc i negre i hi havien més escenes “monstruoses”. El color, en aquest cas, dóna massa detall per aquest tipus de pel·lícula i Vincent Price és expressiu com un tros de suro… ;-)\nAl final tampoc està tan malament, però al meu entendre, tampoc està ben resolta.\n“Un científic té un terrible accident quan intenta fer servir el seu dispositiu de teletransport recentment inventat.”\nThe complete Billie Holiday on Verve 1945 - 1959 (1992)\nWillie Colon - The Player (2007)\nLa pel·lícula és bona, molt bona. Però és d’aquestes que havia vist de nen i en el seu moment en va impressionar molt. Ara em sembla massa mitificada, però igualment continua sent molt més bona que alguns remakes.\n“Un metge de poble petit s’assabenta que la població de la seva comunitat està sent reemplaçada per duplicats alienígenes sense emocions.”\nChris Botti - Night Sessions (2001)\nUna obra mestra!\nSenzillament magistral. L’únic que m’ha faltat és veure-la en versió remasteritzada…\nNo havia vist aquesta versió. He vist les versions modernes, però veient aquesta les “actuals” són males còpies…\n“Els científics i els funcionaris de la Força Aèria nord-americana s’han de defensar d’un organisme alienígena assedegat de sang en un lloc remot àrtic.”\nBebo & Cigala - Blanco y negro (2004)\nnomés es tractava\nEtiquetes: #01 coses meves, #01 pensaments\ncopiar vs. robar\n“Els grans artistes copien,\nels genis roben.”\n[ Pablo Picasso (1881 - 1973) ]\nNo us ha passat mai que, en el procés de creació d’un logotip, al client, per més propostes que li facis, no li acaba de convèncer cap ni una? No us ha passat mai que, per més que argumentis i expliquis el per què de cada decisió el client acaba dient-te “dóna-li una altra volta”? Si és que sí, m’entendreu… si és que no, no sabeu quina sort teniu! ;-)\nQuan la línia pedagògica no funciona és en aquests casos que, després de les propostes inicials perfectament argumentades, faig ús del pla B que no és ni més ni menys que presentar una proposta guanyadora –segons el meu criteri–, una segona proposta també vàlida però com a segona opció i finalment una tercera proposta clarament descartable. En aquesta tercera opció, en una ocasió vaig utilitzar la tipografia Comic Sans perquè enteguessin que allò no tenia solidesa… Cal que digui quina és l’opció que van escollir? En efecte, la tercera opció amb la Comic Sans! Sort que a última hora ho vaig reconduir i ho vaig poder substituir per una altra tipografia manuscrita bastant similar, però prou diferent perquè no m’excomulguin per sempre del gremi de dissenyadors gràfics.\nDoncs avui confeso que, a part d’aquesta ocasió que finalment vaig salvar com vaig poder en la que inicialment utilitzava la Comic Sans en un logotip i com a tipografia principal en tota la comunicació gràfica d’un esdeveniment prou notori, fins a tres ocasions he utilitzat imatges pictogràfiques de recurs per incloure-les com anagrama principal integrat en el logotip. De res han servit en cap de les tres ocasions les argumentacions de buscar un anagrama diferenciador i únic… el client sempre ha volgut la imatge pictogràfica de recurs! I tampoc són excusa els preus low-cost dels logotips presentats, facturats i cobrats amb el corresponent IVA. Com a dissenyador gràfic hauria de tenir una mínima ètica professional i ni tan sols presentar-les… És per això que avui\nJ O C O N F E S O.\nEtiquetes: #01 coses meves, #01 relats\nDilluns, 24 de novembre de 2014. Durant tot el dia es notava la calor, però és durant la tarda que sembla que encara està pujant la temperatura tot i que està mig ennuvolat. S’està fent fosc i, abans que sigui més tard, cal anar a comprar. Surto al balcó i, ai vatua l’olla, quina calor que fa! Surto al carrer en màniga curta. Vaig en bici i, amb el moviment, es nota l’aire fresquet. Però a la tornada ja s’ha fet fosc i arribo suant com un babau! 20 ºC!


L'Ajuntament de Manresa obre el termini per als nous microcrèdits per a empreses - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nL'Ajuntament de Manresa obre el termini per als nous microcrèdits per a empreses\nEl període per a les inscripcions ja és obert i es clourà el proper 28 de febrer\nL'Ajuntament de Manresa va obrir ahir la 5a edició de la concessió de microcrèdits per afavorir la creació d'empreses. El termini de presentació acaba el dia 28 de febrer del 2018. La convocatòria inclou tres categories: els microcrèdits destinats a la creació d'empreses dins el Centre Històric de Manresa; els destinats a la creació de noves empreses o a traspassos d'un negoci; i els destinats a l'accessibilitat per a persones amb mobilitat reduïda.\nEls beneficiaris potencials dels microcrèdits destinats a la creació d'empreses dins el Centre Històric de Manresa són emprenedors que vulguin iniciar un nou projecte empresarial o agafin el traspàs d'un negoci al Centre Històric de Manresa o hagin iniciat l'activitat a partir de l'1 de gener del 2017, i empreses ja constituïdes que obrin un nou establiment al mateix entorn, sempre que l'obertura o el traspàs s'hagi realitzat a partir de l'1 de gener del 2017 i el seu volum de facturació anual no superi els 500.000 euros. En el cas d'emprenedors, els ajuts reintegrables poden arribar al 75% del pressupost de la inversió necessària amb un límit màxim de 5.000 euros. En el cas d'empreses ja constituïdes els ajuts poden arribar al 50% del pressupost de la inversió amb un límit màxim de 5.000 euros.\nEls microcrèdits destinats a la creació d'empreses a Manresa van destinats als que vulguin iniciar un nou projecte o agafin el traspàs d'un negoci o hagin iniciat l'activitat a partir de l'1 de gener del 2017, i a empreses ja constituïdes que obrin un nou establiment comercial, sempre que l'obertura o el traspàs s'hagi realitzat a partir de l'1 de gener del 2017 i el seu volum de facturació anual no superi els 500.000 euros. La quantia dels ajuts en ambdós casos és la mateixa que en l'apartat anterior.\nFinalment, els microcrèdits destinats a l'accessibilitat per a persones amb mobilitat reduïda s'adrecen als empresaris i empreses ja constituïdes o empreses de nova creació que exerceixin una activitat destinada al comerç, serveis o restauració i que disposin d'un establiment a Manresa i el seu volum de facturació anual no superi els 500.000 euros. L'import dels ajuts pot arribar en aquest supòsit al 50% del pressupost de la inversió inicial necessària i amb un límit màxim de 2.000 euros per a cadascun dels projectes\nLa documentació per accedir als microcrèdits s'ha de presentar a www.manresa.cat/seu/menu/ fitxa/902, o bé, presencialment, a l'Oficina d'Atenció al Ciutadà (OAC), a la plaça Major.


Emil Guílels - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure\n(S'ha redirigit des de: Emil Gilels)\nEmil (Samuïl) Grigórievitx Guílels (en rus: Эми́ль (Самуи́л) Григо́рьевич Ги́лельс, 19 d'octubre (6 d'octubre segons el calendari julià) de 1916, Odessa, Imperi Rus – 14 d'octubre de 1985, Moscou, URSS) va ser un pianista soviètic i rus d'origen jueu-ucraïnès.\n6 octubre 1916 (Julià)\n14 octubre 1985 (69 anys)\nPianista i pedagog musical\nElena Gilels (en)\n(1973) premi Robert Schumann\nSamuïl (Mília, Emil) Guílels va néixer el 1916 a Odessa a una família jueva. Comença a estudiar piano a l'edat de 6 anys a Odessa, on dóna el seu primer concert amb 13 anys. El 1935, estudia al Conservatori de Moscou, especialment amb Heinrich Neuhaus. El 1938 guanya el Concurs International Eugène Ysaÿe a Brussel·les. El 1951 és nomenat professor al Conservatori Txaikovski de Moscou, on entre d'altres alumnes tingué l'estonià Peep Lassmann. Va ser un dels pocs artistes soviètics que van fer una carrera internacional. Va gravar nombrosos discs als Estats Units i el seu prestigi va ser mundial. És considerat com un dels 10 o 12 millors pianistes del segle XX, compartint amb els seus companys, Vladimir Horowitz, Sviatoslav Richter, a més de Josef Hofmann, Alfred Cortot, Arturo Benedetti Michelangeli i Claudio Arrau. Formà un cèlebre trio amb Leonid Kogan i Mstislav Rostropóvitx.\nVa rebre el títol d'Artista del Poble de l'URSS (1954) i d'Heroi del Treball Socialista, tres Ordes de Lenin, un orde de la Bandera Roja del Treball, un de l'Amistat dels Pobles i una Insígnia d'Honor, un Premi Stalin (1946) i un Premi Lenin (1962)\nEs va dedicar fonamentalment a la música del Romanticisme. Són especialment famoses les seves interpretacions dels concerts i les sonates de Beethoven, Brahms i Schumann.\nEntre el 1940 i el 1944 va ser casat amb la pianista Roza Tamàrkina. El 1947, es va casar amb la compositora Fariza Khutsístova (1924–1998). Van tenir una filla, Ielena Guílels (1948–1996), també una coneguda pianista.\n↑ Association of Estonian Professional Musicians. "Peep Lassmann, klaver". Archived from the original on 2007-01-11.\nA Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a: Emil Guílels\n«Emil Gilels». L'Enciclopèdia.cat. Barcelona: Grup Enciclopèdia Catalana.\nObtingut de «https://ca.wikipedia.org/w/index.php?title=Emil_Guílels&oldid=23980465»\nDarrera modificació: 5 jul 2020 a les 07:14\nLa pàgina va ser modificada per darrera vegada el 5 jul 2020 a les 07:14.


La iniciativa "Cap infant sense conte" va sortir del Toni Argent, un professor de matemàtiques, a Les Franqueses del Vallès, que tenia molt clar que s'ha de fomentar l'hàbit lector dels infants i despertar la seva creativitat. Així que es va posar a escriure "El gat Romeu i el bosc màgic" i va convèncer a l'ajuntament i a diverses institucions per imprimir-ne 5.000 exemplars. La idea és que tots els nens i les nenes puguin tenir accès gratuït a un llibre, a una història que faci volar la seva imaginació. Set anys després, està a punt d'imprimir els 20.000 del nou conte, que aquesta vegada ha escrit la Nàdia Umbert i que ha il·lustrat la seva filla Lucía, de 10 anys. "La llegenda del cavaller Valentí" arribarà també a molts hospitals de Catalunya\nveure més sobre "Cap infant sense conte" veure menys sobre "Cap infant sense conte"\nNou Lletra Lligada 16/05/21 Per a descarregar: Botó dret i seleccionar l'opció "Guardar enllaç com..." o "Guardar destí com..." Completo 54:53 8% pasado domingo\nLletra Lligada 16/05/21 pasado domingo


El Govern obre expedient sancionador a la residència Salarich Calderer de Bagà | NacióBerguedà\nper Pilar Màrquez Ambròs , Berga, 18 de juny de 2020 a les 11:31 |\nResidència Salarich Calderer de Bagà durant l'homenatge que els veïns van fer als treballadors el passat 6 de juny. | Pilar Màrquez Ambròs\nEl Departament de Treball, Afers Socials i Famílies ha obert expedient sancionador a la residència de gent gran Salarich Calderer de Bagà, que va ser intervinguda per la Generalitat fa tres setmanes per la gestió de la crisi del coronavirus.\nSegons han confirmat fonts del departament de Treball, Afers Socials i Famílies a NacióBerguedà, "s'ha obert un expedient sancionador en aquesta residència". Es tracta d'un procediment que es troba en fase d'instrucció. La Fundació Salarich Calderer té dret ara a presentar les seves al·legacions i "caldrà analitzar-les" abans de resoldre l'expedient, han dit aquestes fonts.\nEl Departament d'Afers Socials no ha donat més detalls sobre "els fets i possibles sancions" a aquest diari per "raons de confidencialitat".\nEn un comunicat, el patronat de la Salarich Calderer ha explicat als treballadors que no podrà assumir la paga doble de juny per la falta de recursos. És en aquest document que l'entitat ha informat que estan pendents de "sancions molt greus per part del departament d'Afers Socials i Família, que poden comportar sancions i inhabilitacions". L'alcalde de Bagà i vicepresident del patronat, Joan Oña, va dir ahir a NacióBerguedà que fa uns dies que els va arribar una carta amb sancions. "Hem d'acabar d'analitzar a què es deuen perquè no ho veiem clar", va afirmar.\n"Quan es detecta una irregularitat hi ha dues possibilitats, que apliquis una sanció per arreglar-ho sigui el que sigui, o que realitzis una intervenció. Aquí la Generalitat va optar per intervenir i endreçar, i un cop s'ha fet aquesta actuació, ens arriba aquesta altra. Que passin les dues coses no té massa sentit", segons Oña.\nEl Govern català ha encarregat temporalment la gestió de la residència, de titularitat privada sense ànim de lucre, a una empresa gestora externa que n'està realitzant un pla de contingència. La nova direcció s'encarregarà d'analitzar la situació del centre geriàtric, fer-ne un diagnòstic i plantejar al CatSalut solucions per millorar la gestió. D'altra banda, però, la residència de Bagà s’enfronta ara a sancions que poden comportar multes i/o inhabilitacions.\nDes de l'inici del brot a la residència de Bagà han mort 29 dels 81 residents i és, per tant, un dels centres geriàtrics del país més afectats per la pandèmia. El cas de la gestió del coronavirus d’aquesta residència ha arribat també a la Fiscalia que en té obertes digiligències civils.\nLa Covid-19 en aquesta residència va arribar molt aviat i, quan es va dictar el protocol de confinar les residències, el virus ja havia aconseguit entrar a la residència. Una de les mesures que va poder frenar l'allau de defuncions va ser tancar els residents a les seves habitacions la setmana del 9 d'abril. Aquella setmana hi va haver un degoteig de defuncions de dos o tres casos diaris, si bé no totes es poden confirmar que fossin per coronavirus perquè faltaven testos.\nFa un mes, la residència de Bagà va ser motiu de polèmica per una carta on es demanava als treballadors que estaven de baixa que tornessin "de forma immediata" als seus llocs de treball per evitar el tancament pel mal moment econòmic que també travessa.\nSocietat, Bagà, coronavirus, residència Salarich Calderer


Concentració a Antella, dissabte 20, per la unanimitat contra el transvasament des d'Alarcón La República\nConcentració a Antella, dissabte 20, per la unanimitat contra el transvasament des d’Alarcón\nUNANIMITAT DE LA MESA PEL XÚQUER CONTRA EL TRANSVASAMENT DES D'ALARCÓN LA MESA PEL XÚQUER ACORDA DENUNCIAR A EUROPA L'INCOMPLIMENT DE LES CONDICIONS PER AL TRANSVASAMENT DE LA MARQUESA […]\nPlataforma pel Dret a Decidir - País Valencià PDaD 15/12/2014\nAmb una assistència de més de 60 persones, i presidint per una pancarta amb el lema “La Ribera no es ven”, s'ha reunit a Alzira la Mesa pel Xúquer en una sala repleta per abordar el recent acord de les Comunitats de Regants de la Ribera per donar via lliure al transvasament d'aigua del Xúquer cap a les comarques de sud des de l'embassament d'Alarcón.\nEn la reunió s'ha abordat el canvi de postura dels regants de la Ribera, que fins fa pocs dies s'oposaven a qualsevol transvasament aigües amunt de la Marquesa. En aquest sentit es dubta que els regants de la Ribera estiguen d'acord, ja que és una decisió dels presidents de les comunitats de regants que són els que han rubricat un acord que no es contemplava un parell de dies abans. No obstant ha quedat clara la responsabilitat del Ministeri d'Agricultura i la Generalitat que haurien de ser els que velaren pel domini públic hidràulic i defensaren aquest recurs com un bé públic en lloc de pressionar en favor d'interessos privats que van en detriment dels interessos públics. En aquest sentit s'ha denunciat que el lobby de l'aigua de les comarques del sud no ha deixat d'exigir ni un sol dia l'aigua del Xúquer. “Mai tenen prou”, s'ha arribat a afirmar.\nEn la reunió s'han ratificat els termes de la declaració de Xúquer Viu que us adjuntem en el que es considera completament innecessari aquest transvasament que es destinarà a aigua de boca, quan la dessaladora de Mutxamel, que ha costat 80 milions d'euros està sense funcionar, quan podria generar fins 28 hm3 d'aigua a l'any, al mateix preu o inferior a l'aigua que es pretén transvasar des de centenars de quilòmetres. Igualment s'ha remarcat la situació negativa en la que quedarien els nostres aqüífers actualment en estat de prealerta i que es nodreixen en gran part pels retorns de reg, que amb la modernització dels regadius desapareixeran. En definitiva es tractar de vendre aigua a un preu molt superior al que costa realment, per a que uns i altres es beneficien econòmicament. Tot consentit i estimulat per les institucions públiques.\nDe fet en la reunió s'ha parlat del malbaratament econòmic d'una obra, el transvasament de la Marquesa en el que s'han enterrat 400 milions d'euros, o en les dessaladores d'Alacant, tant un com les altres subvencionades per la Unió Europea.\nLa Mesa pel Xúquer ha aprovat denunciar a la Unió Europea les condicions fixades en desembre de 2006 respecte al transvasament de la Marquesa, finançant amb 120 milions d'euros per Europa, així com el malbaratament amb fons públics, tant d'aquesta obra com de les dessaladores subvencionades per Europa, especialment la de Mutxamel.\nPer denunciar aquest nou transvasament que penja una nova demanda urbana a un Xúquer que es troba sobreexplotat i en el que s'estan incomplint els cabals ecològics aprovats fa tan sols 4 mesos, Xúquer Viu i la Mesa pel Xúquer han convocat una concentració per al 20 de desembre a l'assut d'Antella amb els lemes de “La Ribera no es ven”.


Recuperació - Salut Mental Catalunya\nInici / La Salut Mental / Recuperació\nEn salut mental, quan parlem de recuperació no ens referim a la desaparició del problema o els problemes de salut mental (el que anomenaríem «recuperació clínica»), com és habitual en el camp de la salut física.\nEntenem el concepte com la recuperació del control de la pròpia vida, malgrat viure o haver viscut problemes de salut mental; fer passos per aconseguir allò que volem a nivell emocional, espiritual i social.\nFonts per a l’elaboració del contingut:\nDiagnòstic fet a persones amb problemes de salut mental, familiars i professionals durant el projecte Comitè d’Experts (Activa’t per la salut mental)\nAportacions personals dels membres del Comitè d’Experts (Activa’t)\nDe què parlem quan parlem de recuperació? Què aporta aquesta perspectiva? Les fases de la recuperació Què podem aportar a la nostra recuperació? Què poden fer els serveis sanitaris?\nDe què parlem quan parlem de recuperació?\nPosar-nos en el camí de la recuperació significa focalitzar-nos no només a fer desaparèixer o controlar els símptomes, sinó també a assolir que la persona afectada aconsegueixi dur una vida satisfactòria malgrat els problemes de salut mental, prenent decisions i assumint ella mateixa la responsabilitat d’aquestes decisions preses. És un procés de vida i d’aprenentatge.\nNo hi ha una única definició de recuperació però hi ha un principi fonamental: la recuperació de l’esperança vers el futur, és a dir, la creença que és possible tenir una vida plena i satisfactòria, malgrat els problemes de salut mental, a partir de la recuperació de la il·lusió i dels nostres somnis.\nQuè aporta aquesta perspectiva?\nEs veu la recuperació com un procés de vida i un aprenentatge que sovint no té fi; no és un destí, sinó un anar avançant de forma contínua.\nLa millora o la desaparició dels símptomes no són un punt central ni determinant en aquesta idea de recuperació. Han d’anar acompanyades d’una autonomia de l’individu, que ha d’assolir el control ple sobre la seva vida.\nPer assolir aquest control, es promou la presa de decisions, així com l’assumpció de la responsabilitat d’aquestes decisions.\nLa recuperació és allò que la persona aconsegueix per si mateixa; no és quelcom que un altre pugui fer per ella, malgrat que se la pugui ajudar.\nLa recuperació no significa de forma necessària retornar a l’estat en què s’estava abans de ser diagnosticat.\nEs veu el procés com una oportunitat per a la persona de reconstruir-se, escollint amb plena consciència allò que és adequat per a ella d’acord amb les seves necessitats i les noves circumstàncies.\nEs focalitza el procés en les capacitats i les habilitats de la persona, i no en les seves mancances.\nEl procés es basa en l’optimisme i l’esperança com a motors.\nAnar-hi avançant, si bé de vegades el procés implica que cal fer passos enrere per anar endavant.\nEs prioritza posar en el centre la persona, així com les seves motivacions i expectatives.\nLa implicació en activitats que tinguin significat per a la persona és essencial, ja siguin activitats educatives, de voluntariat, de tenir cura dels nostres, o siguin activitats creatives.\nLa situació implica un canvi dels serveis, ja que la persona és al centre del procés i això requereix altres serveis i protocols.\nLes fases de la recuperació\nMalgrat que la recuperació és un procés complex i singular, gràcies a l’anàlisi de les narracions de persones que ja han fet el seu procés, i gràcies també a la investigació qualitativa, podem dividir la recuperació en cinc grans fases. Són diferents moments pels quals passen les persones. És important conèixer-los ja que permeten posar llum al procés i, així, donar-hi suport com a professionals, amics o família.\nNegació-Moratòria | Consciència | Preparació | Reconstrucció | Creixement\nNegació – Moratòria\nEs caracteritza per la negació del problema de salut mental, la desesperança, la confusió de la identitat i l’aïllament com a mecanisme de protecció.\nEs caracteritza per l’assimilació de la realitat, acompanyada d’una esperança incipient d’una vida millor i la possibilitat d’una identitat diferent de la de «malalt» (en primera persona: «Em passa alguna cosa i en vull sortir»).\nLa persona treballa activament, fa balanç de la seva identitat i les seves capacitats i es torna a connectar socialment, alhora que aprèn habilitats per reconduir la seva vida.\nLa persona se centra a forjar una nova identitat, assolir objectius vitals, assumir riscos i responsabilitzar-se de la cura de la malaltia.\nLa persona troba la nova identitat: augmenta l’autoconfiança i sorgeix una percepció positiva d’un mateix, reconeixent l’aprenentatge que li ha aportat la malaltia.\nExisteixen quatre components transversals que es donen de forma diferencial en cadascuna d’aquestes fases:\nLa col·laboració entre l’entorn i la persona durant el procés de recuperació és clau; per tant, es requereix promoure la creació d’un entorn de confiança sustentat per la família, els/les professionals i la comunitat.\nQuè podem aportar a la nostra recuperació?\nTenir una vida social activa, trencant d’aquesta manera amb l’aïllament.\nProposar-nos fites a curt termini o dividir els nostres objectius en altres de més petits que puguem anar assolint.\nEnvoltar-nos de persones que creguin en nosaltres, incloent-hi familiars i professionals.\nBuscar el suport de companys que hagin passat per situacions similars i les hagin superat.\nReprendre el control sobre tot allò que ens afecti, no delegant així responsabilitats en els altres.\nPrendre decisions sobre la nostra vida i la nostra salut.\nPosar-nos en marxa: enriquir el nostre dia a dia fent activitats que ens facin sentir útils i valorats i que tinguin sentit per a nosaltres.\nLluitar contra l’estigma associat als problemes de salut mental en el nostre entorn més immediat i/o a nivell col·lectiu, per exemple a través de l’associacionisme.\nQuè poden fer els serveis sanitaris?\nCanviar el focus d’atenció: dels símptomes, a les capacitats i les potencialitats de la persona.\nAfavorir i facilitar la participació de les persones en la presa de decisions.\nAcceptar la recuperació com un projecte individual i singular de cadascú, donant suport a les aspiracions i als somnis personals i acceptant el ritme de cada individu.\nCrear un sistema d’avaluació dels serveis que tingui en compte els familiars i les persones amb un problema de salut mental.\nPromoure la col·laboració de l’entorn i de la persona a l’hora de formar, informar, atendre necessitats i detectar un entorn patològic.\nEn el cas que es doni un entorn patològic, buscar formes d’intervenció per canviar-lo.\nEls/les professionals de la salut mental han de garantir un tracte empàtic i pròxim amb l’usuari perquè la relació establerta esdevingui també motor de canvi.\nPromoure la planificació dels passos en el procés de manera conjunta entre els/les professionals, la persona i les persones del seu entorn.\nPlanificar les possibles crisis amb documents de voluntats anticipades.\nFacilitar espais de suport mutu entre persones amb problemes de salut mental.\nConsells per donar suport\nTornar a LA SALUT MENTAL


Esclaus de Messi | Catalunya | EL PAÍS Catalunya\nEsclaus de Messi\nL'argentí és un jugador, el millor del món i segurament de la història, que s’explica al camp de futbol\nBarcelona 19 GEN 2017 - 15:24\tCET\nEl davanter argentí del FC Barcleona, Leo Messi. Quique García EFE\nNo hi ha res més agraït ni gratuït que interpretar els silencis de Messi. El 10 obre molt poc la boca, pràcticament no concedeix entrevistes, i quan parla les seves declaracions acostumen a ser políticament correctes, sobretot al Barça. A l’Argentina, en canvi, s’ha d’explicar més sovint perquè els resultats no són tan bons com al Camp Nou i segurament també perquè la relació amb el seu país és força diferent de la que té amb el Barcelona.\nHabitualment adopta una actitud defensiva quan veu un micròfon i, en canvi, acostuma a parlar de futbol i de la vida amb naturalitat i intel·ligència quan la conversa és privada o es publicitarà en un determinat context, com ens va passar amb Marcos López quan ens va atendre de manera generosa per parlar d’Iniesta.\nMessi és un jugador, el millor del món i segurament de la història, que s’explica al camp de futbol, com ha de ser, i que no vol saber res del que passa a fora, ni de la comunicació personal ni corporativa, força reservat també en la vida privada, per més que se sàpiga quan va a comprar amb la seva parella o va a buscar els fills a l’escola, o si utilitza Instagram per ensenyar el sofà de casa seva i el seu gos, un dogo de Bordeus que es diu Hulk.\nNo li ha agradat mai la fressa, ni abans ni després de ser condemnat per Hisenda, circumstància que ha augmentat el focus informatiu i també el recel de Messi. Així és que, després de contrastar l’evidència, tan bon punt ha ratificat que és el número u, no queda més remei que comptar els quilòmetres que corre, si vomita d’amagat o no o si ha llançat una pilota a la grada, senyals que facin pensar sobre l’estat de forma i l’humor del 10.\nEls culers voldrien que, d’alguna manera, fes saber que es vol quedar\nEls culers voldrien que, d’alguna manera, fes saber que es vol quedar i, per tant, si renovarà el contracte que acaba el 2018. No n’hi ha prou que marqui gols per expressar la seva vinculació, sinó que es necessita una prova de la seva fe amb el Barça, ni que sigui una mitja mentida, que ja se sap que al futbol sempre són benvingudes. I Messi no diu res, juga, decideix els partits i calla, mentre que en nom seu s’expressen amics com Mascherano i Luis Suárez. Venen a dir que jugador i club es necessiten fins que l’argentí torni a Rosario.\nLa junta també fa esforços per fer-li saber la seva importància, però alhora adverteix que, per més diners que valgui Messi, no deixaran mai el club en fallida com va fer Laporta segons els comptes de Rosell i Bartomeu. Els que manen no saben testimoniar ben bé la seva estima per Messi. Només cal recordar la campanya totssommessi o les darreres declaracions de Grau i Gratacós, per no parlar d’algun homenatge fallit al Camp Nou.\nTot i el caràcter difícil de les figures, sembla que Messi fa de més bon tractar pels directius que Maradona, Cruyff o Di Stéfano. El problema per al Barça és que l’argentí fa la sensació de no tenir pressa per renovar, com si fos conscient que com més esperi més calers valdrà, no només per les ofertes que pugui rebre del City, del PSG o de la Xina, sinó perquè a cada partit serà més valuós pel seu joc i pels gols, com els que va fer al Sevilla.\nAra que el Madrid ja ha passat pel Sánchez Pizjuán i el Sevilla ha protagonitzat dos dels millors partits del campionat contra el Barça i l’equip de Zidane, es pot dir que el factor diferencial ha estat Messi. No es posa mai nerviós, tampoc per renovar, i menys després que ja ho hagin fet Luis Suárez i Neymar. Encara ho han de fer l’entrenador, el capità Iniesta i, esclar, el mateix Messi, que passeja content per Barcelona.\nAvui es fa estrany imaginar-lo passejant per Londres, París o Pequín, o jugant al Parc dels Prínceps o a l’Etihad. Arribats en aquest punt, s’imposen dues solucions: fer que continuï jugant al Camp Nou en les millors condicions perquè segueixi marcant les diferències —suma 27 gols en 24 partits, vuit de seguits en les darreres set jornades— i preparar-li un contracte amb el qual no pugui dir que no al Barça; de moment sembla que se li donarà prioritat per davant de qualsevol altra renovació.\nEls lectors són sempre molt ocurrents, sovint més imaginatius que no pas els periodistes, i Román Ceano em fa arribar una proposta: “La directiva hauria de positivar el fet d’haver de pagar una fortuna per Messi i per tant el seu sou ha de ser llegendari, un tresor que faci enveja a reis i emperadors, o si es vol una cova plena d’or i diamants en la qual no pots encendre més d’una espelma perquè el reflex et deixaria cec”.\nNo sembla una mala idea que les negociacions amb Messi les porti el president, la millor manera de donar importància i solemnitat al contracte. La decisió de Bartomeu és tan tranquil·litzadora com delicades resulten les seves declaracions quan diu que els seus interlocutors són de moment la família i l’entorn —i va afegir de cua: el jugador—, o sigui els mateixos que tenim els periodistes. D’una manera o una altra, directius i periodistes som com els porters que esperen la rematada de Messi; sempre té l’última paraula. Ja ho diu Luis Enrique: “La renovació de Messi vol molta tranquil·litat”, cosa difícil en un món tan sorollós com l’actual, especialment desagradable també per al silenciós Messi.


📽 Comprar Pissarres digitals | Abacus Online\nEs caracteritzen per la seva excel·lent relació qualitat/preu. La seva carcassa és d'acer pintada en blanc per instal·lar-les al sostre o a la paret.\nSoci/a Abacus 134,02€\nSoci/a Abacus 120,85€\nPissarra Blanca vitrificada Faibo mat 1220 x 1500 mm\nPissarra blanca vitrificada Faibomat indicada per a projeccions. Amb marc i cantoneres d’alumini. Superfície metàl·lica d’acer vitrificat,per a treballar amb imants o figures magnètiques. Apte per a retoladors esborrables en sec. Inclou prestatge d’alumini de 40 cm i elements de fixació.Certificades segons normatives UNE EN 14434:2010 i UNE 11016:89Per qüestions deseguretat, és imprescindible fixar les pissarres a laparet pels 4 cantons.Garantia de superfície de 25 anys


Estem editan: svt04\nTítulo INDEPENDÈNCIA I ECONOMIA Editar Eliminar\nPárrafo Publicat a Avui i El Punt el 20 d'octubre de 2010\nSubtítulo No és possible que un poble pugui ser ecològicament lliure sense controlar de forma absoluta els seus recursos naturals\nPárrafo Tot sovint hi ha qui oposa l'economia a l'ecologia. Són polítics i empresaris que encara no han trobat la via que els permeti comprendre que l'ecologia és ja la inspiració de la nova economia del món postindustrial. Jaume Terradas, catedràtic emèrit d'ecologia, ho ratifica en el seu darrer llibre de memòries Ecologia viscuda.\nFou el biòleg alemany Ernst Haeckel, deixeble de Darwin, qui el 1866 ja va definir l'ecologia com el “conjunt de coneixements referents a l'economia de la Naturalesa”. Avui aquest concepte ens ajuda a entendre millor el funcionament del planeta i de les nostres relacions holístiques, no tant de patrimoni, amb el medi. I gràcies a l'economia de la Naturalesa podem ara proposar una alternativa a la crisi del model de creixement il·limitat que ha acabat fent fallida.\nAfeblits per una autonomisme alienant i ofegats per un brutal espoli fiscal i energètic, l'economia ecològica ens ofereix la possibilitat de plantejar-nos un nou paradigma polític i de desenvolupament de la nostra nació. La bioconstrucció, l'agricultura sana, l'ecourbanisme, les energies renovables, l'estalvi i l'eficiència energètica, una indústria automobilística no contaminant, un turisme cultural, la recerca i una societat de la informació al servei de la qualitat de la vida... Aquests són sectors per a una Catalunya independent que ens donaran centenars de milers de nous llocs de treball i un lideratge econòmic a la Mediterrània. Però aquesta revolució és inviable sense un estat propi i el control dels recursos financers. Plantejar una economia ecològica i no trencar definitivament amb Espanya és una proposta contrària a les lleis de l'entropia aplicades a la política. És un oxímoron, una antítesi, una figura política retòrica i contradictòria. En cap manual ecologista no es considera que sigui possible que un poble pugui ser ecològicament lliure sense controlar de forma absoluta els seus recursos naturals.\nAra bé, quan reivindiquem un Estat català, no l'hem de pensar amb estructures del segle XX, sinó desmilitaritzat i neutralista. Catalunya va votar majoritàriament contra l'ingrés a l'OTAN. El nostre Estat, la nostra futura bionació, ha de tenir com a valors la signatura de la Carta de la Terra, la defensa civil, la integració cultural, la justícia social i la solidaritat internacional.\nEl tercer principi de la Carta de la Terra es refereix a la construcció de societats democràtiques que siguin justes, participatives, sostenibles i pacífiques. I se'ns obliga a “assegurar que les comunitats garanteixin en tots els àmbits els drets humans i les llibertats fonamentals; que ofereixin a tothom l'oportunitat de desenvolupar tot el seu potencial”; de promoure “una vida segura i digna que sigui responsable ecològicament”.\nMagnes organitzacions filistees, però, volen convertir Catalunya en una lamentable colònia postmoderna i deprimida. L'autonomisme dirigit per una classe política agònica es manifesta incapaç d'oferir-nos una alternativa que no sigui la continuïtat d'una supeditació que ja dura 300 anys.\nRecordo un article que va enviar-me l'any 1981 en Joan Oliver (Pere Quart) titulat Catalans: alcem el crit!, reclamant la inajornable i absoluta necessitat d'un moviment independentista transversal i unitari. El poeta considerava que la sobirania nacional s'havia de construir des de la societat civil; que la missió dels nous científics, tècnics i estudiosos havia de ser mantenir-se lliures de l'embrutiment servil i de la vanitosa inconsciència de l'alta burocràcia. “Cal esperar-ho tot de les minories incontaminades unides en un front compacte, perseverant, d'una voluntat inflexible”.\nEl procés unitari de l'independentisme ja no té retrocés. Haurem, finalment, après la lliçó de la desfeta que va significar el Compromís de Casp que va introduir la dinastia castellana dels Trastàmara a la corona catalanoaragonesa?\nHem d'aprofitar aquesta gran oportunitat que ens ofereix la crisi del sistema que ens ha dominat i autoexigir-nos el dret a la felicitat i a la sobirania. Prou de tupinades com la de Casp o dels Pactes de la Moncloa! Economia i ecologia, sí, però en el marc d'un Estat català lliure.


Prudència i responsabilitat, per Laura Rosel - Catalunya Ràdio\nLlançament de petards durant la nit de Sant Joan de 2021 (ACN)\n23/06/2022 - 07.53 Actualitzat 23/06/2022 - 08.39\nArriba la nit més curta de l'any. El dia més llarg. La festa més bonica. I el risc més alt...\nPrimer Sant Joan sense restriccions per la pandèmia. Els últims dos anys hem hagut de celebrar la revetlla entre confinaments, mascaretes i limitacions d'aforament. Hi havia més virus que petards. Però avui és diferent. Les restriccions són anecdòtiques i el que hi ha són unes ganes enormes de sortir, de retrobar-nos i de celebrar.\nEl gran repte d'aquesta nit és fer la millor festa, la que ens mereixem després de dos anys de creure, però sense prendre mal.\nL'onada d'incendis simultanis de la setmana passada són un bon avís del que ens podem trobar aquest estiu postpandèmic si no anem alerta. Encara que hagi plogut fa dos dies, els boscos estan secs. La sequera és persistent, perquè la primavera ha estat eixuta. El mercuri no perdona. Després de l'esforç per extingir les desenes de focs que cremaven alhora, els bombers arriben a Sant Joan exhausts. I no és una data més al calendari, la d'avui. És un dels dies més complicats de l'any per als equips d'emergències. Una de les nits amb més mobilitat, amb més festes al carrer i per tant, amb més perill.\nInterior té a punt el dispositiu més gran de la història per aquest Sant Joan. Desplegament màxim d'efectius, de controls de trànsit i d'alcoholèmia. Hi haurà milers de treballadors públics de guàrdia, aquesta nit, per evitar que ningú prengui mal ni amb els petards, ni amb les fogueres, ni a les platges, ni a les places, ni a la carretera... ni pel fet de ser dona o de ser homosexual. Alerta activada també per aquesta nit per frenar les violències sexuals.\nTant de bo el dispositiu del conjunt de la població, de tots i cadascun de nosaltres, sigui també el més gran de la història pel que fa a prudència i responsabilitat, i el del 2022 sigui un Sant Joan històric per la festa i pel retrobament.\nUn llibre, una cançó i una sèrie per aquest pont de Sant Joan


el marron glacé: PASTÍS DE XOCOLATA I GERDS\nNovament amb la xocolata, no puc evitar-ho...No us perdeu aquest pastís lleuger que ofereix un contrast entre l’acidesa dels gerds i les capes de xocolata. El pa de pessic (de xocolata, es clar) està fet amb farina d’ametlla i és molt tovet.\n- Pel pa de pessic-\n6 ous (clares i rovells per separat)\n3 cullerades de licor de gerds\n-Per la cobertura-\n300 g de xocolata negra (que tingui un percentatge de cacau alt, 60-70%)\ngerds (dues safates petites)\n1. Posar el forn en marxa, a 200º.\n2. Tamisem la farina d’ametlla amb el cacau i la deixem reservada.\n3. Comencem fent la làmina de pa de pessic barrejant els rovells amb 20 grams de sucre, fins que no es noti el sucre.\n4. Batem les clares amb 50 grams de sucre. Quan estiguin mig muntades hi afegim els 50 grams restants i seguim fins que estiguin muntades molt fermes.\n5. Unim la barreja dels rovells amb les clares, amb una espàtula i amb moviments molt suaus, per tal de perdre el mínim volum de les clares.\n6. Hi afegim la barreja d’ametlla i cacau, en dues vegades, seguint barrejant-ho amb moviments lents, de fora cap a dintre.\n6. Repartim la massa damunt d’un paper de forn o una superfície antiadherent, fent una placa d’un centímetre i mig, aproximadament. D’aquí n’hauran de sortir, com a mínim, tres làmines iguals.\n6. Ho posem al forn, 15 minuts aproximadament. Quan estigui ho deixem refredar abans de desenganxar-ho del paper i tallar-ho.\n7. Mentrestant podem preparar el xarop i la cobertura. Per fer el xarop posem l’aigua i el sucre al foc, i quan estigui el sucre fos, ho traiem del foc i posem el licor.\n8. Per fer la cobertura escalfem la nata i la xocolata feta a trossos al microones a baixa temperatura, i ho remenem fins que quedi llis i brillant. Per evitar que la xocolata agafi massa temperatura i es faci malbé, podem anar fent tirades d’un minut o menys, a temperatura de descongelar, i anar remenant fins que no quedi cap tros de xocolata. Ho reservem.\n9. Partim els gerds per la meitat. En reservem alguns per decorar (si voleu, sencers)\n10. Busquem un motllo, tipus plum-cake, per exemple, i el folrem amb paper film, de manera que quedi força plàstic pels costats. Després haurem d’embolicar el pastís.\n11. Tallem tres o quatre plaques de pa de pessic, a la mida del motllo. Depèn de quin motllo ens en sortiran més o menys...\n12. Comencem a muntar el pastís de la següent manera: agafem una placa, la emborratxem amb xarop i la posem al fons del motllo. Damunt hi posem una capa de xocolata, que no sigui gaire gruixuda i, a sobre de la xocolata hi posem una capa de gerds, ben posats, en filetes, perquè quan tallem es vegin bé.\n13. Repetim l’operació amb les capes que tinguem, pensant que hem d’acabar posant gerds i una placa de pa de pessic. Aquesta última capa, l’untarem també amb el xarop i aquesta part la posarem tocant els gerds.\n14. Tanquem el pastís amb el film de plàstic, que quedi ben quadrat, i el posem a la nevera, aproximadament una hora, perquè la xocolata s’endureixi.\n15. Traiem el pastís i el bolquem en una reixeta o una safata que ens permeti untar-lo de xocolata. Amb la cobertura que ens ha sobrat, folrem el pastís i l’acabem decorant amb els gerds que hem reservat.\n16. El posem a la nevera perquè la cobertura de xocolata s’endureixi i ja estarà llest! De totes maneres, és un pastís que, amb una mica més de repòs, guanya...\nPer a mi, el motllo és el més important en aquesta recepta, perquè li dona la forma. Podríem fer-lo quadrat, rodó, o bé fer pastissets individuals, tot depenent de la nostra destresa i dels motllos que tinguem disponibles. La resta és perfectament factible amb els estris habituals de la cuina.\nTreballar amb clares d’ou té moments delicats, perquè és difícil saber si estan prou batudes i si les barreges estan ben fetes. Jo personalment prefereixo que les barreges no siguin del tot homogènies que no pas perdre el volum de les clares. Per això, quan barrejo les clares amb la farina i el cacau, a vegades el color no queda del tot uniforme, i penso que poser no quedarà bé, però de moment sempre me n’he sortit... Per trobar el punt correcte de les clares batudes, n'hi ha prou amb posar el motllo cap per avall i, si no cauen, estan en el punt. I si cauen? doncs tornem a començar...\nUna nova recepta que he aprés anant a tallers de cuina.\nEn aquest pastís, clarament, podem variar els fruits i el licor. De fet, la primera vegada ho vaig provar amb maduixes i conyac. Està bò, però no és el mateix, perquè els gerds són àcids, i el contrast amb la xocolata negra m’agrada molt.\nUna altra cosa que cal tenir en compte és que les capes de xocolata queden dures. Si no us agrada que es trenquin, podeu posar més crema de llet a la cobertura, així quedara una pasta i serà més fàcil de tallar.\nPublicat per Núria Blanes a 21:57\nEtiquetes de comentaris: ametlla, cacau, chocolate, frambuesa, fruita, fruta, gerds, Pastís, Postres, recepta, receta, xocolata\nNeus 29 de setembre de 2012 a les 14:59\nHe anat a parar al teu blog buscant receptes fetes amb xocolata (una de les meves debilitats...), i m'ha encantat! La filosofia (i el nom) "marron glacé" està molt bé.\nJo no tinc un blog de receptes, tinc un blog on hi poso el que em ve de gust, i a vegades també hi poso receptes. Com que a la dreta hi ha les etiquetes, si hi vols donar un cop d'ull, potser --vés a saber-- n'hi trobes alguna que et fa gràcia: http://neusnogue.blogspot.com.\nA partir d'ara et seguiré!\nAh! A mi també m'agrada molt El Comidista.\nAnyol 1 d’octubre de 2012 a les 20:37\nA mi tambien me gusta ese contraste de sabores. Muy buena foto.\nNos vemos en el desafio.\nMe quedo como seguidora. ¿Nos seguimos?\nViví Taboada 2 d’octubre de 2012 a les 11:40\nque postre tan delicioso!, me quedo como seguidora, besitos.\nAnna 4 d’octubre de 2012 a les 22:54\nAquesta recepta me l'emporto!! té una pinta fantàstica i a més sense gluten!!\nper cert, passa pel meu bloc, tens una sorpresa!\nCinta 23 d’octubre de 2012 a les 8:32\nT'acabo de descobrir, em quedo una estona per aqui! Ja tens nova seguidora! petons! Sóc la cinta, de www.trossetsdecuina.cat!\nandreusanchez 29 de novembre de 2012 a les 14:53\nwww.bojosperlacuina.com 20 de juny de 2013 a les 16:44\nQuina mengera que fa aquest pastís. El contrast agredolç ha de ser fabulós.\nAlfons 26 de juny de 2014 a les 8:20\nmagnific aquest pastís.... del tot recomanable per a paladars fins i refinats... vaja els de tots!!


Notice: Undefined variable: idioma in /var/www/vhosts/globuskontiki.com/httpdocs/moduls/continguts/continguts.module.php on line 3935\nNotice: Undefined index: in /var/www/vhosts/globuskontiki.com/httpdocs/moduls/continguts/continguts.module.php on line 3935\nResultat de cerca al blog - Vols en globus per regalar\nTobades 29 entrades\nDESCOBRINT EL DELTA DE L’EBRE DES DE L’AIRE\nDesprés de més de 30 anys volant en globus arreu del món, l'equip de Globus Kon-Tiki seguim explorant nous territoris des de l'aire.\nEl Parc Natural del Delta de l'Ebre és una zona en la què, ja als nostres inicis pels anys 90, havíem pensat que seria increïble poder sobrevolar, però que en aquell moment vàrem descartar per veure-hi massa dificultats.\nGLOBUS I ENOTURISME\nHeu pensat mai en gaudir d'un bon vi mentre sobrevoleu en globus un indret màgic i sorprenent?\nAixò es el que podreu degustar a partir del proper 3 d'abril de 2021 gràcies a les sinergies que s'han creat entre: Ponent Xperience; Celler Lagravera i Globus KonTiki.\nL'aterratge en globus, una maniobra segura\nMolta gent que ha vingut a volar amb nosaltres, ja sigui abans o desprès del vol, ens comenten coses relacionades amb l'aterratge: Com anirà? Es tomba la cistella? Podem triar el lloc d'aterratge? ... Normalment això ve influenciat pel desconeixement de l'activitat o a vegades per experiències que han viscut altres persones.\nQUÈ VOL DIR KON-TIKI?\nAquesta és la pregunta que probablement més sovint ens fan els nostres passatgers quan ja som a terra després de cada vol en globus, amb el relaxament que suposa el tornar a tocar de peus a terra i l'ajut de la copeta de cava. “Què vol dir Kon-Tiki”\nPer nosaltres Kon-Tiki, amb els anys, ha anat agafant una força especial, un vincle d'aquest exòtic nom amb les nostres vides, que poc ens l'esperàvem quan l'any 1988 li donàvem voltes a quin nom li podríem posar si acabàvem creant una empresa d'esports d'aventura.\nTot aprofitant els 30 anys de Globus Kon-Tiki, Catalunya Ràdio ens va fer una entrevista. Durant la conversa vam recórrer la trajectòria de l'empresa però sobretot vam comentar alguns dels vols més espectaculars que hem fet durant aquests anys. Vols per llocs on no s'ha volat mai o expedicions internacionals que hem fet per viure noves experiències, superar reptes o veure llocs especials des del globus, com el glaciar del Perito Moreno o enlairar-nos des de la base de l'Aconcagua.\nVola per sobre les catifes de flors roses a Aitona\nPer setè any consecutiu, l'Ajuntament d'Aitona organitza les ja mítiques rutes pels seus camps de presseguers florits. La campanya d'enguany del projecte Fruiturisme, que tindrà lloc del 4 al 27 de març, incorpora dues novetats: les cates de productes locals i les rutes en bicicleta i quad. Els vols en globus per veure les extenses catifes de flors rosa des de l'aire seguiran oferint als més atrevits les millors vistes de la zona.\nVols demanar-li matrimoni de la manera més original?\nVols viure una experiència única i que mai oblidaràs amb la teva parella sense tocar de peus a terra? Demana-li matrimoni durant el vol exclusiu per a parelles que oferim a Globus Kon-Tiki. Tu, ell/a, la sortida del sol, unes vistes espectaculars… Se t'acut una manera més màgica de fer-ho?\nDescobreix els Pirineus des de l’aire en una travessa única\nEl Pirineu és una serralada plena de paisatges de postal, que marca la frontera amb els països veïns de França i Andorra. Situats a poc més d'una hora en cotxe de Barcelona, estàn plens de paratges naturals impressionants, pobles medievals, esglésies d'estil romànic, parcs naturals infinits, rius d'aigües cristal·lines i cims que superen els 3.000 metres d'altitud…T'imagines descobrir-ho des de l'aire?


Des de la talaia: les bogeries de la història – L'últim somni imperial americà és crear un estat vassall xinès [Pepe Escobar – Asia Times, 18.08.2019] - L'HORA\nDes de la talaia: les bogeries de la història – L’últim somni imperial americà és crear un estat vassall xinès [Pepe Escobar – Asia Times, 18.08.2019]\nHi ha d’haver alguna manera de sortir d’aquí\nVa dir el bromista al lladre\nHi ha massa confusió,\nNo puc aconseguir alleujament.\nEls homes de negocis es beuen el meu vi\nEls pagesos caven la meva terra\nNingú en tenia consciència\nNingú va complir la seva paraula\n-Bob Dylan, All Along the Watchtower (immortalitzada per Jimi Hendrix)\nNo hi ha res millor que els somriures seductors i pedregosos del temple de Bayon, a prop d’Angkor Wat, a Siem Reap, Cambodja, per submergir-nos de nou en el remolí de la història, reimaginant com els imperis, en la seva interminable recerca del poder, s’aixequen i cauen, en general perquè finalment troben la mateixa guerra que havien tractat d’evitar.\nBayon va ser construït com a temple estatal a la fi del segle XII per la figura indiscutible dels imperis khmers, Jayavarman VII. Els seus màgics relleus narratius transmeten una barreja d’història i mitologia, alhora que descriuen la vida quotidiana a la societat khmer.\nSempre és divertit observar com els think tanks estatunidencs, com el de la CIA de Stratfor, celebren constantment l’èxit de soscavar Rússia a través d’aquesta estratègia.\nLa Guerra Híbrida contra Rússia va ser dissenyada el 2014 en dos fronts: ordenar als canitxos del petroli del Golf Pèrsic que col·lapsessin el preu del petroli mentre imposaven sancions després que Rússia s’oposés al cop –en realitat una revolució de color– de Kíev. La Guerra Híbrida va ser dissenyada a nivell d’Estat Profund com una eina per tractar de destruir la recuperació excepcional de Rússia des que Vladímir Putin va ser elegit per a la presidència l’any 2000. L’objectiu amb el cop de Kíev, a l’estil del “Gran Tauler d’Escacs “de Zbigniew Brzezinski, era atreure Rússia a una guerra partidista a l’estil afganès.\nPer descomptat, Rússia va patir econòmicament, però després es va recuperar lentament, diversificant la producció i augmentant la seva capacitat agrícola. Tanmateix, la guerra híbrida sempre assegura que, una vegada que les dificultats econòmiques són superades, el govern es torna necessàriament impopular. Llavors es desfermen les falsedats i els traïdors: Alexei Navalny a Rússia, o “protestes” a Hong Kong perquè els desitjos de l’Estat Profund portin a un aixecament a Pequín.\nUn petit i radical nucli d’agents provocadors a Hong Kong, utilitzant mètodes imitadors del Maidan de Kíev, s’adhereixen a un full de ruta d’una sola voluntat: obligar Pequín a cometre un Tiananmen 2.0, elevant així la demonització total de la Xina al següent nivell.\nLa conseqüència inevitable, segons l’escenari d’excepció, seria “Occident”, així com vasts sectors del Sud Global, boicotejant les Noves Rutes de la Seda, o Iniciativa Cinturó i Carretera, una estratègia complexa i de múltiples nivells d’integració econòmica que s’ha expandit molt més enllà d’Euràsia.\nHong Kong, un actiu irrellevant\nA Hong Kong, tot es resumeix en els diners i després, en un segon pla, en la Xina.\nEl PIB anual per càpita de la Xina se situa al voltant dels 9.700 dòlars. El PIB anual per càpita de Hong Kong es troba al voltant de 49.000 dòlars, més alt que el d’Alemanya i Japó. No és estrany que ningú a Hong Kong vulgui ser “com la Xina”. Així que els diners són un factor clau perquè els de Hong Kong temin la “dominació xinesa”. Només uns pocs forasters, com l’economista tailandès Chartchai Parasuk, ho destaquen.\nHong Kong és cada vegada més irrellevant per a la Xina. En l’època en què el Banc Mundial lloava els “tigres asiàtics”, a principis i mitjans dels anys noranta, la participació de Hong Kong al PIB de la Xina era del 27%. Avui és un miserable 2,7%.\nEl capital s’ha desplaçat constantment cap a Singapur, el PIB anual per càpita del qual és ara fins i tot superior al de Hong Kong. Els salaris reals són ara més baixos que a principis de la dècada. I els xinesos rics del continent estan comprant tot el que volen, excloent així al ciutadà mitjà de Hong Kong d’una trajectòria ascendent.\nFins ara, l’atractiu de Hong Kong, per a la Xina, era la seva posició única com a megaport de lliure comerç, la porta proverbial al continent i un dels principals mercats financers del món. Però això es troba cada vegada més en el passat. Shenzhen, a l’altre costat de la frontera, ja és el centre tecnològic més important de la Xina, i Xangai s’està configurant lentament però segura com el centre financer més important.\nXina també està sent colpejada, a l’estil de la guerra híbrida, amb una guerra comercial contínua i sancions. L’últim “somni” imperial americà és aconseguir un vassall xinès. Això no té res a veure amb el comerç. No hi ha lògica per evitar un dèficit comercial amb la Xina només per veure els mateixos productes produïts a Tailàndia o l’Índia. El que està passant és una guerra híbrida d’espectre total: intents de desestabilitzar i possiblement derrotar Rússia, la Xina i l’Iran, els tres centres clau de la integració d’Euràsia.\nNova política híbrida\nL’estratègia de la Guerra Híbrida ha creat l’estat actual de guerra financera. I això inevitablement implica un retrocés. La militarització del dòlar estatunidenc està duent Rússia, la Xina i l’Iran, així com Turquia, Síria i Veneçuela, a accelerar seriosament el seu moviment cap a d’altres alternatives. Podrien estar anclats a una cistella de mercaderies, o podria tractar-se d’or. L’astut inversor Jim Rickards defineix Rússia, la Xina, l’Iran i Turquia com el “Nou Eix de l’Or”.\nTot el que succeeix geopolíticament i geoeconómicament en aquests temps turbulents té a veure amb la lluita imperial a mort dels Estats Units contra l’associació estratègica Rússia-Xina. Només la “victòria total”, per tots els mitjans necessaris, asseguraria la continuació del que podria definir-se com el Nou Segle Americà.\nI això ens porta a la necessitat de reconstruir l’axioma de Clausewitz, segons el qual, originalment, la guerra és una continuació de la política per altres mitjans.\nClausewitz va argumentar que la guerra és un veritable instrument polític. Ara, Clausewitz remesclat ha de dir: la guerra híbrida és política per altres mitjans.\nEls mitjans ara van molt més enllà de la guerra convencional, com en els temps de l’imperi Khmer. Barregen la guerra irregular i la ciberguerra, les notícies falses, la justícia (com al Brasil), la intervenció electoral, i fins i tot la “diplomàcia” (de la varietat de canonera o de bloqueig econòmic, com s’aplica contra l’Iran i Veneçuela).\nAll Along the Watchtower, la cançó escrita per Dylan i cantada per Hendrix quan s’acostava un huracà, és un presagi inquietant d’Apocalypse Now. Cantussejat al llarg de les pedres del Bayon somrient-nos crípticament després de segles d’història que desafia la impermanència, sembla molt apropiat per als nostres temps de Guerra Híbrida.\nCompte: Els genets pàl·lids s’acosten, mentre el vent comença a udolar.


Amb bici: Ruta de Sant Cugat al salt de la Rierada\nPàgina d'inici\tRutes i escapades\tAmb bici: Ruta de Sant Cugat al salt de la Rierada\nTot passant pel Papiol i la Salut.\nAparcament a Can Barba - Can Domènec - Barri de Puig Madrona - Sant Esteve de la Font - El Papiol - Les Escletxes - Camí de la Serra - Coll de ca l'Amigonet - Salt de la Rierada - Can Castellví - Camí de Montserrat - Camí de la Floresta - Camí de la Salut - La Salut - Camí de Can Domènec - Can Barba\nDesnivell: 447 metre acumulats\nLa sortida és a prop de l'estació dels FGC d'Hospital General, on paren els trens que van a Rubí i Terrassa (S1 i S7 de la línia de Metro del Vallès), i també de l'estació de Rodalies de la línia R4 al Papiol (www.renfe.com) .\nAmb cotxe el lloc on recomanem deixar-lo és en el petit espai d'aparcament de Can Barba. Per arribar-hi deixem l'AP-7 (o, millor dit, el lateral d'aquesta, és a dir la B-30) a la sortida 24 o km 158. De la Rotonda Est -la que indica direcció Girona- en surt un camí asfaltat que als pocs metres gira a l'esquerra cap a Valldoreix. Nosaltres seguim rectes per un camí de terra que en un parell de quilòmetres ens porta davant del rètol de Can Barba, on aparquem.\nDes del centre de Sant Cugat es pot fer l'aproximació per carril bici en gran part.\nHípica de can Doménech - Jordi Avellaneda\nPista i bosc fins el Papiol - Jordi Avellaneda\nOliveres sota el Puig Madrona - Jordi Avellaneda\nTerra de cirerers - Jordi Avellaneda\nEl Papiol amb el seu castell - Jordi Avellaneda\nLes escletxes del Papiol - Jordi Avellaneda\nBaixant cap a la Rierada - Jordi Avellaneda\nSalt de la Rierada - Jordi Avellaneda\nAnant cap a la Salut - Jordi Avellaneda\nErmita de la Salut del Papiol - Jordi Avellaneda\nGran part del desnivell d'aquesta ruta es concentra en el tram que va des de Can Castellví fins a l'ermita de la Salut (uns 4 km). La resta de trams, tot i petits lloms aquí i allà, són per gaudir de l'agradable paisatge i anar contemplant la varietat d'entorns amb els quals ens anem trobant: bosc de pi blanc i alzina, oliverars i cirerers i vegetació de ribera.\nPerò potser el més interessant de la pedalada siguin les singularitats, tant naturals com patrimonials, que ens permet visitar:\nEl castell del Papiol: està documentat en un pergamí de Ramon Berenguer III, comte de Barcelona. Però hi ha força indicis en la construcció que indiquen parts anteriors. El 1395 el rei Joan I vengué a Berenguer de Cortilles el domini directe i feudal del terme i del castell del Papiol. El nou senyor cedí, aquell mateix any, tot el domini i jurisdicció a Ramon Despapiol. El 1505 la baronia del Papiol passà als Marimon i després als Guimerà, que la vengueren al mercader Francesc Argemir. Posteriorment encara pervingué a altres mans. Els seus actuals propietaris són els Almirall. Hi visqué Valentí Almirall. A l'interior hi ha el sepulcre de Galzeran Despapiol, un senyor del castell que va lluitar en moltes batalles a les ordres de Jaume II el Just. Podeu trucar a l'Ajuntament, ja que hi ha temporades que els seus propietaris el permeten visitar, normalment abril i juny.\nLa zona d'escalada de Les Escletxes, que fa les delícies dels aficionats a l'escalada en boulder.\nEl salt de la Rierada a la riera de Vallvidrera, únic curs d'aigua permanent de Collserola.\nL'ermita romànica de la Salut, que, tot i que té protecció tan sols local, té força importància a nivell patrimonial amb parts del segle X, preromàniques. L'obren els diumenges al matí.\nUn parell d'hípiques, la granja de Can Castellví i, fins i tot, el restaurant del mateix nom poden acabar d'animar els participants més mandrosos.\nEl recorregut permet escollir diversos punts de sortida i fer afegitons o retallades segons ens sembli: començant a d'altres barris de Sant Cugat mateix, afegint la curta i costeruda ascensió al puig Madrona, anant o no al nucli urbà del Papiol i a les Escletxes, etc.\nAl vostre aire. Bona sortida i bona ruta!\nCastell del Papiol, les Escletxes, salt de la Rierada, ermita de la Salut\nAl començament del camí de la Serra, deixades les Escletxes fa una estona, hi trobareu una font on, segons l'època de l'any, no hi podreu parar de beure!\nRestaurant - granja Can Castellví. www.cancastellvi.com. Av. Can Castellví, s/n, la Rierada 08750 Molins de Rei. restaurant@cancastellvi.com. 93 668 26 78. Les reserves al restaurant que es facin en les 12 hores prèvies en cap de setmana o dia festiu, només es podran fer per telèfon al 93 680 02 39. Si es fa via formulari del web, cal rebre confirmació.\nOfereix una carta per triar: amanides, plats de carn, bacallà, paelles, brasa i rebosteria. Té menús tancats per a grups i calçotades. Incorpora menús infantils.\nHorari restaurant: de dimecres a divendres, de 9 a 18 h. Dissabtes, diumenges i festius, de 9 a 19 h. Disposen de servei de guarderia perquè els pares puguin menjar tranquil·lament mentre els nens mengen, juguen i es diverteixen amb monitors (de 13 a 16 h).


Ferrino Andey Race Taronja comprar i ofertes a Trekkinn\nDescripció Ferrino Andey Race\nEP 240 H Polipropilè de Basell amb teixit de corda interna.\nNylon 66 amb suport metàl·lic per a fixació de sabates de competició\nBeneficia’t de totes les ofertes de Ferrino Andey Race. A la botiga online de muntanya trekkinn tenim els millors productes perquè gaudeixis de qualsevol activitat esportiva sense complicacions. I sempre tinguis a la teva disposició el millor material de muntanya. A més, trobaràs tot el material de muntanya que necessites per estar ben equipat, incloent les últimes novetats de Ferrino al millor preu.\nCaracterístiques Ferrino Andey Race\nTecnologias Ferrino Andey Race\nSostenibilitat Ferrino Andey Race


Encuentra aquí información de La dama del medalló; Mercé Company para tu escuela ¡Entra ya! | Rincón del Vago\nLa dama del medalló; Mercé Company\n“La dama del medalló”\n1º.-Biografia d l'autor\nAmb la perspectiva dels anys, podríem afirmar que l'escriptora M.Company gaudeix d'un spai important en el panorama cátalà i valencià de la literatura infantil i juvenil per l'exuberància de la seua obra, l'èxit d'algunes de les seues produccions, la popularitat d'alguns personatges, les reedicions de molts dels seus llibres en l'actualitat, les nombroses traduccions d'alguns dels seus contes a vint llengües diferents, així com pels premis rebuts i la seua intensa activitat professional en l'àmbit literari. Són freqüents les seues col·laboracions en revistes i diaris del sector, la participació en taules rodones, fòrums, xerrades i col·loquis sobre el llibre infantil i juvenil, l'assessorament a diverses editorials i escriptors novells i, últimament, l'any 1993, la creació d'Aula de LLetres.\nTota aquesta tasca, s'inicia en la dècada dels vuitanta, moment de modernització de la literatura infantil i juvenil i continua fins a l'actualitat. L'escriptora serà coneguda com una de les capdavanteres del realisme crític al nostre país.\nInnovadora en la concepció de l'àlbum il·lustrat: combinació d'imatge i de text. El text explica el perquè de la il·lustració, no repeteix allò que ja s'està veient. Per aconseguir aquesta simbiosi entre la imatge i el text, l'autora seguia un procés de creació específic: primer feia un guió del conte i el donava a l'il·lustrador perquè fes els dibuixos sobre la història i, finalment, ella escrivia el text a partir de la imatge. Òbviament, el text complementa la imatge i aconsegueix reflectir aquesta sensació d'arrodoniment en la majoria dels seus àlbums.\nTipus de llenguatge, estil que utilitza\nL'autor utilitza generalment un llenguatge estándar, també utilitza en els personatges populars un llenguatge mès coloquial. Tot això s'utilitza per a dar vivencia i contar les coses tal y com pasen. Trasmitir el que pensen els personatges d'una manera clara y senzilla. L'autor fa ús d'un estil viu.\nRecursos literarios: metàfores, al.literació, apòstrofes, ect...\nL'autor utilitza molt els apostrofes, ja que son indispensables al hora de escriure en valencià. Destaca el ùs de la narració enmarcada (es el cas de els somnis de la Norma).\n3.-Les principals tècniques literàries:\nNarració: La narració es subjetiva, ja que el narrador conta les coses com si fora present a l'escena (“-...aquest el podríem encarnar en un yuppie, un cervell de les finances-es va entusiasmant a mesura q parla-si, un tipus jove,...”)\nDescripció: Descripcións molt cuidades, per a adentrar al lector en les històries. Descriu tan les persones com les paisatges amb molta presicissió.\nDiàleg: Mercè Company utilitza tota mena de signes de puntuació cometes, parèntesi, punt, punt y coma, coma, exclamacions e interrogacions... Es tracta d'un diàleg directe.\n4º.- Tema o temes y valors mes detacats.\nEl tema es dues històries d'amor paraleles en la història dels sigles. Reflecteixa el amor y també l'importacia del art per a compendre la història.\nDavid Cañada és un cineasta que es troba en Sitges per a rebre un premi d'un festival de cinema. Allí es troba amb una vella amiga de l'infacia, Berta. Aquesta le presenta a Norma, una amiga seua. Ambos (David y Norma) entablan una buena relació a partir d'ahí.\nDavid té en ment un projecte per a fer una películ.la que tractaría sobre una historia d'amor al voltant d'un cuandre titulat “la dama del medalló”. En una reunió amb la Norma li conta el seu projecte i li confiesa la seua fascinació per aquest cuadre. I va resultar que el exsogre de Norma es propietari d'una galería d'art y en la seua col.lecció es troba el mencionat cuandre. Norma convida a David a visitar el cuadre i cuan David el va ver, encara te mès ganes de fer la pel.licula. Donçs, David va decidir anar a Italia (aon viu) per a parlar ambs uns productors per a fer la seua pel.lìcula, pero als productors no els termina d'agradar la historia i proposen fer uns cambis, pero el no vol de cap manera.\nAixí que, davant la negativa dels productors, David torna Barcelona y comença a escrivir el seu guió.\nMentres tant, Norma comença a tindre uns malsons relacionats amb la edad mediana y se va a Paris a un psiquiatra para que le ayude a descifrar els seus sons. Aques la himnotiza y grava el que ella diu en una cinta. La cinta revela el que verdaderament va ocorrer amb la historia del cuadre:\n“Giovanna era una dona campesina que es va enamorar d'un senyor feudal. Tenen un fill, però davant la impossibilitat del seu matrimoni, el senyor feudal casa a Giovanna amb altre noble de la zona i el fill es donat a altra familia. Giovanna le confiesa al seu nou marit la seu pació per pintar cuadres. Ambos fan un tracte: ella pintaría els cuadres, pero el marit els firmarà com si foren seus (ja que no estava ben vist en aquella època q les dones pintasen cuadres) y després venerian els cuadres.\nPasat els temps, Giovanna es reencontra amb el seu fill quan el ja te tretze anys. A ella el pereix el xic mès bonic del mòn i decideix pintar-ho. Però para que ningú sepa que es el seu fill, el pinta com una xiqueta i el fica un medalló. El cuadre el venen i el comprador s'enamora de la dama del cuadre. El intenta averiguar qui és la model del cuadre, però Giovanna es niega a dir-ho. Así que el noble comprador es suicida de pena y d'amor i el fill de Giovanna mor. Ella es fica les culpes de ambas morts i també es suicida.”\nAl escoltar la cinta, Norma s'adona de que ella és la reencarnació de Giovannay al volver a Barcelona de Paris, llama a David y le conta el que vertaderament va ocorrer amb la “dama” de medalló. A él li agrada mes esta historia i decidís modificar la seua. David i Norma pasen la nit junts i s'enamoren. Però eixa mateixa nit, furten els cuadres que el ex-sogre de Norma (que havía mort) li havia cedit com a herencia a la galeria d'art de Norma. Esta, es entristeix per haver perdut el seu cuadre favorit, però de sobte, recibeix una nota que va dixar el seu sogre abans de morir explicant que el cuadre de “la dama del medalló” que es trobaba a la col.lecció era fals, que el vertader es troba guardat al banc. Així, Norma i Davidel van recollir.\nDavid: prestigiós director de cinema. Ambiciós i productiu.\nNorma: intel.ligent i sempre ben informada.\nGiovanna: mujer campesina del la edad mediana. Forta i amb un gran amor a la pintura.\n7º.- Comentari personal\nPersonalment, aquest llibre m'agradat. Compara dos histories en diferent marc históric i tambe refleteix que es pot sentir una vertadera fascinació per un cuadre. Em pareix una historia amb sensibilitat.\nLiteratura española contemporánea del siglo XXNarrativa catalanaNovela infantil # ContesArgument


tercera.cat: En nom del gol\nEn paral·lel a la lluita pel títol, pel play-off i per eludir el descens, les tres grans guerres que centraran l'atenció les últimes vuit jornades, en les distincions individuals destacarà una altra pugna, la de ser el màxim golejador de la categoria, succeint noms cèlebres com els de Dani Planagumà (màxim anotador el 2012) o Carlos Martínez (el 2013), ambdós promocionats a Segona B des que van assolir el títol. Repassem algunes dades dels principals golejadors d'aquest curs, així com algunes curiositats.\nQui succeirà Carlos Martínez com a màxim golejador? // (Arxiu) Martí Albesa - UEOlot.com\nA priori, i sempre que no es produeixin sorpreses anotadores puntuals en algun dels vuit capítols que tancaran el curs (un pòquer, o un parell de hat-tricks) hi ha quatre grans aspirants a ser el màxim golejador de la temporada, els quatre davanters que es troben ara separats per tan sols tres dianes al capdavant.\nManel Sala, del Manlleu, és el principal aspirant. Suma 19 dianes, i ha estat l'únic jugador de Tercera capaç d'anotar un pòquer de gols els últims tres cursos. Sala encadena ara quatre jornades sense marcar, si bé va tancar la primera volta amb 16 dianes, rècord anotador dels últims cursos, per sobre dels 15 de Carlos Martínez (Olot) l'any passat, o dels 12 del mateix Martínez i de Xavi Molist (Terrassa, ambdós) l'any anterior. El curs passat Sala va ser el setè màxim golejador del grup, anotant 14 dianes. La temporada anterior, en aquest cas amb l'Olot, n'havia marcat 7.\nManel Sala, en l'últim gol que ha marcat, al Nou Sardenya // Àngel Garreta - REMImages.com\nEl segueixen, a dos gols de diferència, amb 17 anotacions, Ernest Forgas, del Rubí, i Javi Revert, del Palamós. Forgas s'ha destapat enguany com un golejador insaciable, multiplicant ja per més de vuit les dades ofertes l'any passat. Lesions i pocs minuts a la Pobla Mafumet van fer que tanqués el curs al Tarragonès amb tan sols dos gols. És el davanter més jove dels que se situen al capdavant de la llista, amb tan sols 20 anys.\nErnest Forgas, el golejador del 1993 // Àngel Garreta - REMImages.com\nEl cas de Javi Revert és la regularitat feta davanter. Màxim golejador del grup 1 de Primera Catalana el curs 2011/2012, el de l'ascens del Palamós, i 20 gols l'any passat a Tercera, quart màxim anotador, feien preveure el seu nom a la llista de realitzadors d'aquest curs. El seu olfacte i la bona associació amb companys d'atac com Sergi Arimany o José M. Puga 'Pugui' han fet la resta.\nRevert, 17 gols aquest curs... amb el 3 a l'esquena // Àngel Garreta - REMImages.com\nVa superar Revert en una posició a la taula final de golejadors del curs passat Javi Sánchez. El davanter badaloní, 22 gols amb el Rubí, se situa ara un lloc i un gol per sota del golejador palamosí, amb les 16 dianes anotades per Sánchez a l'Europa. Una explosió golejadora els últims dos cursos, després d'haver-ne anotat 6 la temporada 2011/2012 amb el Castelldefels.\nEl fusell segueix ben calibrat // Àngel Garreta - REMImages.com\nRere el pòquer d'asos, els quatre davanters que sumen entre 16 i 19 gols, hi ha noms a tenir en compte però que són un esglaó per sota quant a gols. Tres dianes menys que Javi Sánchez suma un altre matador de la categoria, Óscar Muñoz (Cornellà, 13 dianes), que s'ha perdut l'últim mes i mig per lesió. És el tercer curs seguit que Muñoz supera la desena de gols, després d'haver-ne anotat 11 amb el Vic (curs 2011/12) i 12 amb Castelldefels i Europa (la temporada passada).\nNils Puchades (Muntanyesa, 12) i Sergi Arimany (Palamós, 11) completen la nòmina de jugadors amb dos dígits als gols marcats aquest curs.\nManel Sala, màxim anotador, ha completat partits tan volcànics que ha repartit els seus 19 gols en "només" 12 partits. Quatre doblets i un pòquer (al camp de la Rapitenca, el primer cap de setmana de 2014) conformen la producció anotadora de Sala.\nQuin és el jugador que ha marcat en més partits diferents? És Javi Revert, que ha marcat a la meitat de les jornades disputades fins ara, en 15 partits. Revert només ha marcat dos doblets, al camp de la Muntanyesa i a casa contra el Vilassar de Mar. En la resta de 13 partits en què ha marcat anotava un gol.\nRevert, celebrant el gol a Cornellà el curs passat // Arxiu - Vídeocaptura ETV\nErnest Forgas, en 14 jornades, i Javi Sánchez, en 13, completen el podi de jugadors més reincidents de cara a gol. Óscar Muñoz, per exemple, ha marcat els seus 13 gols en 12 partits, els mateixos amb què Manel Sala n'ha sumat 19, com dèiem a l'inici.\nHi ha dos jugadors que mantenen la ratxa de marcar en duels en què el seu equip no ha perdut. Qui manté millors registres en aquest aspecte és Javi Sánchez. El davanter de l'Europa ha marcat els seus 16 gols en 13 partits. I d'aquests 13 partits, l'Europa no n'ha perdut cap. El balanç, 10 victòries i 3 empats. Curiosament, els tres empats en què ha marcat s'han produït lluny del Nou Sardenya (Cornellà, Gavà i doblet a Ascó). Al Nou Sardenya Javi Sánchez ha marcat 7 gols en 6 partits... tots 6, victòries escapulades.\nJavi Sánchez i el Sardenya, garantia de victòria // Àngel Garreta - REMImages.com\nEl següent que té estrella havent marcat més de 10 gols és Nils Puchades, de la Muntanyesa. Ha marcat 12 gols en 11 partits. Dels 11 duels, la Monta no n'ha perdut cap. 9 victòries i 2 empats per als de Nou Barris sempre que Nils ha marcat. Els dos empats en què Nils marcava eren davant els dos conjunts empordanesos del grup català de Tercera, el Figueres (3-3 a Nou Barris) i el Palamós (2-2 al Baix Empordà).\nNils i gol no equivalen a derrota // Àngel Garreta - REMImages.com\nTambé Alberto Padilla, de la Monta, ha marcat sempre en partits que els de Manolo González no han perdut. Són 9 gols en 7 partits, de balanç 6 victòries i 1 empat (a Cerdanyola).\nCal baixar una mica més a la llista d'anotadors per trobar uns quants exemples de jugadors que mantenen una norma impol·luta: Sempre que marquen, els seus equips guanyen.\nSi mirem els jugadors amb un mínim de 6 gols marcats, trobem quatre futbolistes que mantenen a ratlla aquest sinònim victoriós quan veuen porteria.\nSanti Triguero Blanch. ST11 // Àngel Garreta - REMImages.com\nSanti Triguero (Vilafranca) és el jugador amb més gols que manté aquesta norma. El vilanoví ha marcat 8 gols en 5 partits que han suposat 5 victòries per al degà penedesenc. Un doblet a domicili (al camp de la Grama), un hat-trick a casa (contra el Palamós) i tres gols en tres triomfs més al Municipal converteixen el prestigiós davanter (més de 600 partits a la seva carrera) en golejador 100% victoriós.\nBaruc Nsué (Cornellà) és el jugador que ha mantingut la norma en més partits. La perla ha marcat 6 gols en 6 partits aquest curs... que han acabat amb balanç de 6 victòries per al conjunt del Baix Llobregat. Baruc ha marcat en els triomfs a casa contra el Cerdanyola, el Vilassar de Mar i el seu exequip, el Manlleu; i en les victòries a domicili als camps de Figueres, Gavà i Rapitenca.\n6 de 6 per a Baruc // Àngel Garreta - REMImages.com\nPedro García (Terrassa) i Ferran Vila (Rubí) presenten entre ells les mateixes xifres. Han marcat tots dos 7 gols en 5 partits... i en els dos casos els partits han acabat amb 5 victòries per als dos conjunts vallesans als quals defensen. García ha marcat en tres partits a l'Olímpic de Terrassa i en dos duels a domicili (a Rubí i a Sant Feliu de Llobregat); i Vila, només un cop a domicili (al Joan Baptista Milà) i quatre a Can Rosés.\nDes del punt de penal tenim un empat a l'hora de buscar el màxim golejador. Ernest Forgas (Rubí) iguala amb un autèntic especialista, Albert Cazorla (Cornellà). Els dos han sumat 6 gols de penal aquest curs, el màxim registre del grup. Per a Forgas representen el 35% dels gols marcats... i per a Cazorla, el 100%, són els 6 gols que ha sumat aquest curs.\nAlbert Cazorla, l'especialista // Àngel Garreta - REMImages.com\nPer darrere de Forgas i Cazorla des dels onze metres hi ha Albert Cuadras (ara a l'Europa, però va sumar els gols amb el Cerdanyola) amb 5 penals convertits, i Fran Fuentes (ex-Vilassar de Mar) i Javi Revert (Palamós), amb 4 gols.\nTenint en compte que els dos màxims golejadors del curs passat (Carlos Martínez i Enric Gallego) van promocionar a Segona B, els dos que els van seguir a la llista de màxims golejadors han mantingut l'excel·lent ritme anotador el curs següent. Així, Javi Sánchez (38 gols en aquests gairebé dos cursos) i Javi Revert (37 dianes) han mantingut registres anotadors del curs passat. Manel Sala i Óscar Muñoz, a més, han ampliat ja els seus registres respecte el curs passat, quelcom que és prou notori en els casos d'Ernest Forgas (de 2 gols a 17, fins ara) o Nils Puchades (de 2 a 12).\nSi ampliem la cerca als últims tres cursos, Óscar Muñoz se'ns mostra, ara mateix, com l'únic jugador que ha superat la desena de gols anotats durant tres lligues seguides (11, 12 i 13 gols, per aquest ordre).\nÓscar Muñoz, garantia de la desena de gols per curs // Artur Tura - Torneig d'Històrics\nL'any passat quatre jugadors (Carlos, Enric i els Javi, Sánchez i Revert) van superar els 20 gols anotats, quelcom poc habitual els últims cursos. La temporada anterior, per exemple, van ser tres els jugadors que ho van aconseguir (Planagumà, Bacari i Carlos).\nEls 26 gols marcats en lliga regular per Carlos Martínez, de l'Olot, el curs passat (s'ampliaven a 31 amb el play-off) significaven el millor registre des del 2006, amb els 29 gols de Micky Albert, llavors al Gavà. Els últims golejadors, a més de Carlos, han estat: Dani Planagumà (Manlleu 11/12, 21 gols a la lliga, un més al play-off), Melo (Cornellà 10/11, 20), Sergio Cirio (Prat 09/10, 24), Planagumà (Manlleu 08/09, 22) i Joan Molina (Premià 07/08, 21).


Diblogacions: El PSOE és la gran estafa. Digueu-li P$x€ (II).\nA més a més, quan entrem a la Comunidad Econòmica Europea, es hauran d'aplicar les doctrines neoliberals, el P$x€ les acceptarà. I així abans d'entrar ja comencen a fer-les. Des de 1984 fins a 1996 el P$x€ privatitza prop de 70 empreses (entre elles SEAT el 1986), de tots tipus i tots els sectors metal·lúrgia, energia, mineria (que privatitzen però després subvencionen als empresaris), tecnologia, naval, etc. Algunes de les empreses que privatitzen està bé, empreses que no té sentit que siguen públiques (p.e. la fallida i ara de "moda" Viajes Marsans); d'altres, donat la baixa inversió amb I+D+i que hi ha a l'Estat espanyol, les hagueren pogut transformar en empreses dedicades a la investigació i fer-les punteres; d'altres no tenia sentit privatitzar-les i donar milions després en subvencions enriquint empresaris privats, com ha passat amb la mineria; etc. Però, el dogma neoliberal imperant i assumit pel P$x€ impedia buscar alternatives a la privatització.\nLlarg es faria parlar dels casos de corrupció generalitzada dins del P$x€ com Filesa (1.200 milions de pessetes dels '80 en finançament il·legal, falsedat de documents públics, suborns, etc), Roldán, els Guerra, etc. O com van imitar l'Operació Gladio creant els GAL, terrorisme des de l'Estat amb absolut menyspreu pels bàsics que regeixen una societat democràtica (encara que l'Estat espanyol de Democràcia no té res i el P$x€ ha sigut col·laborador necessari amb això).\nPel que fa a drets laborals i drets socials només una dada el Govern P$x€ va sofrir tres vages generals: - el 1985 per reforma de les pensions; - al 1988 per abaratir l'acomiadament i introduir contractes "basura" per als joves; - el 1994 contra la nova reforma que precaritza el treball. És a dir, el P$x€ aplica a la matèria laboral els postulats neoliberals.\nEl 1992 el P$x€ firma el Tractat de Maastricht, pel qual es crea l'Euro i ens porta dins sense explicar-nos les conseqüències a tots els súbdits de l'Estat espanyol. Com podeu vorer ara "De aquellos polvos estos lodos" que diuen a Castella.\nEl període 1993-1996 el Ministre d'Economia serà Pedro Solbes, qui aplicarà les receptes que ara "imposa" Merkel, és a dir, austeritat. També ho farà, que en guanyar el P$x€ el 2004, les grans empreses espanyoles i la banca demanaran a Zapatero que anomene a Solbes Ministre d'Economia.\nNo sé si em deixe alguna cosa rellevant, però hi ha prou exemples de com el P$x€ va tenir una orientació prou neoliberal. Si bé és cert que moltes d'aquestes polítiques vingueren ja traçades per Europa, també ho és que el P$x€ les assumia i les feia d'ell. El proper post repassarem l'era Zapatero.\nEmpreses privatitzades pel P$x€ 1984-1996\nVages generals a l’Estat espanyol\nPedro Solbes – Biografia\nPublicado por Fem Diblogacions. en 18:01\nEtiquetas: austeritat, Euro, Europa, Govern de Felipe González, neoliberal, OTAN, privatitzacions, retallades


El Serrallo vist pels escriptors, una ruta literària. Biblioteca Pública de Tarragona\nEl Serrallo vist pels ...\nEl Serrallo vist pels escriptors, una ruta literària\nDijous 7 de setembre a les 19 h. Museu del Port de Tarragona i Biblioteca Pública de Tarragona.\nFotografia de Jorge Franganillo.\nTot passenjant pel barri del Serrallo escoltem textos que l’ han recreat literàriament. Posem en valor un patrimoni vinculat amb el mar i el port, alguns apunts etnogràfics i literatura en forma de lectura en veu alta.\nSón textos entre els que hi ha autors tarragonins clàssics com Josep Pin i Soler, o Artur Bladé. Altres autors de renom com l’ Olga Xirinacs o en Jordi Tiñena ens acompanyen amb la seva literatura. Es complementa la selecció amb altres escriptors, alguns d’ells cabdals com Josep Pla o Carlos Barral, o altres més propers com Ignasi Revés També altres mirades, més històriques o etnogràfiques completaran aquesta ruta.\nAforament limitat amb reserva prèvia bptarragona.cultura@gencat.cat o museuport@porttarragona.cat\nO als telèfons: 977 240331 o 977 259400 ext. 4422 i 4411


Dolors Marta Inge: Lluç gratinat amb beixamel de porro\nLluç gratinat amb beixamel de porro\n4 peces de llom de lluç\nNetejar el porro traient-li la part verda, partir-lo per la meitat, rentar-lo i tallar-lo a rodanxes.\nSofregir-lo amb la mantega fins que estigui tou, afegir-hi la farina, remenar-ho i incorporar la llet calenta sense deixar de remoure. Coure-ho a foc lent durant uns 5 minuts, salpimentar i passar-ho per la batedora fins que obtenir una crema.\nTallar el pa a dauets i fregir-los en oli fins que estiguin cruixents. Fregir també els pinyons fins que estiguin daurats.\nSeparar 100 ml de la beixamel i barrejar-la amb els daus de pa, els pinyons i el rovell d'ou.\nNetejar els lloms de lluç i salpebrar-los. Col·locar-los en una pla de forn i repartir la barreja de la beixamel per sobre. Coure-ho al forn pre-escalfat a 200 graus durant 8 minuts fins que estigui daurat.\nRepartir la resta de la beixamel en els plats i col·locar un filet de lluç al damunt.\nServir-ho empolvorat amb el julivert.\nPublicat per "Dolors Marta Inge" a 16.1.19


El dit de Manchado\n18 abril 2021 01:34\nJoan Riera | 14 agost 2005\nMallorca està a l'espera de saber si la Fiscalia Anticorrupció intervendrà de manera ferma contra l'acció transfuguista de Joan Thomàs a Calvià, que ha donat la majoria absoluta al PP per primera vegada des de la recuperació de la democràcia. Ens trobam en un moment clau per a aquesta Fiscalia, perquè si no actua en un cas tan flagrant, de què serveix la seva presència? De moment, el dit acusador del cap de l'oposició socialista, Antoni Manchado, no pot ser més clar. Assenyala la connivència i l'amistat entre el batle, Carlos Delgado, i l'urbanitzador Juan Nigorra, gran beneficiari de la primera votació en la qual participà Thomàs ja transformat en trànsfuga.\nLa importància d'aquest cas, que podria crear escola a partir de la investigació dels professionals de la Justícia i fins i tot passar a la Història de Mallorca, té la particularitat que els protagonistes estan perfectament emmarcats, perfilats i definits. Aquí no hi ha ni neguloses ni dubtes sobre l'objectiu final de l'operació transfuguista, sobre qui són els interessats, què cerquen i on van. Ha de ser el fiscal el que determini si veu delicte i passar l'informe als jutges. Seva és la decisió. Però a partir d'un fet inqüestionable: si l'acció de Thomàs queda impune, aquesta terra quedarà condemnada a patir Thomassos, sucedanis de Thomassos i amics de Thomassos durant generacions. I no queda gaire temps. Al pas que duim, l'illa acabarà de ser formigonada de forma implacable. I en aquest drama no hi ha ni personalismes, ni figureres, ni res que se li assembli. És negoci fred, pur i dur. És edificar a balquena ara i en els pròxims anys a preu de canari jove i condemnar a la ruïna i a l'emigració les generacions futures. Aquests estornells no és que venguin Mallorca, és que també venen els seus propis gens.


TRIBUNA DEL BERGUEDÀ: ESGLÉSIA DE L’ARCÀNGEL SANT MIQUEL. VESPELLÀ DE GAIÀ. EL TARRAGONÈS.\nEl Raul Pastó Ceballos viu en una zona de Catalunya que es troba a la fase 1, això li permet sortir del seu municipi, i em feia arribar una fotografia de l’església de l’Arcàngel Sant Miquel de Vespella de Gaià.\nM’enviava un parell de fotografies, i alhora que li agraïa, li expressava la meva enveja, a Castellar del Vallès continuem sotmesos a l’arrest domiciliari i al toc de queda.\nTé un retaule gòtic-renaixentista del segle XVI (1569). Aquest retaule s'ha fet barrejant dos retaules diferents, el de la Mare de Déu de la Candela i el de Sant Miquel.\nAquesta construcció estaria relacionada amb el castell de Vespella, datat en el segle XII. Segons documents d'aquest segle, el castell ja estava edificat l'any 1167 i l'any 1212 n'era senyor Pere de Vespella.\nL'església podria datar d'aquesta època, quan era la capella del castell.\nL'edifici és una construcció romànica de nau única amb dues capelles laterals, que ha patit diverses reformes al llarg del temps, essent encara visibles les restes de l'arc de mig punt de la primitiva construcció. La porta d'accés estaria orientada al sud-est, i està il·luminada només amb una finestra a cada ala, essent l'espai interior fosc. A l'interior, sota l'altar, s'hi conserven pintures al fresc d'estil gòtic-renaixentista i un tambor de columna o possiblement d'una creu de terme. Sota la porta d'entrada trobem un enterrament cobert amb tres lloses planes de pedra.\nEl terra resta enrajolat i les parets dels murs interiors presenten un enguixat per damunt dels carreus, probablement del segle XVII o XVIII.\nEncastada en el mur septentrional del cementiri de la població s'hi troba una estela discoïdal de pedra sorrenca .\nEn l'anvers mostra una creu grega en alt-relleu. El revers no presenta cap motiu decoratiu. El peu es deu conservar sencer i resta parcialment cobert per l'arrebossat del mur del cementiri. Fa 50 centímetres de diàmetre i 22 centímetres de gruix.\nQue l’Arcàngel Sant Miquel intercedeixi per TOTS nosaltres davant l’Altíssim. Senyor; tingues pietat!