Avís legal - Fundació Santa Susanna\nMés informació > Avís legal\nLa persona que accedeix a aquest lloc Web adquireix la condició d'usuari del mateix. Això implica el coneixement i l'acceptació de les condicions generals i, en el seu cas, condicions particulars que regulen l'accés i ús d'aquest lloc Web. Recomanem l'accés periòdic a les condicions d'utilització del lloc Web per a conèixer els canvis, modificacions i actualitzacions que puguin produïr-se.\nEl lloc Web comprèn textos, gràfiques, imatges, videos, sons, dibuixos, fotografies i software inclosos en el mateix, ja siguin susceptibles o no de propietat intelectual.\nL'accés al lloc Web és gratuït, sense prèvia autorització, suscripció o registre, excepte pels continguts i serveis específics en els que la suscripció o el registre del Usuari sigui necessari i així es determini en les condicions generals o particulars.\nL'accés als continguts del lloc Web per part del usuari serà sota la seva total responsabilitat no podent repercutir al titular del lloc Web qualsevol conseqüència negativa derivada directa o indirectament de l'accés al lloc Web, ja siguin d'àmbit físic, lògic, moral o personal. Els Continguts del lloc Web tenen com a finalitat informar i donar a conèixer les activitats, productes i serveis prestats per la FUNDACIÓ RESIDENCIA SANTA SUSANNA i tenen un caràcter general i orientatiu.\nFUNDACIÓ RESIDENCIA SANTA SUSANNA podrà modificar els continguts, així com suprimir i canviar aquests dintre del lloc Web i la forma en què s'accedeix, amb la finalitat de millorar la qualitat dels mateixos o corregir errors intentant en tot moment minimitzar les conseqüències negatives que aquests canvis puguin provocar als usuaris\n'Empresa Fundació Residencia Santa Susanna conforme a la legislació vigent en matèria de protecció de dades de caràcter personal, informa als usuaris de fundaciostasusanna.cat respecte la seva Política de Protecció de Dades que serà d'aplicació en el tractament de les dades personals que siguin facilitades per l'usuari quan accedeix, utilitza i/o es registra amb ocasió de la suscripció o alta en alguns dels serveis oferts pel nostre portal fundaciostasusanna.cat.\nLes Dades Personales recollides serán objecte de tractament automatitzat i incorporats als corresponents fitxers de Fundació Sta Susanna, sent aquesta companyia titular i responsable dels fitxers. Amb aquest obejctiu, fundaciostasusanna.cat proporcionarà als Usuaris els recursos tècnics adequats per a que, amb caràcter previ, puguin accedir a aquest avís sobre la Política de Protecció de Dades o a qualsevol altre informació rellevant i puguin prestar el seu consentiment a fi de que fundaciostasusanna.cat procedeixi al tractament automatitzat de les seves Dades Personals.\nLa recollida i tractament automatitzat de les Dades Personals té com a finalitat la gestió, prestació, i millora dels serveis en els que l'Usuari decideixi donar-se d'alta, l'enviament d'actualitzacions dels serveis, l'enviament, per mitjans tradicionals i electrònics, d'informació tècnica, operativa i comercial respecte de productes i serveis oferts per fundacióstasusanna.cat.\nAixí mateix, Fundació Residència Santa Susanna informa l'usuari que les instal·lacions, sistemes i fitxers en els que s'alberguen les dades personals compleixen amb les mesures de seguretat establertes al RD 1720/2007, de 13 de desembre, pel qual s'aproven les mesures de seguretat aplicables a fitxers amb dades de caràcter personal. Això no obstant, l'Usuari ha de ser conscient que les mesures de seguretat a Internet no són inexpugnables.\nLes dades personals facilitades a Fundació Residència Santa Susanna no seran cedides a tercers sense autorització prèvia per part del titular de les mateixes, excepte en aquells casos previstos expressamente per la llei, i sempre que es compleixin els requisits establerts en la mateixa.\nAquestes dades han de ser vertaderes, exactes, complerts i actualitzades, sent l'usuari l'únic responsable de qualsevol dany o perjudici, directe o indirecte, que pogués ocasionar a Fundació Residència Santa Susana o a qualsevol tercer a causa de la falsedat, inexactitud, insuficiència o no actualització de les mateixes.\nEls Usuaris tenen reconeguts i podran exercitar els drets d'accés, cancel·lació, rectificació i oposició, així com tenen reconegut el dret a ser informats de les cessions realitzades contactant amb Fundació Residència Santa Susanna a través del correu electrònic agestio@fundaciostasusanna.cat.\nFundació Residència Santa Susanna garantitza el tractament confidencial de les dades personals dels usuaris, així com, conforme a allò establert a l'article 9 de la Ley Orgánica 15/1999, de 13 de desembre, de protecció de dades de caràcter personal, que s'han adoptat les mesures d'índole tècnica i organitzatives necessàries per a la seguretat de les dades de caràcter personal i evitar la seva alteració, pèrdua, tractament o accés no autoritzat, tenint en compte l'estat de la tecnologia, la naturalesa de les dades enmagatzemades i els riscos als què estan exposats, ja vinguin de l'acció humana o del medi físic o natural.\nTots els continguts d'aquest web (incloent, amb caràcter enunciatiu i no limitatiu: bases de dades, imatges, dibuixos, gràfiques, arxius de text, audio, vídeo i software) són propietat de Fundació Residència Santa Susanna, excepte indicació expressa, i estan protegits per les normes nacionals i internacionals de propietat intel·lectual i industrial, entre d'altres.\nPer tant, el seu contingut no podrà ser objecte de cap manipulació (modificació, còpia, alteració, reproducció, transmissió, adaptació, traducció, etc.) per part del usuari o de tercers, ja sigui total o parcialment, sense l'expressa autorització per part de Fundació Residència Santa Susanna, a no ser que s'indiqui el contrari.\nAmb la finalitat d'agilitzar el servei ofert, identificant amb la màxima celeritat cada usuari, Fundació Residència Santa Susanna comunica que per al correcte funcionament de fundaciostasusanna.cat és necessari l'ús de "Cookies". Aquest estri, que s'instal·la al disc dur del sistema informàtic del usuari, s'utilitza per al enmagatzematge i la posterior recuperació de determinada informació relativa a l'ús que es realitza de fundaciostasusanna.cat, pero no recull cap dada personal que permeti identificar l'usuari.\nÉs intenció de Fundació Residència Santa Susanna oferir en tot moment una informació certa i actualitzada. Tot i això, aquesta informació pot contenir incorreccions tècniques o errors tipogràfics. Fundació Residència Santa Susanna no es responsabilitza de la veracitat de la informació continguda al web.\nFundació Residència Santa Susanna no garantitza que el web i el servidor estiguin llliures de virus i no es responsabilitza dels possibles danys causats per accedir al web o per la impossibilitat d'accedir a ell.\nEn cap cas Fundació Residència Santa Susanna serà responsable de qualsevol dany per la pèrdua d'ús, de dades o de beneficis, com conseqüència de la visualització, utilització del software, documents, informació o serveis, en general, disponibles en el web.


Avui hem parlat molt de la SOLIDARITAT, i de què vol dir ser SOLIDARI. Hem fet una pluja d'idees. Les dues classes teníem molt clar que la SOLIDARITAT comença aquí, a casa nostra, amb els nostres companys. Però també ens hem adonat que de vegades hi ha causes majors que ens impulsen a ser solidaris amb persones que tenim molt lluny, com per exemple les que viuen a HAITÍ.\nDesprés de situar el terratrèmolt d'Haití, del qual ja en sabíem coses, hem decidit posar el nostre gra de sorra i ajudar d'alguna manera o altra. Els collarets que hem fet han quedat guapíssims i convidem a tothom a comprar-los el cap de setmana 6 i 7 de març a la Plaça Major i a La Canal de Tona, dins dels actes que la Plataforma per Haití ha organitzat.\nPublicat per EVT a 18:18 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEn Pol Ruiz, en Jordi Bayés, l'Anna i la Júlia van a la ràdio\nLa trompa de l'elefant.\nAquí teniu el primer conte que els alumnes de segon han explicat per la ràdio. Disculpeu el retard, la tecnologia de vegades també falla!.\nPublicat per EVT a 11:51 1 comentari: Enllaços a aquest missatge\nRacó de parlar de la Berta\nA la Berta li agraden molt els cavalls, per això els ha escollit per fer el seu racó de parlar.\nL'hem vista vestida de genet, amb tot l'equipatge per muntar a cavall, ens ha explicat que cada setmana va a l'hípica i practica amb un cavall diferent, a vegades munta en Zipi i d'altres en Zape, són bessons, i ara ja els conèixen perquè un d'ells té una taca blanca. Li agrada cavalcar al trot i al galop, i s'ho passa molt bé.\nEns ho ha ensenyat amb fotos que portava enganxades en una cartolina, també ens ha explicat les característiques dels cavalls. Molt bé Berta.!\nPublicat per EVT a 20:51 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nRacó de parlar d'en Marc\nAvui al matí en Marc ha fet el racó de parlar, ha escollit el tema dels Volcans i ens ha explicat tot el procés del magma des de que és a dins la terra fins que surt a la superfície, portava una cartolina amb un desplegable on es veia un volcà per fora i per dins , semblava de veritat! també s'ha ajudat d 'apunts i fotografies.\nEls seus companys s'han interessat molt pel tema i li han fet moltes preguntes que ha sabut respondre molt bé. Enhorabona Marc!\nEls Volcans_Marc Font\nPublicat per EVT a 12:42 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nPublicat per EVT a 14:51 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEl racó de parlar de l'Oriol i la Irina\nAhir dimarts l'Oriol i la Irina van presentar el seu racó de parlar a la resta dels companys de la classe. L'Oriol va parlar dels escacs i ens va portar el seu\njoc perquè el poguéssim veure tots. La Irina va parlar dels cavalls i ens va portar un dibuix molt bonic perquè el poguéssim pintar. Tots dos ho van fer molt bé, felicitats! Ara, entre d'altres coses, sabem què vol dir "Jac Mat!" i també que els cavalls hi senten tres vegades més que els humans.\nPublicat per EVT a 11:52 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nRacó de parlar d'en Nacho\nAvui en Nacho amb els seus apunts i un mural molt elaborat ens ha explicat les característiques de l'aigua i la importància que té per la vida.\nPublicat per EVT a 21:35 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nRacó de parlar d'en Gerard\nAvui en Gerard ens ha parlat del seu esport preferit: el futbol.\nDels seus orígens i la seva història fins avui.\nMolt bé Gerard!.\nPublicat per EVT a 20:17 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nAvui, amb música de fons, hem treballat fraccions d'aquesta manera:\nPublicat per EVT a 16:26 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nDivendres a l'hora de plàstica vam fer d'escultors, sembla una feina fàcil, però ens va costar molt.\nAquestes són les escultures de 2n A.\nAquestes són les de 2nB.\nPublicat per EVT a 17:19 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nRacó de parlar de l'Elvira i la Clàudia Rodríguez\nAhir dimarts l'Elvira i la Clàudia Rodríguez ens van presentar el seu racó de parlar. L'Elvira ens va explicar les característiques dels "periquitos" i ens va portar un arbre molt bonic amb moltes fotografies d'aquest ocell tan bonic. La Clàudia ens va explicar com es fa el pa, ens va portar llevat per poder-lo olorar i també un panet amb xocolata per a cada un i un pa de pagès gegant!!!!!!! Estava boníssim. Totes dues ho van fer molt bé. Felicitats!!!\nPublicat per EVT a 10:22 Cap comentari: Enllaços a aquest missatge\nEn Pol Ruiz, en Jordi Bayés, l'Anna i la Júlia va...


Assemblea Nacional Catalana de Girona 11S - Samarretes Objectiu Independència - Assemblea Nacional Catalana Girona\nAssemblea Nacional Catalana Girona > Actes i accions > ANC Girona > 11S – Samarretes Objectiu Independència\nAquest any la samarreta 11S Objectiu Independència és de color blau turquesa, té una imatge central d’un estel amb cinc camins que hi conflueixen… un bon símbol de la unitat que tots demanem als nostres polítics i a les nostres institucions!\nHi ha models d’home i de dona amb mànigues, de dona sense mànigues (a 15 €) i també infantils (des d’1 fins a 14 anys a 8 €).\nJa les pots comprar davant la Llibreria Les Voltes en horari comercial: matins de 9 a 2 (dissabte de 10 a 2) i tardes de 4 a 8.\nRecorda que de cada venda 6 € estan destinats a finançar la manifestació de la Diada i també la resta d’actes i accions que l’ANC porta a terme durant l’any. Gràcies una vegada més per col·laborar-hi.\nTambé com cada any la gran quantitat de samarretes que venem ens obliga a fer una parada i necessitem voluntaris per cobrir els dos torns (matí i tarda) des del dilluns 12 d’agost fins el 10 de setembre.\nA cada torn es necessiten 4 voluntaris i cadascú es pot apuntar el dia i torn (un, dos, tres…) que millor li vagi.\nPots fer-ho ja a través del Doodle:\nencara que només hi participis en un torn tothom t’ho agrairà. Si tens problemes per inscriure-t’hi envia un correu a samarretesancgirona@gmail.com indicant els torns i els dies en que pots ajudar.\nAnima’t i col·labora-hi!\n← L’Entrevista: Tavi Casellas, coordinador ANC Girona\n11S – Manifestació Objectiu Independència →


L'Ajuntament de la Vall d'Uixó senyalitzarà turísticament el Camí de l'Aigua - Diari Millars, informació local en valencià.\nL’Ajuntament de la Vall d’Uixó senyalitzarà turísticament el Camí de l’Aigua\nLa Generalitat ha concedit una subvenció de 16.000 euros per a este projecte i el de creació d’un museu virtual.\nL’Ajuntament de la Vall d’Uixó ha rebut una subvenció de 16.000 euros de la Generalitat Valenciana per a instal·lar senyalització turística a la ciutat, especialment per a marcar el Camí de l’Aigua, el relat turístic “en el qual treballem des de la passada legislatura i que unix els dos centres històrics a través del nostre patrimoni”, tal com ha explicat el regidor de Turisme, Jorge García.\nA la quantitat que subvenciona el Consell se sumen altres 16.000 euros d’aportació municipal. En total, 32.000 euros per a posar en valor el recorregut que neix en els Coves de Sant Josep i passa per l’Aqüeducte, que també s’està il·luminant, per la plaça de l’Àngel, la plaça del Centre i la plaça de l’Assumpció. En este sentit, l’edil ha indicat que “som un referent turístic gràcies al riu subterrani i hem d’aprofitar-lo perquè els visitants coneguen la resta de la ciutat a través del patrimoni i la història”.\nEsta ajuda també servirà per a avançar en el projecte de creació de visites virtuals en 360 graus a l’església del Sant Ángel, l’església de l’Assumpció, l’aljub de l’Assumpció i els túnels subterranis de la plaça de l’Àngel. Estos dos últims recursos no són accessibles “i encara són molt desconeguts pels propis vallers i valleres”. Així mateix s’estan realitzant reproduccions en 3D de les peces més importants del Museu Arqueològic, algunes d’elles trobades en les últimes excavacions del poblat de Sant Josep.\nEstes accions “fan que construïm un relat turístic més complet, basat en la nostra història, la nostra cultura i el nostre patrimoni”. Este museu virtual serà accessible des d’ordinadors i dispositius digitals “per a potenciar la nostra ciutat turísticament”, amb productes complementaris a la visita als Coves de Sant Josep, “com també estem fent amb les visites nocturnes guiades”, ha finalitzat.\nPost més nousL’Ajuntament activa el disseny del primer parc agrari de Castelló\nPost més vellsEls treballs de control de plagues continuen a Sagunt


Celebració del centenari de Valentí Almirall | Joan-Francesc Pont Clemente\nCelebració del centenari de Valentí Almirall\n22 Octubre 2004 in Efemèrides | Tags: Catalanisme, Liberalisme\n22 d’octubre de 2004. L’Escola d’Empresarials de la UB ha convocat un seminari-homenatge a Valentí Almirall. Joan-Francesc Pont i Francesca Antolín, director i vicedirectora de recerca de l’Escola, respectivament, presenten el seminari i els oradors com la commemoració d’un personatge rellevant del nostra país i com una mostra de la nova política de suport a la recerca de l’Escola.\n“El problema és España, la solució és o prové de Catalunya” és el títol anunciadament i deliberadament provocatiu de la primera intervenció del seminari-homenatge a Valentí Almirall a càrrec del Dr. Borja de Riquer, catedràtic d’història contemporània de la Universitat Autònoma de Barcelona. Valentí Almirall és un racionalista i un optimista, creu en l’home i aspira a la ciutadania, front al pessimisme teològic tradicionalista. El medi en què és mou Almirall és Catalunya, per a la qual proposa abandonar el romanticisme medievalista de la Renaixença i viure en el present, en el segle XIX, amb l’objectiu de bastir la democràcia. El seu disseny, basat en l’existència d’un particularisme català és la república federal com objectiu final, però prenent com a eix l’autogovern català, que és la seva prioritat. La federació podrà fins i tot ser monàrquica –és accidentalista– però irrenunciable. Aquesta qüestió l’allunyarà del republicans federals com Pi i Margall, malgrat que ell sigui personalment republicà. Almirall és el primer que s’atreveix a donar contingut polític al catalanisme (creació del Centre Català l’any 1882, iniciativa del Memorial de Greuges el 1885). És un home d’acció. En el terreny doctrinal a “Lo Catalanisme” defensa el dret de Catalunya a decidir el seu futur. Almirall associa el catalanisme al liberalisme i entén la reivindicació de Catalunya com un dret civil. Critica, per tant, les fórmules tradicionalistes del primer catalanisme gens democràtiques i la victòria d’Almirall és la coloració del catalanisme pels valors democràtics i parlamentaris. La solució del problema d’Espanya –diu Almirall– haurà de venir de la Catalunya compromesa en la modernització del conjunt del país, en la eradicació del caciquisme, en l’adopció dels models polítics americà i suís, que considera més adequats que el francès. Critica de Riquer que l’any 1992 se celebrés el centenari d’un suposat naixement del catalanisme a les Bases de Manresa, amb oblit i marginació d’Almirall. Va ser un intent abusiu de reinterpretar la història per part d’un sector polític determinat, mancat clarament de pedigree. El catalanisme com una filosofia de progrés és deutor de Valentí Almirall i no pas de Torres i Bages.\nEl Dr. Pere Gabriel, també catedràtic d’història contemporània a la UAB, relaciona les persones i l’obra de Pi i Margall, Vallès i Ribot i Almirall. Comença per Pi, un pensador progressista, positivista i optimista que proposa el desplegament del federalisme com solució al problema d’Espanya i la reforma radical de les fórmules de propietat i d’organització social. No és que Pi defugi la història, sinó que contempla el futur, la voluntat ciutadana com motor de les nacionalitats, el pacte com base de la convivència política. El federalisme com articulació de la solidaritat permet Pi considerar-se català, espanyol i humà, sense contradicció, amb el rerafons humanista d’un internacionalisme viscut i militant. Vallés i Ribot beu de les fonts de Pi i Margall però les concreta en la seva proposta d’un catalanisme popular. La creença que els federals a Catalunya no eren catalanistes és un fals mite pel que es refereix a la majoria dels seus militants. Vallés parla de la sobirania de Catalunya –lliurament federada-, el sufragi universal d’homes i dones, la supressió de la pena de mort, la llibertat de cultes i la separació i no finançament de l’Església Catòlica Romana. Vallés crea el primer partit català, vol una organització política de Catalunya, defensa la federació dels pobles d’Espanya i també la federació interna dels municipis catalans autònoms. És, en aquest sentit, un federalista integral i conseqüent i també un republicà, doncs la república és l’expressió més alta de la ciutadania. El catalanisme popular i democràtic de Vallés és radicalment oposat al tradicionalisme, malgrat que no coincidirà en molts temes amb Almirall. Van sembrar Pi i Vallès en terra estèril? Probablement sí en aquell temps, però no certament a l’hora de plantejar-se els reptes actuals de reconcepció federal d’Espanya. Almirall, en darrer terme, ha de recordar-se que es mou a l’inici en un ambient clarament federal. Almirall vol reformular l’Estat Espanyol des de baix: que els cantons lliures concorrin a l’aprovació d’una constitució federal. El federalisme per Almirall –com ha dit de Riquer– és una fórmula de modernització del país. Més endavant, el trencament d’Almirall amb Pi, no el farà abandonar del tot el federalisme.\nEl Dr. José Álvarez Junco, catedràtic d’història del pensament a la Universidad Complutense de Madrid, afirma la seva convicció que no existeixen identitats eternes, raó que justifica l’estudi de la seva situació en cada moment. Malgrat que el concepte ‘Espanya’ sigui molt antic –amb significats diferents a l’actual-, el significat polític d’Espanya no por trobar-se fins el segle XV. La construcció d’Espanya –resultat de l’aglomerat de regnes, com palesa el seu escut– quedarà impregnada de la religió catòlica (l’expulsió de musulmans i jueus, la contrareforma) al mateix temps que de l’enfrontament amb l’enemic (anglesos i francesos) i d’una certa unitat cultural castellana de les elits. Però Espanya no viurà una unificació de les societats o de les cultures, sinó essencialment una lleialtat al rei. Els símbols del XVI, XVII i XVIII no exalten la nació, sinó al rei. Al segle XVIII augmenta la centralització i la castellanització (creació de les Reials Acadèmies, primeres estructures administratives), però no existeixen conflictes secessionistes des de 1713. És el segle XIX el de la construcció de la Nació-Estat, Espanya en aquest cas, des de la Guerra del Francès, que en la memòria col·lectiva se simplifica com una guerra nacional. La construcció d’Espanya com nació s’associa al liberalisme, però el liberalisme durant el segle XIX fracassa com moviment i acaba en el pessimisme. La ideologia dominant serà el conservadurisme, el catolicisme –afavorit pel pressupost de “culto y clero” -, el militarisme d’un exèrcit que deixa de ser liberal, el centralisme i un nacionalisme espanyol nostàlgic, buit i sense projecte polític de futur. Aquesta és la situació que viurà, precisament, Valentí Almirall. 1898 serà la crisi de tot això i l’inici de plantejaments alternatius (d’una banda els nacionalismes català i basc, d’altra banda el nacionalisme espanyol de caràcter clarament reaccionari). De la concepció liberal de la nació sobreviurà, per exemple, Manuel Azaña, però la victòria serà del nacionalisme feixista en la Guerra Civil.\nEl col·loqui amb el qual finalitza el seminari reivindica la personalitat de Valentí Almirall i, com destaca el director de l’Escola, l’homenatge d’avui trenca amb el silenci de les administracions públiques catalanes, en acollir a la Universitat de Barcelona el clar i rotund record d’un home d’acció com Valentí Almirall.\n« Jueves, 21 de octubre de 2004: Seminario sobre Derecho penal tributario\nDijous, 28 d’octubre de 2004 »


EDITORIAL GERMANIA: de febrer 2013\nDesprés d'haver passat per Aldaia i Xaló, el poeta Hèctor Serra, durant la primera quinzena del mes de març, realitzarà diverses presentacions del seu primer llibre de poesia Trèmolo a la ciutat de Barcelona. La primera tindrà lloc el dia 7 de març al local de La Sirga del barri de Gràcia, la segona tindrà lloc al casal 3 voltes rebel de Nou Barris i la tercera el 13 de març al Casal Jaume Compte del barri de Sants. Durant aquesta tournée poètica Serra comptarà amb la col·laboració del també poeta David Caño.\nTrèmolo és un corpus de textos per on davalla una escampadissa de fons i forma en un univers que calla i esclata alhora. On la vida pren contorns postrems i les coordenades dibuixen els atles dels sentiments.\nHèctor Serra és llicenciat en periodisme per la Universitat de València, des de l'any 2003 col·labora en diferents mitjans de comunicació com ara Núvol.\nEtiquetes de comentaris: Trèmolo\nActe animat i amb molt bon ambient el que es va viure el passat 15 de febrer a la llibreria 35 formiguetes d’Alzira amb motiu de la presentació de la novel·la Camins al sud de Sergi Durbà. Nascut a Sagunt, però resident a la capital de la Ribera, l’autor va desglossar els eixos temàtics que donen forma a una obra irònica i mordaç, ben lubricada d’humor, crítica amb les polítiques educatives de l’administració valenciana i contextualitzada en el sud del país, allà on el rebuig a la llengua adquireix formes certament surrealistes. Precedit per unes paraules de l’editor de Germania, Toni Martínez, l’autor també va comptar amb la presència d’Isaïes Minetto, autor del pròleg, que va destacar les conseqüències directes que sobre l’ensenyament tenen els despropòsits polítics, la corrupció i l’actitud poc democràtica de les altes esferes governants. Davant d’un públic divers i participatiu, la presentació va concloure amb una interessant tertúlia on es va posar de manifest la rabiosa actualitat que Camins al sud posa sobra la taula, això és, l’educació, l’arrelament i els mals presents i sense resoldre de la societat actual. La coca de llanda i la mistela posterior feren la resta. Per a repetir, sens dubte.\nEnviat per Sala de premsa Editorial Germania a 11:04 1 comentari:\nDijous dia 7 de febrer tingué lloc al Centre Ovidi Montllor d’Alcoi la presentació del darrer llibre d'Ivan Brull (Silla, 1978), Guia de perduts (Ed. Germania, 2012), aquest és el text de la presentació que va llegir l'escriptora alcoiana Mercè Climent.\nEnviat per Sala de premsa Editorial Germania a 17:32 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Guia de perduts\nEl passat 8 de febrer, a la llibreria El Vaixell de Xàtiva, es va presentar el llibre de Lorena Cayuela Poemes per a Keo.\nEn aquesta segona presentació en la capital de la comarca valenciana de La Costera l'autora va estar acompanyada per Miquel Lorente portaveu del Grup Municipal d’EUPV en l’ajuntament de la ciutat.\nEls assistents a l'acte van mostrar una actitud participativa llegint alguns d'ells poemes en companyia dels xiquets i xiquetes i de l’autor del pròleg del llibre.\nMiquel Lorente va subratllar en la seua intervenció l’acte d’heroisme que suposa hui en dia escriure poesia amb l'objectiu de sacsejar consciències\nEn acabar la presentació s'inicià una improvisada tertúlia al voltant del llibre i del fet poètic.\nEnviat per Sala de premsa Editorial Germania a 18:43 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Crònica, Poemes per a Keo\nEnviat per Sala de premsa Editorial Germania a 15:41 Cap comentari:\nEnviat per Sala de premsa Editorial Germania a 18:36 Cap comentari:\nPRESENTACIÓN DE "LA LUZ DE LOS ESCOMBROS" EN ORIHUELA\nEl pasado jueves, 31 de enero, se presentó en el Aula Cultural de la CAM de Orihuela, el poemario de Manuel García Pérez, Luz de los escombros, ilustrado por Roberto Ferrández y publicado en Ediciones Germanía.\nCon una asistencia masiva, alrededor de 400 personas, el acto fue dirigido por el poeta José Luis Zerón que explicó las características de la poética de Manuel García así como algunas claves de lectura de esta obra. Desde el día de la presentación hasta hoy, se ha agotado prácticamente la primera edición. El poemario es el resultado de un trabajo de diez años donde se refleja la reflexión del autor sobre un desolado paisaje donde la hostilidad y la depredación nos permiten profundizar en la naturaleza del lenguaje como refugio de la vida como destierro de los seres humanos.\nEl acto estuvo, además, acompañado por un montaje audiovisual que el grupo Auralaria, gracias a la labor de Luisa Pastor y Álvaro Giménez, elaboró con evocaciones, que, a través del recitado, la fotografía y la música, trazaron un recorrido temático por el poemario de este autor oriolano.\nEnviat per Sala de premsa Editorial Germania a 10:58 Cap comentari:\nEtiquetes de comentaris: Crónica, La luz de los escombros\nHÈCTOR SERRA: "TRÈMOLO" ÉS UN POEMARI QUE AIXOPLUGA POEMES DE TOTA MENA\nHèctor Serra és un home intel·ligent, despert, inquiet i força actiu, un rara avis al que podem seguir a través de la premsa digital practicant un periodisme compromés amb la cultura i el país. Un individu amb les idees molt clares i amb una gran capacitat de treball, un poeta en moviment amb una veu personal i uns objectiu ètics i estètics molt clars.\nR.- Trèmolo conté peces que vaig escriure fa molts anys i que es conjuguen amb d’altres més recents. Alguns dels poemes responen més aviat a una pulsió, altres porten més temps de poliment. La qüestió és que no es tracta d’un treball fet explícitament amb la idea de convertir-lo en poemari, sinó que el poemari és resultat d’una tria de peces compostes en diferents trams dels darrers anys que han acabat encaixant. Tots els poemes, això sí, han nascut de la profunda inquietud d’alliberar les papallones (algunes coloristes, altres més tenebroses) que coven en les entranyes del meu interior.\nP.- Per què has triat com a títol del llibre Trèmolo?\nR.-En l’àmbit musical, un trèmolo (o trèmol) és una vibració o una reiteració ràpida d’un so que aconsegueix produir l’efecte d’un gran trasbals. La sonoritat de la paraula, efectivament, remet a la tremolor, a l’agitació, a la commoció. Em semblava una paraula suggeridora capaç de resumir un corpus de textos que, sense tremendismes postissos ni excessivament transcendentals, busquen situar-se en la cresta dels sentiments amb la intenció de remoure estats d’ànim i esperits. Connecta prou bé amb la paraula “terrabastall”, que ja vaig utilitzar en el títol de la plaquette que em va publicar la Universitat de València.\nP.- Com has estructurat Trèmolo?\nR.-Partisc de quatre coordenades, dues d’espacials i dues de temporals. Una ullada a l’índex del poemari ho deixa més clar. D’una banda, les referències espacials (“Insular” i “Peninsular”) dibuixen el traç d’un país que, malgrat que alguns volen invisible, és la nostra casa i la nostra manera d’entendre el món. Això també em serveix per jugar amb la idea del suburbi-ciutat i el suburbi-mar, espais d’acabament però també de començament, punts de tempestes violentes i onatges d’amplificada intensitat. Pel que fa a les referències temporals, “Tradició” i “(Post)modernitat” vénen a plasmar la perpètua convivència entre la ciutat de sempre i la d’ara. En certa manera, la tradicional remetria als records d’infantesa, als bocins d’horta encara no violats, a les postals més bucòliques dels assentaments humans que sovint ens arriben mitjançant les contarelles de les àvies. La dels nostres temps, la (post)moderna, és una urbs més despersonalitzada, més ombrívola potser, reblerta de finstretes il·luminades des d’on es perceben soledats, desencants, precarietats i rostres arrasats i desolats. Aquest sistema de coordenades em permet enclavar els poemes en una successió més o menys lògica, tot i que això ho haurà de determinar l’àvid lector i l’àvida lectora.\nR.-No només allò que llig. També allò que veu, escolta, olora, intueix, palpa, assaboreix...\nP.- Et trobes més a gust escrivint vers lliure o prosa poètica que versos amb mètrica i rima o et resulta indiferent? T'agrada jugar amb les avantguardes?\nR.- L’ús del vers lliure, per a mi, esdevé un recurs més en la manera de presentar els poemes. Les meues són composicions que aterren a l’espai metropolità, als carrers de diària improvisació, de presses, tràfec i vaivens irregulars. Aquesta sensació de moviment, de caos, troba en el vers lliure l’eina per visualitzar-ho. Amb tot, no descarte per a un futur immediat flirtejar amb una altra mètrica i una altra rima. Tot és posar-s’hi.\nR.-Algun amic molt alegre, divertit i amb una visió de la vida prou entusiasta m’ha criticat un cert pessimisme que desprèn alguna peça. Potser no li’n manca raó. De tota manera, pense que Trèmolo és un poemari que aixopluga poemes de tota mena. Sí, hi ha d’aquells on aflora el desencant, però també hi ha cants d’amor i lluita que pretenen enaltir els meus costats roent i combatiu. Precisament, aquests poemes més eròtics són els que agraden més i és un motiu de satisfacció vore’ls rutllar per la xarxa, gràcies a la difusió que n’hi fan amics i coneguts.\nR.-La desatenció, el distanciament, el caos... Crec que aquests conceptes alimenten el substrat d’un bon nombre de les meues composicions. Per suposat, els altres grans temes presents són l’amor (poliamor, en diria) i el dolor.\nR.- Més que poetes, mantinc en el record poemaris. De la poesia catalana contemporània que he llegit els darrers temps, m’ha colpit Zoo d’Elies Barberà i Abisme i ocell de Ramon Guillem. En termes generals, totes les obres d’aquests dos autors les he gaudides molt. Amb el darrer poemari que he llegit, Guia de perduts, he descobert Ivan Brull i m’ha deixat meravellat. De la poesia universal, un dels autors més llegits i admirats és Eugenio Montale.\nR.-Seria incapaç de signar un llibre d’aquests que anomenen d’”autoajuda”. No em veig donant lliçons a ningú. No hi ha una única recepta, el món és divers. D’altra banda, n’hi ha molts que m’agradaria haver escrit. Dels últims que he llegit, El quadern de les vides perdudes de Silvestre Vilaplana m’ha entusiasmat i m’han vingut ganes de plantejar-me una novel·la a mitjà termini.\nP.- Quin dels poemes que publiques en aquest llibre ens recomanes i per què?\nR.-Hi ha uns quants amb què em quedaria (i, de passada, també dic que hi ha uns quants amb què no em quedaria). Hi ha poemes que tenen molts anys i els porte al meu ADN. De tots ells, hi ha un que, allà on l’he llegit, sempre ha produït bones impressions. Es tracta de “Ciutat Vella”, una metàfora que intenta ser concisa i subtil, potser també tòpica. El destaque especialment perquè recorde haver-lo creat un dia que, com una revelació, em va vindre al cap. En qüestió de segons, el vaig vomitar sobre l’ordinador i ja mai més l’he tocat. Aquell dia estava inspirat, tal volta.\nP.- Hi ha un Hèctor Serra periodista i un altre Hèctor Serra poeta o aquestes dues vessants teues es retroalimenten?\nR.-Gaudisc totes dues vessants, però són coses diferents. La llibertat d’escriptura que m’ofereix la poètica no la trobe al periodisme. Ara bé, darrerament estic abocat al periodisme cultural i acostume a escriure en el gènere de la ressenya, on em trobe lliure del tot. Dins del periodisme, he trobat un espai on em moc amb comoditat. I, per suposat, la poesia esdevé en mi un bàlsam, el gènere on expulsar-ho tot, sense cap tipus de remordiment.\nP.- Et sents membre d'una nova generació poètica o vas d'out-sider?\nR.-Diria que ni una cosa ni l’altra. Em considere un amant de la creació poètica que ara ha tingut l’oportunitat de publicar alguns dels seus poemes mercès a l’editorial Germania, i ja m’està bé. Gràcies a aquesta aventura, estic coneixent molta gent que també ha publicat en la col·lecció “Mil poetes i un país” i amb la qual compartisc anhels i inquietuds. És molt encoratjador vore tanta gent de diferents generacions escrivint poesia i participant dels actes literaris.\nP.- Ets un poeta compromés? Amb que estàs o et sents compromés?\nR.- Em considere compromés, tant a nivell nacional com social, tant en la poesia com en el meu dia a dia. No entenc la meua vida sense actitud rebel i combativa. Al poemari, he escrit una capsuleta que es diu “Avinguda Ovidi Montllor” on qualifique orgullosament el meu país de perifèric. Aquesta idea naix de l’observació dels carrers del meu entorn més immediat. El nomeclàtor dels carrers en bona part dels pobles del País Valencià ens dóna grans pistes del que la classe política ha volgut en aquesta terra. A Aldaia mateix, el meu poble, l’Avinguda Ovidi Montllor o el Carrer Tirant lo Blanch són vies extraradials, al bell mig dels polígons industrials que envolten el poble. Més encara, Estellés i Ausiàs March no en tenen, de carrer. Al nucli central del terme, però, sí que hi ha la Plaça de la Constitució (la del 78, obvi) o el Carrer Hernán Cortés (?!?!). Aquest sistema de coordenades t’ensenya que la vertadera pàtria, aquella que no ens nega, és al llindar, als límits, on els mapes s’esborren. I és en aquesta perifèria d’on naix irremeiablement la nostra consciència nacional i proletària en pro d’un canvi sistèmic de totes totes.\nP.- Els editors es queixen de la manca de lectors de llibres de poesia, què li falta a la poesia valenciana i a la poesia en general per a connectar millor amb la societat?\nR.-Crec que la clau es troba en l’educació. No he tingut molt bona experiència amb la poesia com a aprenent. Estem desganant els xavals i les xavales amb unes metodologies anacròniques, estancades i compartimentades. En el cas de la poesia, sovint la seua atenció amb prou feines es redueix a comptar mètrica i assenyalar rimes. Tot i que hi ha experiències exemplars de com promoure el fet poètic en l’aula a través de tallers de consignes literàries, cal generar una nova educació que atenga molt més les capacitats creatives de l’alumnat. Amb sistemes poc engrescadors, les potencialitats dels xavals i les xavales van perdent-se en el camí i això afecta, de manera palesa, en la percepció del jovent sobre la poesia i la literatura en general.\nEnviat per Sala de premsa Editorial Germania a 12:14 2 comentaris:\nEtiquetes de comentaris: Entrevistes, Trèmolo


Bullpadel BPP-19002 Verd comprar i ofertes a Smashinn\nLemon Fluor / Black\nBolsa raqueta Mitjana Capacity.Measurements: 58x30x30 cms.Color: 969 leemon fluor yellow.\nFes la compra online de material esportiu sense haver de sortir de casa. Amb smashinn ja és possible! És la teva botiga online especialitzada en material de tenis i pàdel. Volem que gaudeixis del teu temps lliure d’una manera única, per això t’oferim una gran varietat de Paleters de la marca Bullpadel. Dóna un cop d’ull a tots els productes de tenis i pàdel que t’oferim en catàleg, com per exemple Bullpadel BPP-19002. Dissenyat per donar-te el màxim confort i seguretat mentre estàs practicant el teu esport favorit o les teves activitats diàries.


Adaptador Belkin 3.0 USB-C to USB-A (USB Type C) | Microgestió\nAdaptador Belkin 3.0 USB-C to USB-A (USB Type C)\nCÀRREGA I SINCRONITZA ELS TEUS DISPOSITIUS\nL'adaptador USB 3.0 d'USB-C a USB-A de Belkin et permet carregar els teus dispositius USB-C i sincronitzar fotos, música i dades amb un ordinador portàtil a velocitats de 480 Mbps. A més, l'adaptador també admet fins a 3 ampers de sortida de corrent per carregar dispositius tipus USB-C.\nDissenyat per: connectar un dispositiu USB-A estàndard a un dispositiu habilitat amb USB-C (també conegut com USB Type-C)\nALIMENTACIÓ I CÀRREGA PER ALTRES DISPOSITIUS\nAquest adaptador USB-C subministra fins a 3 amperes de corrent de sortida i es pot usar per a l'alimentació i càrrega de dispositius habilitats amb USB-C.\nLa conformitat amb SuperSpeed USB indica que aquest cable ha estat certificat per USB-IF per complir amb els estàndards elèctrics, mecànics i mediambientals, garantint una experiència superior d'usuari. USB-IF és una organització sense ànim de lucre formada per un grup d'empreses que volen facilitar el desenvolupament de productes USB de gran qualitat i la realització de proves de conformitat.\nCONSTRUCCIÓ SUPERIOR DE CABLE USB-C\nRevestiment de metall soldat de precisió per protegir el PCB. Això també minimitza els nivells d'emissions radiades i proporciona una resistència mecànica addicional.


Agenda Elx Cultura del 10 al 16 de desembre de 2018 – Ajuntament d'Elx\nAgenda Elx Cultura del 10 al 16 de desembre de 2018\nUna àmplia programació infantil a Elx amb l’arribada del nadal\nElx Cultura compta aquesta setmana amb màgia i música en el Gran Teatre, llibres, jazz, clown i tallers a L’Escorxador, filmoteca, i cinema familiar en l’Odèon, lírica en barris i pedanies, recital a la biblioteca, exposicions i teatre infantil a La Llotja, la Tramoia, barris i pedanies i les biblioteques.\nLa cultura il·licitana compta amb diversos esdeveniments aquesta setmana. En primer lloc, en el Gran Teatre comptem, el divendres, a les 21.00, amb l’actuació d’il·lusionisme Conjur, on Yunke presenta les seues millors il·lusions, les seues últimes creacions màgiques i les que li han portat a ser un dels més reconeguts mags del món, a les quals guarda un afecte especial. Un espectacle teatral, amb entrades des de 16 euros, que ofereix des de números amb molta força i espectacularitat, fins a tendres jocs que faran les delícies de tota mena de públic. Grans il·lusions d’espectacular impacte que s’entrellacen amb la música i una impecable posada en escena, per enriquir la interacció amb el públic. D’altra banda, el dissabte, a les 21.00, tindrà lloc la final del XX Certamen de Joves Cantautors d’Elx, amb l’actuació de Zahara. Les entrades, des de 10 euros, es poden adquirir en Instanticket i en les taquilles del Gran Teatre, igual que les del divendres.\nPer la seua part, en el centre cultural L’Escorxador, la cultura comença el dijous, a les 19.00, amb la presentació del llibre Canciones Frustradas de Javi Chispes en l’Espai Escènic, per a la qual es repartiran les entrades gratuïtes una hora abans en el centre. A més, a la mateixa la sala, el dissabte, a les 21.30, se celebra el concert de Pasapogas, el clàssic blegue de r&b carregat de groove, amb temes senzills de ball que recorden a vegades a organistes de l’era pre-Smith, seguidors de la faceta més r&b de¨Wild¨ Bill Davis, com Bill Dogget. Exploten el típic format de quartet amb òrgan Hammond, guitarra, bateria i saxo, afegint-hi un percussionista. Mod jazz en estat pur, amb entrades de 10 euros, que es poden adquirir en la taquilla del Gran Teatre, Instanticket i taquilla de L’Escorxador una hora abans de l’espectacle. De la mateixa manera, i per sol 3 euros, es poden comprar les entrades de l’espectacle de clown del diumenge, a les 19.00, Más difícil todavía..pofavó. A més, el diumenge, d’11.00 13.00, hi ha un nou taller de Xicotets i xicotetes artistes, la inscripció és gratuïta i es pot realitzar enviant un email a info@luismorenoferrandez.com amb el nom i edat dels assistents i els seus acompanyants des del dilluns a les 8.00.\nAls cinemes Odèon des del dimecres fins a diumenge, en l’horari habitual del cinema (17.30, 20.00 i 22.30) es projecta la pel·lícula espanyola Marguerite Duras, on, en trobar dos vells quaderns en una caixa oblidada, Marguerite Duras recorda el seu passat i l’insuportable dolor de l’espera. A la França ocupada pels nazis de 1944, la jove i brillant escriptora participa activament en la Resistència juntament amb el seu marit, Robert Antelme. Quan Robert és deportat per la Gestapo, Marguerite s’embarca en una lluita desesperada per a aconseguir que torne. La pel·lícula tindrà una passada especial per a acudir amb bebés, el dijous a les 17.30. A més, el dissabte i el diumenge (a les 17.30 i 20.00), hi ha cinema familiar en valencià amb la projecció de Quines bestioles! que compta l’arribada del grill Apollon, la vespra del jubileu de la reina Margarita, al poble dels Bichitos. Barrejat en un complot muntat per*Huguette, la prima de la reina, per a quedar-se amb el tron, Apollon és acusat d’haver raptat la reina. Les entrades de l’Odèon tenen un preu de 3 euros de dijous a diumenge i d’1.50 euros els dimecres\nLa programació per a públic infantil continua en sala cultural La Llotja, que compta amb obres de teatre concertades amb centres educatius aquesta setmana.\nTambé en actuacions concertades amb centres educatius, i obertes al públic familiar el dissabte, a les 18.00, a la sala Tramoia, es realitza l’obra Alicia y las ciudades invisibles, recomanada per a un públic de 8 i 10 anys, amb entrades de 4 euros que es poden comprar en la sala.\nA més, també per a públic infantil, a la biblioteca Municipal, el dimarts, a les 18.00, hi ha un contacontes i un taller artístic d’entrada gratuïta amb invitació que es pot recollir en la biblioteca. També en aquesta biblioteca, i per al públic adult, el dijous, a les 19.30, hi haurà un recital dedicat a la Generació del 50.\nLa programació d’entrada gratuïta dels barris i pedanies d’aquesta setmana compta amb el concert de lírica del Centre Social Polivalent de Carrús, el divendres, a les 18.00. I per al públic infantil, per celebrar que s’acosta el Nadal, un munt d’activitats. El dissabte, a les 17.30, en el centre social de Perleta, Cuento contado, cuento pintado, i a les 18.00, Rolie Polie en el centre social de la Foia, i Titirilandia se congela en el de Santa Anna. Finalment, en el centre social del Raval, el diumenge, a les 20.00, l’actuació del mag Josemari.\nQuant a les exposicions d’entrada gratuïta, des del divendres, i fins al 13 de gener, a la sala Lanart de L’Escorxador, podem gaudir de la mostra “Canvi i moviment” de dimarts a divendres de 17.00 a 20.30, els dissabtes de 10.00 a 14.00 i de 17.00 a 20.30 i els diumenges de 10.00 a 14.00. D’altra banda, es podrà visitar, fins al 6 de gener, la mostra “Universos digitals”, a la sala d’Exposicions Temporals del MACE, en l’horari de dimarts a dissabte, de 10.00 a 14.00 i de 15.00 a 18.00 i de 10.00 a 14.00 els diumenges i festius. A més, com cada setmana, en el Museu Arqueològic i d’Història d’Elx “Alejandro Ramos Folqués” (*MAHE), hi ha visites guiades els dissabtes i diumenges, a les 11.30 i 12.30. Per a grups és necessari reservar en el telèfon del MAHE (966 658 203) de dilluns a dissabtes de 10.00 a 18.00 i diumenges, de 10.00 a 15.00.


L'empresari argentí Hugo Vailanti Bermani ha desmentit la relació amb la 'socialité' en una entrevista per a 'Informalia'\nper Daniela De Amorín 27/10/2020 14:00h\nCarmen Lomana hauria mentit | Instagram @carmen_lomana\nFa unes setmanes saltava la notícia de la nova relació de Carmen Lomana i l'empresari argentí Hugo Vailanti Bermani. Lluny de quedar-se en un rumor, la 'socialité' va confirmar la relació i va parlar obertament al programa 'Buenos días' de Telemadrid.\n«Ens seduïm i ens fem feliços, encara que hem passat més temps separats que junts, ens portem molt bé, és culte, agradable i també molt maco», deia la tertuliana.\nCarmen Lomana va confirmar la seva suposada relació amb Hugo Vailanti\nCarmen Lomana va assegurar que havia conegut l'empresari a principis d'aquest 2020 en un festival de cinema a Punta Cana i que eren feliços quan estaven junts. Tot i que ella va deixar clara l'existència d'una relació amb l'empresari, també va descartar que poguessin fer un pas més enllà com a parella.\n«Jo compartir la meva casa no, però l'estimo i ell m'estima, encara que la meva vida íntima és meva», deia Carmen Lomana al programa. Davant les preguntes dels tertulians, la 'socialité' també va parlar de matrimoni. «Noces? Hauria de ser que jo pensés que la meva vida amb ell seria més feliç i que la seva amb mi també, si no, no, per què?» recollia 'Informalia'.\nEl suposat nòvio de Carmen Lomana desmenteix la relació\nPrecisament, 'Informalia' ha volgut investigar sobre aquest suposat romanç i s'ha trobat amb una increïble sorpresa. Hugo Vailanti va viure durant molts anys a Espanya, però es va establir a República Dominicana després de divorciar-se de Zita Serrano Súñer, neta del ministre d'Afers Exteriors de Franco i cunyat del dictador.\n'Informalia' es va posar en contacte amb l'empresari, que els va concedir una entrevista, en la qual precisament ha desmentit totes les afirmacions de Carmen Lomana. «Però quin romanç? Des que m'he divorciat no estic en condicions de tenir un romanç amb ningú, ni vull tenir-lo, la meva vida no va per aquí. He de recompondre la meva economia, pel mal que m'han fet la crisi, la pandèmia i, principalment, pel que tothom sap que va succeir després del meu divorci», ha assegurat l'empresari.\nL'argentí ha reconegut que va coincidir amb Carmen Lomana el passat mes de gener a Punta Cana, però assegura que no van tenir cap relació sentimental. «Res més lluny de la realitat. No tinc res a veure amb Carmen Lomana, més enllà que l'he tractat i he tingut una amistat, però amistat sense més. Parlem, com parlo amb molta altra gent, una cosa normal», ha afirmat Hugo Vailanti.


Desembre | 2014 | l'Optimista\nAbans que peti el Món…\nAbans de que peti el Món em fumaré uns quants petes… així arrencava un dels temes dels primers àlbums de Dr Calypso. Un tema, Pardalets, que repassava de manera lleugera i simple com l’avarícia i la miopia humana ens estava conduint a l’empitjorament de les condicions de vida del planeta.\nPetarem o no, però potser seria interessant i desitjable treure’ns de sobre aquesta obsessió en mirar sempre cap endavant i obviar el resultat de tot el que hem fet. Aquesta por a posar en dubte allò que portem fent en els darrers temps i que és responsable de tot el que avui s’esdevé. Aquesta incapacitat de frenar les inèrcies i la facilitat amb la que la comoditat ens atrapa i arrossega. Potser així deixaríem d’estirar d’aquest fil que mai ens porta allà on ens promet.\nHabitualment centrem el Cap d’Any en els propòsits -un cop més mirant cap endavant- en allò que hem de fer. També seria interessant fer un exercici de revisió i reflexió, adonar-se d’on som i vivim, d’allò que hem fet. Potser així ens cridaria l’atenció com en la mesura que augmentem any rere any el volum de la nostra participació material en grans iniciatives solidàries, les causes per les quals lluitem no decreixen sinó que s’accentuen i n’apareixen de noves. Qui sap si així prendríem consciència que l’excés d’informació i l’extensió d’anys i anys d’escolarització i acadèmia no ha construït persones més intel·ligents i crítiques. O d’aquesta manera possiblement veuríem com a mesura que més produïm, que més tenim, més persones són apartades del privilegi del consum i aparcades a una vida de supervivència.\nPodríem, per un any a la nostra vida, fer tot el contrari. Només per probar-ho, per fer una cosa diferent. Per una vegada no participar dels grans circs caritatius organitzats ni per tots aquells mecanismes de participació que venen prefabricats per les institucions. També estaria bé deixar d’informar-nos, d’entomar tot allò que es publica de manera massiva dia a dia. I per una vegada deixem de consumir, deixem de comprar de manera addictiva.\nSeria curiós, per un cop, no pensar en tot allò que hem de fer. Per una vegada, simplement dedicar-se a deixar de fer tot el que portem fent darrerament, que no és altra cosa que el responsable de tot allò que avui ens afligeix.\nUn cop, abans que peti el Món.\nPosted in Món, Opinió\nEtiquetat Consum, deixar, Fer, Món, peti\n27 Desembre 2014\nArtesà, natural, enriquit, tradicional… quants cops hem sentit mencionar aquestes paraules en anuncis i publicitat diversa sobre productes alimentaris? I quants d’aquests, sota la immaculada aparença estètica, s’hi amaguen processos de producció que disten de la realitat que transmeten aquests qualificatius. Destapar-los i denunciar-los és l’objectiu de la campanya Mentida podrida de Veterinaris Sense Fronteres.\nPer totes aquestes marques que s’han llençat a l’ús interessat i fraudulent d’aquests termes, s’han creat els Premis Rancis. A través la web podreu votar quin ha estat per vosaltres l’anunci televisiu més descarat i vergonyós. No deixeu de votar!\nAquí us deixem algun dels videos de la campanya, no tenen desperdici.\nPosted in Alimentació, Consum\nEtiquetat campanya, Mentida, Podrida, Premis, Rancis, VSF\n24 Desembre 2014\nJudes encara no compliria el seu primer any fins d’aquí uns mesos. Embolcallat entre mantes i llençols penjava tranquil del coll de sa mare. Només el seu petit caparró sobresortia lleugerament d’entre les robes, suficient per deixar al descobert el nassarró i la boqueta per respirar i alimentar-se fàcilment. La resta del seu cos romania abrigat, protegit dels bruscs canvis de temperatura que caracteritzaven les vesprades d’aquelles contrades.\nEncara que li resultava quasi impossible moure el seu caparronet, explotava al màxim l’amplitud del seu esguard per no perdre de vista el que succeïa al seu voltant. Especialment tot el que girava entorn d’una figura, ni tan petita com ell ni tan gran com la seva mare, que no deixava de moure’s inquieta per tot aquell univers que s’obria fora dels braços materns, i que instintivament reconeixia com a fraterna.\nJudes era massa petit per comprendre les paraules de la mainada i els adults que sovint l’envoltaven, tot i que la seva percepció no deixava escapar aquells canvis d’entonació o de fermesa en les veus d’aquells que l’acompanyaven. No podia entendre què és el que deien. A les seves oïdes no hi cabien ni les definicions de por, romans, crist ni de profecies, però no dubtava que alguna cosa diferent estava passant, i que aquells no eren dies corrents.\nJa feia unes hores que el Sol s’havia submergit en els límits que l’horitzó delineava, encara que si no fos per la foscor, ningú ho hauria dit. Aquella era una nit particularment càlida. En l’ambient s’hi respirava una reconfortant sensació de calma i benestar que xocava amb les congeladisses nits d’hivern que solien castigar aquell raconet de l’Orient.\nAprofitant aquella benedicció, totes les famílies s’acomodaren a fora de les cases. Els veïns s’agrupaven en rotllana al voltant de les diverses fogueres que s’anaven encenent. Alguns en feien de grans on cuinaven i es reunien per xerrar i celebrar aquell regal, d’altres només encenien petites espurnes de llum i escalfor on reunir-se per observar les estrelles i narrar històries. I entre totes elles, els infants de tot el barri corrien en totes direccions aprofitant l’oportunitat única de seguir jugant i fer xerinola a aquelles inusuals hores de la nit.\nTot i la seva innocència, Judes ja coneixia bé el foc. La seva vida girava entorn de les activitats i moviments de la seva mare, i des dels llençols d’on penjava, ell no perdia mai de vista com aquella mestressa de casa dedicada encenia tots els dies el foc per cuinar i mantenir calenta la llar. Encara que aquella nit amagava una novetat que el tenia seduït com mai. I és que la negror del cel contrastava increïblement amb la brillantor de les estrelles. Aquells punts de llum que flotaven en el firmament, i dels quals l’infant encara en desconeixia el nom, pampalluguejaven com mai. En la seva intensitat la seva mirada no tenia altre remei que rendir-se i quedar-s’hi atrapat.\nI fou en aquells instants d’atenció plena que el petit Judes pogué veure amb una nitidesa i una obvietat que impedien confusió alguna, com una d’aquelles puces lluminoses avançava amb pas ferm a través de les altres. Judes no fou l’únic que s’adonà d’aquella situació, i poc a poc més i més gent començà a alçar el cap vers al cel, intentant desxifrar el rumb de les passes d’aquella estrella.\nDe sobte, el terra començà a tremolar lleument. Era un sotragar rítmic i en intensitat creixent. En la distància, una comitiva de desenes de persones a cavalls i carrosses s’aproximava ràpidament com si es trobessin en una persecució. Estaria l’estrella fugint d’aquells cavallers? O potser ells haurien vist aquell estel corredís i haurien decidit seguir-lo fins a la fi del seu camí?\nLa gent s’alçà i s’acostà a la vora del camí per observar de prop aquells genets que galopaven valents i decidits rere el rastre estel·lar. Les boques s’obrien incapaces de trobar paraules per descriure aquells vestits i aquells animals, i restaven mudes davant aquella indescriptible comitiva presidida per tres carrosses majestuoses.\nEls cavalls ja no eren més que petites ombres que es perdien i es difuminaven en la llunyania i la foscor de la nit. I poc a poc, el gran núvol de pols que el ferm trotar d’aquelles bèsties havia aixecat tornava a deixar espai a l’aire pur.\nTot semblava reprendre la normalitat fins que de sobte un crit trencà aquells moments d’admiració. Judes no podia entendre els mots que d’aquella boca sorgien, però comprenia perfectament el terror que brotava d’aquells xiscles, la pena que acompanyaven aquells plors desbocats.\nAllí al mig del camí unes dones restaven al terra. Cridant i gemegant, clamant al cel, com si d’aquest n’esperessin una resposta que pogués calmar-les. Entre elles, un cos al terra. Una figura immòbil, un semblant familiar. Fou llavors que el Món s’accelerà com Judes mai ho havia viscut. Fou llavors que els crits materns es confongueren amb les passes llargues i ràpides, amb les sacsejades brusques, com si no es comptés amb la seva presència ancorada al coll de la mare. Fou llavors que aprengué el significat de les paraules mort, injustícia i desesperació. El seu germà era allà al terra estirat, sense vida, abraçat per la seva mare qui sense èxit intentava retenir amb els seus braços els últims reductes de vida que aviat abandonarien el cos del seu fill.\nJudes creix amb aquesta tragèdia gravada en el seu ser. Nit rere nit torna a aquell moment en que la realitat que l’envoltava no es regia ni pels pensaments ni per les paraules, en aquell moment en que els records es forjaven.\nAmb el temps aprendrà els noms i les narracions del que succeïa mentre el seu germà moria. Sabrà que hi hagué una estrella que guiava a uns Reis Mags. Sabrà que el seu camí portava a un estable on la profecia es compliria. I per sobre de tot, no oblidarà mai que les cròniques de l’arribada del Messies s’escriuran amb la sang del seu germà.\nJudes es lleva amb una llàgrima que li ressegueix el pòmul. La ràbia vessa per tots els racons de la seva persona. Només el Messies podrà anticipar que el rancor ensenyarà a Judes el significat del mot traïció.\nEtiquetat Judes, Nadal, Reis Mags\nPam a Pam, entre totes per trobar-ho tot.\nPas a pas, debat a debat. Tota aquesta xarxa que avui es situa sota el paraigües del que molts anomenem l’Economia Solidària ha viscut amb l’oposició constant d’aquelles veus sense imaginació que negaven les seves possibilitats: Tenir en compte el medi ambient només augmenta les despeses de producció, treure els diners de la Caixa?, és normal que se’n vagin a produir a la Xina… I així anar sumant i acumulant dubtes, aglutinant excuses per evitar prendre un grau de responsabilitat més alt sobre les nostres opcions de consum i els seus efectes.\nExemple a exemple, som molts i seguim creixent. En front de tot aquest esceptiscisme els fets han passat per sobre de tot interrogant. Només cal mencionar “economia solidària” ” economia del bé comú” o qualsevol altra barreja similar de mots i descobrireu que el catàleg de projectes i iniciatives que inunden el nostre territori és més que significatiu. Un cop més però, sempre hi ha un però extra, una raó plus per evitar prendre un rol més actiu: i com les trobo? és més còmode deixar-se portar per la publicitat i les cadenes de consum convencionals.\nPam a Pam, entre totes per trobar-ho tot. Una nova resposta -segur que no serà la darrera-, una nova proposta per seguir posant sobre la taula que recolzar una producció i un comerç amb valors i preocupats per alguna cosa més que el lucre és més que una possibilitat. Pam a Pam és molt més que un mapa de recursos vinculats amb l’economia solidària. És un esforç de treball col·laboratiu d’enxarxar colze a colze tots els petits i grans esforços que es reprodueixen a casa nostra. És una eina per progressar, per millorar les nostres iniciatives, per conèixer tot un nou esquema de criteris i qüestions que val la pena tenir en compte per construir una societat millor des de l’economia. Pam a Pam permet al consumidor descobrir de manera ràpida i efectiva les opcions de les que disposa, així com facilita als agents econòmics una eina per avaluar la seva feina i saber què pot millorar, a la vegada que roman en contacte amb tota aquella gent que intenta proposar un model de negoci sensible a alguna cosa més que els diners.\nEntra i descobreix quins són aquests punts que comencen a teixir xarxes econòmiques més justes i responsables. Si en trobes a faltar alguna no dubtis en col·laborar-hi i aportar-hi noves localitzacions.\nPosted in Catalunya, Col·laborativa, Comerç, Consum, Consum Conscient, Cooperació, Democràcia, Desenvolupament, Dret a Decidir, Economia Solidaria, Girona, Opinió, Participació\nEtiquetat Col·laborar, Economia, Mapa, Pam a Pam, Solidària\nEls informatius i els diferents mitjans de comunicació d’ahir i avui són un clar exemple de la vinculació habitual entre l’anarquisme i l’acció violenta. De fet, per molts de nosaltres, escoltar aquest mot ens porta ràpidament a una associació d’imatges o idees clarament vinculades al negre, l’individualisme, la clandestinitat -cares tapades i caputxes-, la lluita, la violència, etc.\nResulta interessant observar com parlen d’anarquisme només quan es refereixen a aquests tipus d’accions que expressen el rebuig obert, frontal i violent a les estructures jeràquiques i repressores de l’Estat -policia- o altres agents dominants -entitats bancàries-. I quan aquestes accions les duen a terme determinades persones que habiten espais molts concrets de les ciutats, doncs difícilment parlen d’anarquisme quan hi ha enfrontaments entre algunes comunitats gitanes i la policia o quan els agricultors d’alguns països s’organitzen per boicotejar el trànsit de determinades mercaderies o determinats establiments comercials.\nPer altra banda, aquest mot que es fonamenta en un rebuig total a la jerarquia i es construeix a través d’una indefinició absoluta del seu modus operandi no apareix en cap altra de les notícies que surfegen en el nostre dia a dia i que estan clarament associades a aquesta ideologia que senyala a les estructures de poder vertical com a causant dels mals humans i en una fe absoluta en les capacitats de les dones i homes que es desenvolupen en llibertat.\nParlen d’anarquia quan es refereixen a aquelles pràctiques i formes de vida dutes a terme per determinades persones en certs espais de manera voluntària, però eviten relacionar les idees d’aquesta amb tota aquella gent que es veu obligada a viure fora de l’estat i les seves institucions per exclusió. De tota aquella gent que es veu obligada a punxar els serveis bàsics i ocupar llars per falta de diners i habitatge. D’aquelles persones que per la seva condició de gènere, nacionalitat o edat no compten amb l’empar de l’estat i es veuen forçades a viure sense el seu recolzament. Quan és el propi estat el que et rebutja passes a ser només un pobre o una víctima. Està clar que tampoc podem dir que aquesta gent sigui anarquista en tant que no s’hi reconeguin. Encara que a la pràctica, per sobreviure es veuen obligats a posar en pràctica moltes de les nocions que envolten aquesta idea: des de comptar només amb si mateixes per tirar endavant, fins a prendre consciència que és des del recolzament amb d’altres persones i la cooperació que podran sostenir-se. O per exemple, el qüestionament vivencial i obligatori de la propietat privada i de la llei. Què és de qui quan no tens mecanismes per accedir/comprar/apropiar-te de res? Quina legitimitat tenen unes normes que em forcen a viure així?\nPer altra banda, tampoc es menciona l’anarquisme ni es relaciona amb aquest concepte cap de les xarxes de suport mutu, intercanvi i monedes socials que avui en dia s’estenen al llarg del territori per intentar recuperar espais on les relacions humanes i de bens i serveis no estiguin regides pels diners sinó per altres institucions: Ecoxarxes, Bancs dels Temps, Comuns urbans, Mercats d’intercanvis, Botigues gratis,etc.\nAl final resultarà, que l’anarquisme impregna molts més espais de la nostra vida quotidiana del que ens imaginem. Lluny de les caputxes, els còctels explosius i les barricades.\nPosted in Banc del Temps, Catalunya, Comunicació, convivència, Cooperació, Ecoxarxa, Moneda Social, Opinió, Participació, Política\nEtiquetat Anarquisme, Estat, Exclosió, Ideologia, Jerarquia, Operació Pandora\nA canvi de?\nJa fa uns dies que vam conèixer que Finlàndia havia près la determinació d’excloure l’ensenyament de la lletra lligada de les seves exigències curriculars obligatòries. Aparentment -no ho poso en dubte però no he indagat més-, després d’un procés de debat públic i bastant participatiu, les institucions finlandeses han cregut oportú deixar de dedicar hores a aquesta habilitat i focalitzar-se més en la lletra de pal (majúscula) així com en l’escriptura en teclat.\nSincerament, els intents de mostrar la major o menor necessitat d’aquesta destresa a través d’aclamar o posar en dubte els beneficis d’aquest tipus de cal·ligrafia em semblen superflus. Personalment, ja fa temps que vaig aparcar la lletra lligada del meu dia a dia i la vaig rel·legar a un segon pla. Amb una lletra horrible cal afegir. I tot i així, crec que els arguments sobre la utilitat d’una o altra matèria escolar no haurien d’esdevenir mai els centrals. Doncs si m’haig de posar a repassar tots els temes que no he emprat mai fora de les aules -sense comptar els que ja ni recordo haver-los après-, moltes serien les assignatures que haurien de canviar dràsticament.\nEl que em sembla realment interessant del debat que obre aquesta proposta és la pregunta: a canvi de quina matèria deixem d’esenyar la lletra lligada? Quins són els coneixements i habilitats que estaven subrepresentats a l’escola primària que ara prendran un pes més important? Què ens aporta que la mainada comenci a prèmer tecles i relacionar-se amb eines digitals sofisticades en contraposició a aprendre cal·ligrafia? Doncs és en aquesta controposició on sí que crec defensaria el manteniment de determinades eines considerades inútils. Repetir una i altra vegada les pàgines dels quaderns de cal·ligrafia potser no és un mètode pedagògic encomiable, però per si sol no desvirtua l’aprenentatge de la destresa d’escriure a mà.\nEncara que més enllà de tot l’argumentari, el que em sembla fonamental no és preguntar-se què ha quedat obsolet sinó què és el que necessiten els infants que no reben a l’escola, ni a la llar, ni enlloc. Quines són les habilitats que no aprenem i que sovint són les causants de moltes de les dificultats que enfrontem en el nostre dia a dia? Parlo de totes aquelles eines comunicatives i d’interelació amb les persones que ens envolten -i no em refereixo al Facebook ni al Twitter-, a l’aprenentatge d’allò que envolta les nostres emocions i la manera com les gestionem, a la manera en com interpretem i comprenem el nostre entorn, la natura que ens envolta, com ens hi relacionem… És aquí on m’agradaria escoltar el debat.\nÉs necessari que l’escola reflexioni sobre els continguts i les metodologies per formar als infants, i sobretot em sembla imprescindible que els adults reflexionem sobre aquelles habilitats que ens manquen i que serien necessàries per les futures generacions. Aparentment, no sembla que el que necessitem siguin més hores de teclat i pantalles.\nPosted in Comunicació, Educació, Llenguatge, Opinió, tecnologia\nEtiquetat assignatures, Cal·ligrafia, Educació, Escola, habilitats, lletra, lligada, Necessitats, obligatòries, teclat, Tecnologia\n9 Desembre 2014\nA través de la ciència ficció la majoria de nosaltres va descobrir el significat de la noció ciborg, és a dir, de la suma d’elements cibernètics al cos humà. Quan parlem de les aplicacions de la robòtica i la tecnologia per complementar els òrgans propis de la naturalesa humana, sovint imaginem pròtesis d’extremitats que per alguna raó s’han perdut o d’altres òrgans que per malaltia o qualsevol altra causa han deixat d’exercir la seva funció.\nD’alguna manera tendim a considerar aquelles opcions en les que és la necessitat la que ens porta a donar un pas en aquest sentit. De fet, la primera reacció que em sorgeix davant un plantejament d’aquest tipus és el de la incredulitat o la sorpresa: realment som capaços d’integrar enginys robòtics en el nostre cos? Fora de la gran pantalla és possible congeniar el teixit orgànic, viu, amb els materials dels quals es composen aquests implements inherts?\nEncara que ben mirat, no resulta tan descabellat. Al cap i a la fi, l’arribada de tot el desplegament d’adaptacions mòbils d’aquella tecnologia que fins llavors no podia més que funcionar des d’un punt fix: ordinadors, telèfons, equips multimèdia… ens ha aproximat a una etapa que potser no dista tan d’aquest concepte. En el moment en que totes aquestes eines han incorporat la capacitat d’acompanyar-nos en el dia a dia, a quasi tot arreu on anem, hem donat un pas cada volta més exagerat a naturalitzar-los com a part de la nostra persona. O quants de nosaltres passem més d’escassos minuts a menys d’un metre del seu mòbil? O ja no diem, separat del mòbil i de qualsevol altre complement que permeti comunicar-nos amb les xarxes virtuals o algun producte audiovisual?\nM’atreviria a dir que si dediquéssim la meitat de l’atenció que centrem en l’estat de la bateria, la cobertura o qualsevol de les necessitats tècniques d’aquests dispositius a la majoria de les necessitats dels nostres òrgans segurament tindríem bastants menys problemes de salut. Potser aquest seria un exercici interessant: preguntar-nos quins són els requeriments, les necessitats i les prevencions que hauríem d’emprendre per mantenir els nostres òrgans el màxim de temps funcionant a un bon rendiment.\nAl cap i a la fi, siguin quines siguin les modes i les darreres actualitzacions disponibles, de cos només en tenim un, així que no estaria de més dedicar-li part d’aquesta atenció que sovint es barreja perillosament amb un fetitxisme patològic.\nPosted in Comunicació, Desenvolupament, Opinió, tecnologia\nEtiquetat Òrgans, Ciborg, Mòbil, Necessitat, Orgànica, Salut, Tecnologia\nAra Mateix, les paraules dites.


Les manifestacions van ser nombroses dijous passat a Algèria, especialment a la capital\n"Algèria pot assolir el primer canvi fruit d'unes eleccions"\nLluís Sols, en conversa amb Arcadi Oliveres i Omar Noumri, diu que "el nou president haurà de pilotar un procés amb divisió de poders"\nArcadi Oliveres, economista i activista social, Lluís Sols, col·laborador del Centre d'Estudis Cristianisme i Justícia, i Omar Noumri Coca, alcalde de Castelló de Farfanya (la Noguera) i d'origen algerià, han analitzat aquest dimarts, des del programa 'El Mirador de l'actualitat', la situació d'Algèria, que obre, després de les eleccions de dijous passat, una nova etapa marcada per la inestabilitat i la presència social d’una important massa crítica amb el règim que ha governat el país des de l’any 1962. Sols ha destacat que "la participació en les eleccions ha estat molt baixa, amb un moviment, l'Hirak, que ha estat actiu aquests darrers mesos i demanava l'abstenció, que ha triomfat clarament, amb la participació inferior al 40 per cent". En aquesta línia, ha afegit que "el guanyador, Abdeljamid Tebboun, ha tingut el 58 per cent dels vots, que no està malament, i haurà de pilotar el procés però cap a un canvi, tenint en compte l'alta abstenció i la gran dimensió de la mobilització pacífica, cosa que ha de provocar un canvi del país, amb divisió de poders i altres avenços que Algèria no ha tingut mai". Lluís Sols, a més, ha recordat que "no hi ha hagut mai un canvi polític en aquest país fruit d'unes eleccions democràtiques, i ara hi ha l'oportunitat d'assolir-lo per primera vegada, encara que el nou president vingui del règim anterior".\nArcadi Oliveres, per la seva banda, ha assegurat que "Algèria ha patit molt un terrorisme continuat procedent de l'Estat francès, amb la Policia que posava bombes als independentistes del país perquè els interessava el petroli". També ha comentat que "l'anterior president, Abedlaziz Bouteflika, havia donat alguna esperança de canvis, però va haver-hi una dictadura militar els anys 90 i no s'ha assolit aquesta reforma". L'economista ha comparat la situació actual amb la de la transició espanyola, on "l'antic cap de la dictadura franquista, Adolfo Suárez, va fer la feina per canviar les coses" cap a la democràcia. Finalment, Oliveres ha fet una crida a "no perdre l'esperança". I l'alcalde de Castelló de Farfanya (la Noguera), Omar Noumri, nascut a Algèria, ha subratllat que "el president Tebboun és un tecnòcrata format a l'escola de l'Administració pública de base a Algèria, on va anar escalant cap a la política i va arribar a ser primer ministre amb Bouteflika, i ara és un dilema per als moviments socials negociar o no un canvi amb el mandatari recentment elegit". Igualment ha explicat que "s'han destapat des del febrer molts casos de corrupció i es demanava legítimament, des de la societat civil, un canvi total sense candidats implicats en el règim anterior, cosa que no s'ha produït". Finalment Noumri ha assegurat que "les reformes que vol impulsar el nou president poden anar cap al canvi desitjable, amb canvis profunds en forma de separació de poders i una mena de contrapès al cap de l'Estat".\nEs pot escoltar AQUÍ el programa El Mirador de l'actualitat d'aquest dimarts 17 de desembre.\nEls comicis presidencials, molt qüestionats, s’han celebrat uns mesos després de la dimissió de l’anterior mandatari Abdelaziz Buteflika, amb una certa esperança d’estabilitzar el país però alhora amb tensió i incertesa. El boicot de l’Hirak, moviment de protesta que exigeix des del febrer passat una ruptura amb el sistema polític actual, va omplir els carrers en moltes zones del país, especialment al centre d’Alger, la capital. L’Hirak rebutja la votació d’ara fa cinc dies perquè els cinc candidats havien ocupat càrrecs polítics durant l’antic règim, fet que continua situant el cap de l’Estat Major, Gaid Salah, com a home fort del país.\nAbdelmadjid Tebboune s'ha convertit en el nou president algerià, després d’haver superat Ali Benflis , Ezzedin Mihoubi, Abdelkader Bengrina i Abdelaziz Belaid, de l’FLN, antic partit únic.El gran interrogant és ara l’estabilització d’una societat que arrossega velles inèrcies, en forma de tensions, i no ha superat la fractura provocada per la violència terrorista que va sacsejar tot el territori durant els anys 90.


LA MAGIA DE LA HISTORIA: Auschwitz-Birkenau (4t d'ESO)\nAçò digué el poeta i filòsof espanyol Jorge Agustín Nicolás Ruiz de Santayana (encara que altres se l'atribueixen a Napoleó) i eixa és la frase escrita a l'entrada del bloc número 4 del camp de Auschwitz I, en polac i en anglés:\nTot aquell que no recorda/coneix la Història, està condemnat a repetir-la.\nEl 27 de gener de 1945, l'exèrcit soviètic alliberà el major camp d'extermini nazi, Auschwitz-Birkenau, aquest que es veu a la dreta.\nI al breu vidio de baix, hi han imatgens fortes cap al final... Fortes, però reals... Com la mateixa vida! La realitat, per desgràcia en aquest cas, ha superat la ficció.\nPublicado por Txema en 19:19


Una dona de Burgos dóna a llum bessons als 64 anys - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nUna dona de Burgos dóna a llum bessons als 64 anys\nLa dona es va sotmetre a un tractament de reproducció assistida als Estats Units\nep 16.02.2017 | 16:19\nUna dona de 64 anys, M.I.A, ha donat a llum a bessons mitjançant cesària programada a l'Hospital Recoletas de Burgos després de sotmetre's a un tractament de fecundació 'in vitro' als Estats Units.\nEs tracta d'un cas excepcional no només a Castella i Lleó, sinó també a Espanya, en ser una de les poques dones que, després de superar la barrera dels 58 anys, ha aconseguit portar l'embaràs de bessons a terme, han assenyalat el centre hospitalari en un comunicat recollit per Europa Press.\nEls dos nadons, nen i nena, es troben en perfecte estat de salut després de la intervenció, que ha dut a terme un equip multidisciplinari de l'Hospital format per ginecòlegs, pediatres, llevadores, a més de l'equip d'infermeria i auxiliar necessari per a una intervenció d'aquesta magnitud.\nLa pacient es va sotmetre's a un tractament de reproducció assistida als Estats Units i després d'aconseguir quedar-se embarassada, va tornar a Espanya.\nM.I.A ja va donar a llum a l'Hospital Recoletas Burgos a la seva primera filla fa sis anys. Els especialistes van optar per una cesària programada, generalment indicada en aquests casos per als embarassos múltiples de bessons.


Sigues el primer/a a comentar!\tLlegeix 1545 vegades\tLlegeix més ...\nSigues el primer/a a comentar!\tLlegeix 6587 vegades\tLlegeix més ...\nSigues el primer/a a comentar!\tLlegeix 1183 vegades\tLlegeix més ...\nSigues el primer/a a comentar!\tLlegeix 1122 vegades\tLlegeix més ...\nSigues el primer/a a comentar!\tLlegeix 1501 vegades\tLlegeix més ...


Casa Vacanze Le Coste Rignano sull'Arno Itàlia - Ofertes d'hotels amb els MILLORS DESCOMPTES EN LÍNIA\nLe Coste – Rignano sull’Arno – Troghi – 50067 (Fi), Rignano sull'Arno, Rignano sull'Arno, Itàlia, 50067\nMés informació sobre Casa Vacanze Le Coste\nSi el que està buscant és per un hotel ben situat a Troghi, no busqui més enllà de Casa Vacanze Le Coste. Des d'aquí, els viatgers poden gaudir d'un fàcil accés a tot el que aquesta viva ciutat ofereix. Amb la seva bona localització, l'hotel ofereix fàcil accès a les destinacions obligades de la ciutat.\nAmb una oferta de serveis hotelers superior i ampla gama d'entreteniment, Casa Vacanze Le Coste és compromet a que la seva estada sigui el més còmoda possible. Les carecterístiques més important de l'hotel inclouen Wi-Fi gratuït en totes les habitacions, aparcament de cotxes.\nLes instal.lacions de l'hotel han estat seleccionades amb cura per tal de satisfer el més alt grau de comfort i conveniència, amb aire condicionat, calefacció, escriptori, balcó/terrassa, aparell de televisió a cada habitació. A més, l'oci que l'hotel ofereix assegurarà que tengui molt a fer durant el dia. Les seves instal.lacions de primera i una situació excelent fan de Casa Vacanze Le Coste la base perfecta per a gaudir de la seva estada a Troghi.


La Masia dibuixada per Pau Roig Estradé | Masia d'en Cabanyes\nLa Masia dibuixada per Pau Roig Estradé\nper Masia el gen. 16, 2016 • 13:46 No hi ha comentaris\nPau Roig Estradé fou un conegut pintor i dibuixant vilanoví (1914-1994) que va rebre formació artística del mateix Alexandre de Cabanyes i tingué influències de Joaquim Mir, al que solia acompanyar mentre realitzava les seves obres. Es dedicar a plasmar el paisatge vilanoví en els seus olis i dibuixos, alguns d’aquests últims recollits en 3 volums de “Masies del Garraf” i un de “Territoris pictòrics”, editades pel Cep i la Nansa. En el volum I podem admirar un dels molts dibuixos que va realitzar de la Masia d’en Cabanyes acompanyat d’una fitxa tècnica / text explicatiu del seu amic Vicens Carbonell Virella el qual adjuntem.\nPost anteriorLa casa de l’amic de Joaquim Mir (1873-1940). Següent postEl gravat d’en Manel de Cabanyes realitzat per Enric Cristofor Ricart


El Sistema de Compareixença Electrònica COMPAREIX permet la notificació electrònica de totes les nostres resolucions, i de qualsevol altre escrit, mitjançant un procés electrònic també basat en signatura electrònica.\nAntonio Bastant Ros\nCOMPAREIX és un portal independent, per poder enviar notificacioes electròniques des de diferents aplicacions i entitats, portant un control d'accés, estadístiques. Actualment està totalment integrat amb el tramitador, registre de SIGM (SIGEM).\nEl sistema s'ajusta totalment al règim jurídic de la compareixença electrònica establert en l'art. 28.5 LAECSP i en l'art. 40 del RD 1671/2009, que la desenvolupa parcialment. Amb això es dona cobertura plena a un altre dels nous drets telemàtics esmentats: possibilitat de notificar qualsevol tipus de document per via electrònica als ciutadans o persones jurídiques que ho sol·liciten sempre que, com és obvi, es donen de alta en el sistema de compareixença electrònica i acreditin la seva identitat mitjançant DNI-electrònic o certificat de la FNMT.


Tota edició del Festival de Sitges hi ha una pel•lícula d'invasió extraterrestre. I aquest any ve de la mà de Joe Cornish amb "Attack the block". Una divertida comèdia on uns alienígenes (uns goril•les-gossos-aliens de l'espai) ataquen i acorralen un bloc d'edificis de l'extraradi de Londres. I no podien caure en lloc menys oportú, ja que a l'edifici hi viuen bandes de lladres i delinqüents que tenen atemorit tot el veïnat. I seran aquests nois d'extraradi els qui els plantaran cara armats amb navalles, katanes i bats de beisbol. Qualsevol cosa serveix contra aquests extraterrestres.\nL'opera prima de Joe Cornish no es limita a una simple paròdia de ciència-ficció, sinó que també funciona com a cinta d'invasió extraterrestre. Hi ha qui vol anar més enllà i veure-la com una crítica social dels suburbis de Londres. Deixem-ho en una sàtira social de gènere. Més enllà d'una apologia a la cultura de colles i evitant qualsevol sentimentalisme spielbergià, l'amenaça és real, ataca, mossega i mata. La cinta coqueteja amb la comèdia, l'acció i el terror a parts iguals. Amb "Attack the block", Cornish continua la línia d'humor-paròdia iniciada per Edgar Wright, juntament amb Simon Pegg i Nick Frost, en títols com "Zombies party" o "Arma fatal".\nSuma també el notable repartiment, encapçalat per John Boyega i Jodie Whittaker, que afegeixen solidesa a una història senzilla, però simpàtica.\nDoneu-li una oportunitat a aquesta pel•lícula sèrie B, gaudiu-ne la simplement per passar una bona estona, per comprovar que un guió divertit i sense escenes rodades amb centenars de pantalles blaves i efectes d'ordinador, encara poden tenir una dignitat i qualitat que respecti la intel•ligència de l'espectador, i li brindin 80 minuts de bon entreteniment.\nEscrit per Joan Cuscullola, col·laborador de Cinema3 .\n20/10/2010: “Rare exports: A Christmas tale”\nTal com el seu nom indica, és un estrany conte de Nadal. Què passaria si el Pare Noel no fos com ens han explicat, sinó un ésser diabòlic que es dedica a castigar els nens que s’han portat malament?\nAquesta bona idea de partida, convertida en una bona història ben explicada, li ha valgut el premi a la millor pel•lícula del Festival de Sitges 2010. A més, el finlandès Jalmari Helander s’ha endut el premi al millor director, a banda de la millor fotografia, en una edició del festival una mica fluixa per la selecció de pel•lícules en totes les seccions. Potser no ha sigut un gran any per al cinema fantàstic, i entre les diferències del jurat s’ha erigit un film amable que ha agradat a tothom, sense ser radicalment destacable. Però “Rare exports” no enganya. És un conte de Nadal, encara que diferent i amb força canya, però se li pot retreure que ho podia haver sigut més. Perquè els personatges se’n surten massa fàcilment, de les situacions perilloses, en busca d’un final rodó realment fantàstic.\nEl millor de la pel•lícula, l’humor nòrdic, concretament, finlandès, i la veritable història del Pare Noel. El pitjor, no poder veure què s’amaga dintre del gran glaçó de gel que tant prometia.\n20/10/2010: Premiats Festival Sitges 2010\nJURAT: Francesco Barilli, Jaume Collet-Serra, Colin Geddes, Jan Harlan & Elena Manrique\nMillor Curtmetratge: THE LEGEND OF BEAVER DAMM de Jérôme Sable\nMenció Especial pel seu original homenatge a una indiscutible obra mestra del cinema fantàstic: VICENTA de Sam Millor\nDisseny de Producció: Yuji Hayashida per THIRTEEN ASSASSINS\nMillors Efectes de Maquillatge: Vitaya Deerattakul & Andrew Lin per DREAM HOME\nMillors Efectes Especials: Gareth Edwards per MONSTERS\nMillor Banda Sonora Original: Seppuku Paradigm, Alex & Willie Cortes per NUITS ROUGES DU BOURREAU DE JADE (RED NIGHTS)\nMillor Fotografia: Mika Orasmaa per RARE EXPORTS: A CHRISTMAS TALE\nMillor Guió: Nicolás Goldbart per FASE 7\nMillor Actriu: Josie Ho per DREAM HOME\nMillor Actor: Patrick Fabian per THE LAST EXORCISM\nMillor Director: Jalmari Helander per RARE EXPORTS: A CHRISTMAS TALE\nMillor Pel·lícula: RARE EXPORTS: A CHRISTMAS TALE de Jalmari Helander\nPremi Especial del Jurat: WE ARE THE NIGHT de Dennis Gansel\n16/10/2010: He vist el dimoni!\nAvui acaba el festival, per rematar-lo a la gal·la de l'auditori es pasarà "I saw the devil". Una pel·lícula coreana que recorda inevitablement a "Old boy" de Park Chan Wook.\nI no us deixeu perdre el primer "Cinema 3" sobre el festival de Sitges 2010, que anirà en 2 parts. Aquesta nit sobre les 9.30h. .\n15/10/2010: "L'oncle Boonmee"\nLa gran estrena del dia és "Uncle Boonmee Who Can Recall His Past Lives", la pel·lícula produida per Lluís Miñarro que va guanyar el Festival de Canes de 2010 i que va conmocionar a Tim Burton. Com és pot veure al trailer, no és una peli fàcil, a veure com reacciona el animat públic de Sitges. .\n"Monsters" no és la típica pel·lícula d'alienígenes. És més, el títol enganya, perquè de monstres pocs, però val la pena veure-la. És diferent i molt cuidada visualment, inclús en la iconografia d'aquestes criatures. A més els dos protagonistes fan molt bé la seva feina. Ell, Scoot McNairy, el de "Buscando un beso a media noche", podriem dir que fa el mateix paper que feia, però el segueix fent molt bé, i no s'ha canviat ni el pentinat. Ella, Whitney Able, no és la primera pel·lícula de gènere fantàstic que fa.\n"Monsters" avui a l'auditori del Festival de Sitges.\nAquí us deixo la sinopsi: "Al cap d'uns anys d'una invasió alienígena del nostre planeta en què enormes criatures extraterrestres van ser contingudes en una franja entre els Estats Units i Mèxic, un reporter accepta creuar la zona infectada per a escoltar la filla de l'editor per al qual treballa."


El meu fill de 13 anys va morir per suïcidi: mai creus que et pot passar a tu | Criar.cat\nL’Àlex era un nen molt especial. Molt sensible, diferent. Anava al pati a llegir. Es reien d’ell. No tenia amics. Al col·legi mai el van acceptar. Mesos abans de la seva mort la seva tutora em va trucar, preocupada perquè no tenia amistats.\nEl vam portar a un psicòleg que ens va dir que tenia una autoestima molt baixa. L’últim dia que hi va anar va sortir content, s'havia obert força. Les últimes setmanes de la seva vida no vam notar res estrany.\nEl 9 de novembre del 2004 ell va marxar. Aquell dia ens vam discutir, arribava tard a la feina. Cada dia l'acompanyava al metro al matí, hi havia un punt on ens separàvem i ell anava caminant fins al cole. El vaig renyar perquè fèiem tard. Aquell dia no em va fer ni un petó. Estava enfadat. Va ser l'últim moment que el vaig veure.\nCap a la una del migdia rebo una trucada. Era la policia. Jo em pensava que era una broma de mal gust. Els vaig penjar. Em van venir a buscar a la feina i em van dur a casa. A dintre del cotxe ningú em volia dir res. Ho vaig passar molt, molt malament. Sabia que alguna cosa li havia passat al meu fill, però encara no sabia què.\nDes d'emergències em van donar la notícia: jo no m’ho creia. Se suposava que havia d'estar al cole, es quedava a dinar al cole. Tenia 13 anys. Negava el que havia passat, ningú em donava més detalls. Ningú pot saber què li va passar pel caparró del meu fill, el que sí que sé és que algú l'hagués pogut aturar.\nJo volia una explicació del que havia passat aquell dia. No era un noi que hagués tingut temptatives de suïcidi. Simplement va tenir un mal dia. Tenia l'autoestima baixa, però no tenia depressió.\nDe mica en mica vam anar sabent els detalls, el que li feien a classe. L'Àlex era víctima de bullying. Va ser un dia que tot li va sortir malament, ho va magnificar tot, no va saber com gestionar-ho.\nEncara que als adults ens puguem creure que allò que pensen els adolescents és una tonteria per a ells no ho és. Els hem d'escoltar, explicar-los que hi ha sortides, que hi ha llum, que no és el final.\nEl meu fill no va veure una altra sortida, i sempre hi ha una altra sortida. De vegades cal demanar ajuda per trobar-la. Cal també educar-los en valors, en el respecte cap als altres. L'assetjament pot fer molt mal, sempre hi ha víctimes siguin de l'edat que siguin.\nDes de casa, des de l'escola, cal treballar-ho des de petitets. Jo sempre dic que el meu fill no es va suïcidar. El seu gran patiment el va fer donar un pas irreversible, morir per suïcidi.\nUn testimoni en primera persona d'una mare, la Isabel, recollit per la periodista Alba Carreres\nborder: 1px solid #b44f52;