THE SQUARE | M.A.Confidential\nA la seva anterior pel·lícula, la genial Fuerza Mayor, Ruben Östlund abordava amb sorna la concepció dels rols familiars i mostrava la falsedat amb què es pot arribar a actuar només per a aparentar una estabilitat inexistent. A The Square, el director suec segueix destapant les vergonyes dels seus personatges, i no és casualitat que esculli aquells que creuen no tenir-ne cap per a ensenyar. Persones que, sota distingits vestits d’etiqueta i aires intel·lectuals, són incapaces d’empatitzar amb aquells qui no formen part dels seus cercles, o de reaccionar davant d’una situació que no controlen. The Square utilitza el sector de l’art contemporani per a expressar aquesta buidor de contingut darrere una façana pretensiosa, i sobretot la hipocresia amb què Christian i la resta de personatges actuen en el seu dia a dia. S’omplen la boca amb una exposició on es parla d’igualtat, generositat i confiança, però quan surten al carrer són classistes, individualistes i del tot desconfiats.\nTot i que la trama al voltant del robatori que pateix Christian es podria considerar un fil conductor que evoluciona i acaba connectant l’inici i el final de la pel·lícula, el cert és que bona part de The Square és més aviat un compendi de seqüències. Això no vol dir, però, que tot segueixi un mateix rumb. No es tracta de buscar d’on prové o on ens porta una escena, sinó d’apreciar la seva aportació a les idees principals del film. La tensió absurda mentre el protagonista reparteix cartes d’amenaça en un bloc de pisos de l’extraradi, els crits d’un cuiner a qui ningú fa cas, una roda de premsa amb gir incorporat, la violenta irrupció d’un home imitant un simi un enmig d’un banquet de luxe… The Square col·lecciona un bon grapat de moments memorables, ja sigui per la seva subtilesa, absurditat o directament perquè s’ho emporten tot per davant. Tot i el desconcert, i inclús incomoditat, que provoca més d’una situació, no hi ha sensació de gratuïtat.\nEl que sí que cal apuntar és que no tot el recorregut de The Square funciona al mateix nivell. Ruben Östlund no escatima minuts i la pel·lícula acaba fregant les dues hores i mitja, cosa que fa que l’interés fluctuï una mica. L’entrada en escena de les filles de Christian, per exemple, obre un tram més focalitzat en la seva vida personal que resta un pèl de dinamisme a la història. Tot i que una de les evidents missions del film és desmuntar el seu protagonista, el seu atractiu augmenta quan dirigeix els seus atacs de forma una mica més àmplia. D’acord que la nostra relació amb Christian es va modulant segons avança la història, però potser no ens arribem a implicar tant amb el personatge com voldria el director. De totes maneres, The Square mai acumula gaires minuts sense oferir una escena o diàleg digne de subratllar, encara que en molts casos arribin i marxin sense necessitat de seguir una cohesió concreta.\nAquesta sensació de recordar més escenes concretes de la pel·lícula a nivell individual que no pas l’evolució de tot el conjunt no pot evitar restar algun punt a The Square quan un es para a valorar-la des d’un punt de vista global. Ara bé, això no treu que la seva capacitat per a fer-nos retenir imatges i situacions sigui bastant superior a la mitjana. De fet, és d’aquelles pel·lícules que maduren, i de forma molt beneficiosa, a mesura que es van rememorant. Així, Ruben Östlund es consolida com un dels directors més lúcids i amb més enginy narratiu (no oblidem que també és el guionista del film) de l’escena europea actual; a més, demostra tenir un fantàstic control de l’art de la provocació. Veure The Square comporta exposar-se al desconcert en diverses ocasions i exigeix entendre molts fets i accions des d’una òptica diferent, però les idees que ho articulen s’acaben manifestant tard o d’hora. I és que això no és una exposició d’art contemporani.\n2 comments on “THE SQUARE”


Catalunya registra 89.275 ERTO des de l'inici de la crisi del coronavirus i ja hi ha 657.887 treballadors afectats La República\nACN Barcelona.-A Catalunya s’han presentat 89.275 ERTO des de l’inici de la crisi del coronavirus i ja afecten 657.887 treballadors, segons dades del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies […]\nACN Barcelona.-A Catalunya s’han presentat 89.275 ERTO des de l’inici de la crisi del coronavirus i ja afecten 657.887 treballadors, segons dades del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies d’aquest diumenge. Respecte a l’últim balanç, han augmentat en 873 les persones afectades i en 174 les empreses que han registrat expedient. Els ERTO per força major representen el 95,27% dels presentats i afecten el 88,26% dels treballadors. Per demarcacions, la més afectada és la de Barcelona, amb 64.801 expedients i 515.598 persones afectades, seguida de Girona, amb 10.128 expedients i 64.274 afectats.\nA Tarragona s’han presentat 7.173 expedients i hi ha 40.916 persones afectades, mentre que a Lleida s’han presentat 4.998 expedients i hi ha 28.214 treballadors afectats. A les Terres de l’Ebre s’han registrat 2.175 expedients que afecten 8.885 treballadors. Les comarques amb més expedients registrats són el Barcelonès (29.273 expedients i 223.062 afectats), el Vallès Occidental (9.481 expedients i 83.853 afectats) i el Baix Llobregat (8.350 expedients i 88.922 afectats).En relació als sectors que més ERTO han presentat, el primer lloc l’ocupa el sector dels serveis, amb 73.404 expedients i 473.620 treballadors afectats. A la indústria són 7.121 els ERTO presentats i 123.547 les persones afectades, mentre que a la construcció s’han presentat 7.035 expedient si hi ha 42.232 persones afectades. Al sector de l’agricultura s’han registrat 656 ERTO a 3.834 persones i a serveis sense especificar 1.059 ERTO 14.654 persones afectades.Les divisions amb més ERTO són les de servei de menjar i begudes, amb 18.512 expedients i 106.711 afectats; la del comerç al detall amb 11.999 expedients i 53.273 persones afectades; i la d’altres activitats de serveis personals amb 6.677 expedients i 18.056 afectats.


Junta Directiva | FAMPA Castelló Penyagolosa\nLa Junta directiva és elegida y ratificada per l’Assemblea General\nL’Assemblea General extraordinaria, convocada cada dos anys (a excepció d’allò establert als respectius estatuts), tria la Junta Directiva de l’AMPA . Es pot donar el cas de la reelecció de la mateixa junta, cosa permesa. El que caldria en cas de dimissió del president o dimissió del 50% de la junta, és convocar eleccions.\nPer donar estabilitat a l’AMPA és molt important que la Junta Directiva treballe en equip, assuma la seua responsabilitat com a òrgan i els seus membres, amb independència dels càrrecs, treballen tots per igual i desenvolupen la funció específica. Així la presidència haurà de convocar les reunions, coordinar el grup, executar els acords i firmar les sol·licituds de subvencions i ordenar el pagament. La recolza la vicepresidència, que podrà substituir-la. El secretari és l’encarregat dels documents i col·labora estretament amb la presidència i el tresorer es fa responsable dels comptes de l’associació. Els vocals, que s’encarreguen de les diferents àrees específiques en comissions, són els que decideixen les accions que pren i executa l’AMPA.\nLa Junta Directiva deu elevar, a l´assemblea de l’AMPA, els acords que afecten a l’interés general de la comunitat educativa. Formarà part del Consell Escolar del centre i participarà en els procesos electorals proposant els candidats. També farà seguiment de la gestió del centre i del consell escolar i li ho comunicarà als socis perquè estiguen al dia de tot allò que passa al centre.\nAixí, és missió de la Junta Directiva portar a debat i acord els temes que afecten, preocupen i ocupen del centre o del sistema educatiu per a prendre una decissió i portar-lo al ple del consell escolar.\nMolt important és estar en contacte amb pares i mares per informar-los sobre els plans i les activitats a realitzar, així com anunciar, mitjançant una carta i un cartell, el lloc i l’horari d’atenció de la Junta Directiva de l’AMPA.\nCom a representat de l´AMPA, la Junta Directiva assistirà a la Federació Provincial i a activitats i reunions diverses a les que siga convocada, contant sempre amb l´aval dels socis. Tant la Junta Directiva com els pares i mares associats han de formar-se i informar-se per a una participació efectiva en la comunitat educativa.\nL'assemblea general extraordinària, convocada cada dos anys, tria a la Junta Directiva de l’AMPA.\nLa Junta Directiva ha d'elevar a l'assemblea de socis els acords que afecten a l'interès general de la comunitat educativa.\nMolt important és estar en contacte amb pares i mares per a informar-los sobre els plans i les activitats a realizar.\nLa Junta Directiva assistirà a la Federació Provincial i a les activitats i reunions a les quals siga convocada, contant sempre amb l'aval dels socis.\nModel de comunicació de canvi de Junta Directiva per el Registre d' Associacions


• La programació serà virtual i a més hi haurà un monòleg presencial i gratuït.\n• La festivitat dels Moros i Cristians 2020 conclourà amb un gran castell de focs d’artifici, disparat per la Pirotècnia Borredà, a la Mitja Galta.\nLa festivitat de Moros i Cristians és una de les més arrelades a la ciutat i enguany es veu anul·lada a causa de la pandèmia de la COVID-19. A més, cal destacar que els Moros i Cristians d’Oliva són una festa declarada d'Interés Turístic Autonòmic, i a més un motor econòmic, cultural i social que cada any reuneix a milers de persones al seu voltant.\nÉs per això que la Federació i l’Ajuntament d’Oliva han volgut celebrar aquests dies grans amb una programació en línia i diferent, i amb dos actes presencials que disposaran de les mesures de seguretat necessàries.\nAquesta celebració començarà amb la inauguració del Canal de YouTube i la secció Música Web, el pròxim diumenge 12 de juliol. L’objectiu d’aquest esdeveniment és remarcar la història dels Mo-ros i Cristians a Oliva, i com no, fer valdre el paper fonamental dels músics en aquesta festivitat.\nPosteriorment, dijous dia 16 de juliol, hi haurà un programa especial ‘Moros i Cristians’ a Ràdio Safor (87.6 FM), que inaugurarà la regidora de Festes, Yolanda Navarro i comptarà amb l’experiència i sentiment de veïns i veïnes que treballen incansablement per la festa.\n* Divendres dia 17 de juliol, continuarà la Festa amb un programa especial ‘Moros i Cristians’ a Ràdio Safor (87.6 FM).\nDissabte, dia 18 de juliol, serà el dia gran de la festivitat de Moros i Cristians a Oliva. A les 20 h s’ha programat un monòleg, gratuït, organitzat per la Regidoria de Festes al Parc de l’Estació. El còmic Miki Dkai farà riure a 400 persones amb les històries dels valencians i els seus problemes alimentaris. Aquest esdeveniment comptarà amb un aforament limitat de 400 persones, i d’aquestes places, 200 estaran reservades per a gent gran. A més, serà obligatori l’ús de masca-retes i hidrogel per part dels assistents.\nI per concloure amb la programació, la regidoria de Festes ha organitzat un gran castell de focs d’artifici que dispararà la Pirotècnia Borredà a la Mitja Galta, a les 23.59 h del pròxim dissabte 18 de juliol, patrocinat per la Diputació de València.\nHi haurà aforament limitat de l’esdeveniment, s’acompanyarà als assistents als seus seients (que estaran prèviament desinfectats) i serà obligatori l´ús de mascaretes i gel desinfectant. Les tan-ques de seguretat i les portes s’obriran una hora abans a l’esdeveniment.\n* Aquestes mesures preventives formen part del protocol redactat per les autoritats sanitàries, per tal de garantir el contagi zero.\nLa regidora de Festes, Yolanda Navarro ha assegurat que la festa dels Moros i Cristians és una de les més arrelades a la ciutat, i a causa les circumstàncies actuals, s’ha pogut realitzar una pro-gramació conjunta amb la Federació que garantisca les mesures de seguretat. “Seran els primers actes festius després de la pandèmia i des de l’Ajuntament d’Oliva s’ha estudiat detingudament totes les pautes sanitàries per dur-los a terme. S’ha realitzat un gran treball de programació i pre-venció, que hem de fer valdre” ha afirmat la regidora de Festes.\nA més, durant els actes presencials, l’Ajuntament d’Oliva i la Federació de Moros i Cristians, es disposarà d’un dispositiu policial i amb l’estimada col·laboració de Protecció Civil, per informar i controlar els aforaments.


UMBRAL neix d'un forat i del desig ... com gairebé tot naixement.\nEn aquest cas és causat per dues raons:\n- En l'atenció de la Seguretat Social no hi ha temps per a l'escolta i l'acompanyament necessaris per a la cura d'allò no físic, però hi ha molta psiquiatria i pastillatge.\n- En l'atenció privada-amb una enorme diversitat de psicoteràpies serioses i de les altres-els preus són inaccessibles per a una majoria de la població.\nPel que vam decidir proposar un lloc on la gent pogués tenir una atenció adequada pels honoraris que cadascú poguès pagar.\nQuatre que ens vam reunim amb aquesta idea, preguntàvem als amics-col · legues psicoanalistes quants analitzants estarien disposats a rebre per "honoraris accessibles"; alguns deien un, d'altres quatre o dues ... Vam fer la primera llista d'Atenció Clínica amb 12 professionals. Després, es van anar apropant els professionals més joves amb més disponibilitat per rebre i alguns en comarques i altres províncies catalanes. Avui som 140 treballant en xarxa.\nI vam crear uns reglaments per funcionar:\n- Protocol de Derivació\n- Protocol de Derivació des d'Institucions Públiques\n- Protocol d'Equips UMBRAL per a intervencions en la comunitat\nCom sempre passa amb la psicoanàlisi, no hi ha atenció clínica sense estudi, formació o reflexió teòrica sobre l'exercici de la pràctica professional. És així com els espais de seminaris, grups d'estudi i supervisió es van anar generant. Hi participen professionals d'UMBRAL i d'altres que no ho són però s'acosten per aprofitar, no només una bona formació sinó també els nostres seminaris gratuïts o de baixos honoraris per ajudar també als joves professionals en el seu recorregut formatiu.\nAquesta Xarxa necessita de professionals que treballen en la gestió, organització i creació de dispositius de treball, i sempre han estat aquells que ho desitgen. S'ha anat constituint un espai de reunió dels psicoanalistes on si algú diu "per què no fem ....?" haurà de sostenir la seva proposta amb els seus actes, perquè sap que UMBRAL, no és un espai que es regeixi per votació , per majories o minories, sinó per idees que es poden transformar en fets si alguns altres responen a la proposta.\nPer exemple, "estaria bé fer una pàgina web", qui ho va proposar va coordinar el treball i fins i tot el dissenyador (que no és un psicoanalista) ha treballat per honoraris accessibles.\nO "estaria bé tenir un Espai Clínic", o unes "jornades", o un "grup d'estudi i lectura", i si hi ha col · legues que apostin a la proposta, es porta endavant. A la Xarxa hi ha professionals d'altres camps: metges, psiquiatres, sociòlegs, logopedes, mediadors, que també atenen seguint aquesta norma.\nAixò que va néixer entre migrants d'un país a un altre i migrants d'una posició a una altra ha anat creixent d'una manera que no deixa de sorprendre'ns. Atenem a 28 poblacions de Catalunya i Balears. Podem portar cures en 8 llengües. Tenim seu a Barcelona, Girona i Tarragona.\nUMBRAL, no depèn de subvencions. Els diners que venen del o dels governs exigeix cert sotmetiment a les condicions que aquestes subvencions imposen. Si una ONG rep diners d'un govern com pot sostenir-se com no governamental? UMBRAL es manté amb una aportació anual de cada professional que no és fix i cada un també pot pagar el que pot o desitja. Així, sostenim el pagament d'infraestructura: lloguer de sales per a seminaris, pagaments de secretària o pàgina web, etc i sostenim algunes activitats, per exemple la supervisió als equips LLINDAR d'Intervencions a la Comunitat, atès que els honoraris que es paguen pel que social mai contemplen al supervisor.\nUMBRAL, és un lloc de pas. Un nom que assenyala diferents fronteres: entre els que arriben i els que estan, entre el conscient i l'inconscient, entre allò particular i allò col · lectiu, entre allò subjectiu i el cultural.\nAquesta idea, a posteriori, ha estat en l'origen, el somni d'una analista cap a la fi de la seva cura. Tants anys parlant dels somnis que l'atravessament pel llindar va posar aquest desig primer en paraules i després en acte. La trobada amb un lloc que contempli l'alegria, no només el rigor i la serietat en aquest treball que en té massa de restes, ombres i fantasmes.\nUna trobada que intento explicar a altres per comptar amb altres i perquè els que pateixen puguin comptar amb algú que els ajudi a explicar ...\nIdea original d' UMBRAL\n(Text complet a Publicacions, Psicoanalistas Escriuen, “D' un analista a un altre per UMBRAL”, Laura Kait)


Disponibilitat Permanent: Trajectòries (no tan) insòlites (XVI): Michael Koth, del SED a la tercera posició, en nom del “nacionalcomunisme”\nTrajectòries (no tan) insòlites (XVI): Michael Koth, del SED a la tercera posició, en nom del “nacionalcomunisme”\nL’enfrontament entre el feixisme i l’antifeixisme, entre els propugnadors de la xenofòbia i els activistes antiracistes, ocupa bona part dels esforços de l’esquerra alemanya, des dels segments parlamentaris fins als sectors revolucionaris. Qualsevol manifestació dels partits “nacional-demòcrates” és contestada immediatament per coalicions com l’Antifaschistiche Aktion, un referent per a l’antifeixisme europeu. Per això no deixa de sorprendre una trajectòria com la de Michael Koth, antic membre del moviment comunista del Berlin Occidental, i que, des de fa poc més de deu anys, es troba arrenglerat, culturalment i política, amb l’extrema dreta. És cert que també altres han fet aquest viatge, però Koth ha fet el bagatge sense renunciar al seu passat. La seva trajectòria no tan sols ha de ser motiu de censura, sinó també de recordatori de les temptacions demagògiques que fan possible una trajectòria d’aquesta mena.\nMichael Koth és natural d’Steglitz, el sector sud-occidental de Berlin. En temps de la divisió de Berlin, Steglitz era integrat en el sector occidental. Per això Koth era ciutadà de la República Federal d’Alemanya. Fou en l’escola secundària (Realschule) que entrà en contacte amb joves militants del Sozialistiche Einheitspartei Westberlin (SEW). El SEW s’havia fundat el 1969, a partir del SED-Westberlin. El SED-Westberlin era l’expressió a Berlin del Partit Socialista Unificat (SED). El SED s’havia fundat el 1946 com a fusió entre l’SPD i el KPD, però la fusió únicament s’efectuà en el sector soviètic. L’SPD de les zones occidental refusà la fusió, i el KPD d’aquestes zones va provar d’utilitzar el nom del SED, però les autoritats ocupants ho prohibiren. El 1949 es fundaren, successivament, la República Federal d’Alemanya (BRD), i la República Democràtica (DDR). El SED restà com el partit dominant a la DDR. A la BRD (i a Berlin Occidental), el KPD quedà en una situació minoritària. El 1956, les autoritats de la BRD il·legalitzaren el KPD. El KPD il·legalitzat va actuar políticament a través d’altres organitzacions, fins el 1968, quan es va poder refundar com a Deutsche Komunistische Partei (DKP). Berlin Oest no era, a dreta llei, part de la BRD, per bé que hi participava políticament. Per això a Berlin Oest, el KPD havia pogut utilitzar la denominació de SED, tot i la persistència d'un SPD local. A la pràctica, el SED de Berlin Oest actuava com a partit separat del SED. La seva força electoral, en les eleccions de 1954 a 1967, oscil·là entre l’1,3% i el 2,7%. A partir de 1968, la idea era que, en el marc del moviment comunista oficial, el SED era el partit socialista unificat de la DDR, el DKP el partit comunista de la BRD, i el SEW era el partit socialista unificat de Berlin Occidental. És a dir, que el SEW era el referent a Berlin Occidental tant del DKP com del SED. Aquesta relació no era exactament la mateixa que la que tenien, en la mateixa època, el PCE i el PSUC, car en aquest cas, el PSUC era representat en els òrgans unitaris del PCE, i ni el DKP ni el SEW tenien representació formal en el SED (ni tampoc a l’inrevés). A efectes pràctics, però, SED, DKP i SEW seguien la mateixa línia.\nKoth, massa jove, no entrà en el SEW, sinó en les Freien Deutschen Jugend (FDJ). La FDJ sí que tenia el mateix nom a tot Alemanya, per bé que orgànicament era registrada independentment com a organització de Berlin Occidental. Amb el temps, i després d’haver treballat un temps als Ferrocarrils de la DDR (Deutschen Reichsbahn), Koth passà de la FDJ al SEW i fou secretari del partit a Steglitz.\nEl 1979, Koth fou bandejat del partit, per les discrepàncies que mostrà envers la línia seguida pel Partit Comunista de la Unió Soviètica (PCUS), que ell trobava massa conciliadora amb les potències occidentals.\nKoth passà llavors al KPD/ML (Kommunistische Partei Deutschlands/Marxisten-Leninisten). El KPD/ML es va fundar el 1968, per antics militants del KPD, que acusaven el SED-DKP-SEW de revisionistes. Entre Moscou i Beijing, el KPD/ML trià Beijing, fins a mitjans dels anys 1970, quan se sumà a les crítiques que el partit albanès va fer a les autoritats de la República Popular Xinesa. Així doncs, el 1979, el KPD/ML era un partit “hoxhaista” (proper a la línia del dirigent albanès Enver Hoxha). Koth esdevingué el president de la territorial del KPD/ML a Berlin Occidental.\nEl KPD/ML, que tan incansablement havia condemnat la intervenció soviètica a Afganistan (amb la mateixa força que havia condemnat les operacions nord-americanes a Nicaragua i a Grenada), i que havia denunciat alhora la perestroika i el lideratge de Honecker, va patir al llarg dels anys 1980 el mateix afebliment que bona part de l’esquerra de l’Europa Occidental.\nEl 1986, per fer front a la crisi, el KPD/ML es va apropar a d’altres moviments revolucionaris, el Gruppe Internationale Marxisten (GIM, trotsquista) i el Vereinigte Sozialistische Partei (VSP, socialdemòcrates d’esquerres). El nou partit s’anomenà, més senzillament, KPD. Koth, però, se’n separà, i refundà el KPD/ML.\nEl KPD/ML de Koth es fusionà, el 1994, amb el KPD(Rote Fahne). El KPD(Rote Fahne), també conegut com a KPD-Ost era, essencialment, un partit de l’est, un "supervivent" de la reunificació que sostenia que la DDR havia estat un règim de socialisme real fins als últims dies. No era ben bé aquesta la visió del KPD/ML, però la fusió fou possible. Koth esdevingué membre del Comitè Central del KPD-Ost, i fou actiu en moltes de les seves iniciatives: membre de la Comissió Nacional de la DDR (NKDDR), de les campanyes en solidaritat amb Erich Honecker i Erich Mielke, o dels Mauerbaukomitées (de reivindicació del caràcter “antifeixista” del mur de Berlín).\nPerò aquesta militància durà poc. Koth passà a presidir un Partei der Arbeit Deutschlands (PdAD). Si bé ja havia traspuat aquestes dies abans, des del PdAD, Koth manifestava ara opinions obertament “nacionalcomunistes” o “nacionalrevolucionàries”. I suspenia alhora la visió negativa envers l’extrema dreta alemanya. El PdAD impulsà una Gesellschaft zum Studium und Verbreitung der Dschutsche-Ideologie in Deutschland (deutsch-koreanishe Freundschaft). Aquesta societat pretenia difondre les tesis de la direcció de la República Popular Democràtica de Corea (el kimilsungisme, idea iutxe, política songun). El Partit del Treball de Corea entén la idea iutxe com una reafirmació de la independència i de la reunificació de Corea contra l’imperialisme, i la política songun com l’orientació a una forta despesa militar defensiva per fer impossible qualsevol atac exterior. Des del PdAD, aquestes doctrines s’interpretaven des d’un punt de mira “nacionalcomunista”. La febrada coreana anà després a menys, i el Partit del Treball de Corea s’estimà més el treball amb altres sectors de l’esquerra alemanya (comunistes i no-comunistes), que són els que avui integren la Societat d’Amistat Coreano-Alemanya.\nAquestes posicions del PdAD el dugueren a trencar la barrera cultural que el separava de l’extrema dreta. En el PdAD, es vantava Koth, hi havia tant antics membres de la FDJ i del DKP, com gent de tradició “nacionalrevolucionària” i del “socialisme nacional”. El PdAD defensava, en conseqüència, una aliança (Bündnis) entre nacionalcomunistes (Nationalkommunisten) i nacional-revolucionaris (nationalen Revolutionären). Expressada d’una altra manera, la idea era que el PdAD no era ni de dretes ni d’esquerres, sinó revolucionari.\nKoth veia que, a mitjans dels anys 1990, l’esquerra radical alemanya era certament desorientada. L’extrema dreta no ho era pas menys, però semblava més immunitzada a la recerca de compromisos i més disposada a la violència per defensar els “interessos” nacionals o populars (Volk). El PdAD expressava la seva admiració per “l’ala socialista” del partit nazi (Gregor Strasser), pels “nacionalbolxevics” de l’estil d’Ernst Niekisch i pel sector més “nacionalista” del SED (Anton Ackermann).\nA partir del 1998, el PdAD s’apropà al Partit Nacionaldemòcrata (NPD), el principal partit polític de l’extrema dreta alemanya. Però l’NPD resultava massa “convencional”, al capdavall, i Koth tenia més en ment la idea del Querfront, una tercera posició contraposada tant a “l’internacionalisme” de l’esquerra com al “conservadorisme” de la dreta.\nEl 1999, Koth i el seu PdAD s’integrava en la Kampfbund Deutscher Sozialisten (KDS, Unió de Lluita dels Socialistes Alemanys). Bona part dels membres de la KDS provenien de moviments neonazis. Deixant de banda una certa nostàlgia per la DDR (la qual hauria fracassat, segons ells, no en el pla social sinó en el nacional), un discurs obrerista contra la “burgesia cosmopolita”, la KDS actuà com un grup més del magma nacionalista alemany fins a la seva dissolució el 2008. Koth continua fins els nostres dies en aquest Querfront.\nPublicat per DL a 12:19 p. m.


Res del què anomenem personal té sentit sense l'existència dels altres | ActivaMent Catalunya Associació\nHe descobert ActivaMent des de fa molt poc i estic entusiasmat amb la tasca que desenvolupa. Si no fos per això, segurament estaria aïllat tot tractant d’entendre i amagant el que em passa. I no m’hauria sentit capaç d’escriure les reflexions que ara us compartiré, no sense abans intentar fer una síntesi de qui sóc i d’on vinc.\nTinc 31 anys i fa dos mesos he reviscut un brot psicòtic. En vaig viure un altre quan tenia 18 anys. La meva persona i les circumstàncies són diferents, però en alguns casos s’hi assemblen.\nQuan tenia 18 anys em van medicar amb Risperidona durant 6 anys i van portar el meu cas des de drogodependències, ja que van considerar la meva politoxicomania de caps de setmana la causa principal del meu brot. En aquella època, compaginava la meva politoxicomania de caps de setmana amb un treball a jornada completa. Havia deixat el batxillerat i okupat una casa per viure-hi. Compaginava l’alliberament de l’espai i tota la dura tasca de rehabilitació que comporta amb altres activitats polítiques, socials i culturals i alguna ruptura amorosa. També vaig haver de compaginar un dur desallotjament per part de 100 policies antidisturbis contra 3 joves valents i innocents.\nJust després del brot, em vaig deixar medicar mentre anava deixant la politoxicomania. Vaig acabar el batxillerat i em vaig posar a estudiar Estadística. Al segon curs la vaig deixar. Quan ja vaig deixar de deixar-me medicar (em van donar l’alta perquè ja no consumia) em vaig posar a estudiar el que realment m’apassionava: Sociologia.\nUna altra ruptura amorosa em va portar a abandonar Sociologia al tercer curs. Llavors, vaig tornar a consumir, sobretot marihuana, fins al darrer brot. Però també vaig decidir anar a viatjar sol fins a Hongria, des de l’antiga Alemanya de l’Est.\nNo he deixat de consumir marihuana fins al darrer brot, ara farà dos mesos. Amb l’actual parella vam viatjar a Moçambic, tot combinant el turisme amb la realització d’un curs de monitor d’estiu per a 300 infants a qui una ONG dóna cobertura.\nFa 2 anys va morir un gran amic, als 35 anys. Anava amb cadira de rodes des que va néixer i era un clar exemple de valentia i coratge. Un mestre i una gran pèrdua per mi i per molta gent que el coneixia i estimava. Des de llavors el meu consum de marihuana va anar augmentant. Tot plegat va degradar la meva relació amb la parella i tot el meu entorn.\nAixí que les circumstàncies del brot de fa 2 mesos eren aquestes. Finalment, amb la parella vam decidir deixar de viure plegats. Un altre xoc emocional afegit al còctel. Llavors no treballava, ara treballo a jornada completa en una benzinera fins al setembre.\nM’han tornat a medicar, per a un any, aquesta vegada amb Aripiprazol. No vull treure conclusions precipitades, però aquesta vegada m’agradaria no medicar-me. Així com no vull tornar a consumir tòxics.\nHe escrit alguns textos per a Obertament (El Blog de Jordi) i des de fa un mes que sóc soci d’ActivaMent, on he assistit a un parell de formacions. No sóc un veterà. M’he llegit un munt de textos i notícies que es van penjant per les xarxes. I m’he tornat a empoderar…\nNo sé si aquest empoderament em servirà per deixar la medicació o per prendre-la. No sé si tinc autoestigma en voler deixar-la o si he deixat de tenir-ne pel fet de buscar la meva participació i consens en el meu tractament. L’altre dia li vaig plantejar a la psiquiatra que no em volia medicar i no em va fer gaire cas. Per cert, no coneixia ni a Obertament ni a ActivaMent.\nNo em vull fer l’heroi. Em considero una persona molt sensible i sovint impetuosa. Però també he après que hi ha coses que sovint només necessiten temps. M’agrada desobeir, pacíficament, les lleis que considero injustes No vull fer una dissertació sobre medicacions o tractaments. Però el que no puc evitar és tenir una actitud crítica i de sospita envers el coneixement “oficial” i la ciència. Ja que penso que totes som ensenyants i ensenyats i que qualsevol ciència així es construeix.\nNecessito buscar altres persones (professionals o no) per contrastar. Però el que sobretot tinc clar és que vull participar, activament, a ActivaMent. I que fa falta més tasca de la que es desenvolupa a la psiquiatria majoritària. I és que les cures, o són col·lectives o no són. Fins aviat, petons!\nEtiquetes: Autoestigma, Història de Vida, Obertament, Recuperació


Pàgina d'inici\tAgenda\tFesta del Pi de Centelles\nDel 30 de desembre de 2013 al 6 de gener de 2014 - Centelles (Osona)\nVoleu veure un pi penjat cap per a vall dins d’una església? La festa del Pi és un esdeveniment singular que s’ha celebrat a Centelles des de temps immemorials. La primera vegada que se’n te constància és a mitjans del segle XVIII, i des de llavors la tradició ha estat lligada a les festes de Santa Coloma, patrona de la vila. Aquesta celebració comença per Sant Esteve, quan un grapat d’homes s’endinsen al bosc per triar un pi. El dia 30 de desembre, ben d’hora, els galejadors —l’equivalent als trabucaires— s’endinsen al bosc. Un cop allà encenen fogueres i esmorzen a la brasa, tallen el pi i el carreguen una carreta, hissat i tensat amb cordes. La tornada a la vila es fa en comitiva. L’arribada és cap al migdia i s’hi apleguen músics i trabucaires. El pi és portat fins a la plaça major, on es balla i es disparen salves al seu voltant. Cap a les 12 h de la tarda el seguici fa entrar el pi dins de l’església de Santa Coloma, on serà guarnit amb pomes, neules rodones i pastes. El dia de Reis l’arbre es baixarà de l’altar. Aquell dia es repartiran les pomes i molts s’emportaran a casa branques del pi, que serveixen com a remei o per guarnir. Aquesta curiosa festivitat va ser declarada Festa Patrimonial d’Interès Nacional i Festa Tradicional d’Interès Nacional, fet que la converteix en una de les més remarcables de la comarca. Si sou aficionats a la fotografia, no oblideu dur la càmera! Podeu participar en el concurs que es fa cada any, que busca la millor instantània de la festa.\nWeb de l'Ajuntament de Centelles | Tel. 938 81 03 75\nCarrer de Estrangers, 1


Poc a poc ens anem acostant a l’estiu i l’ambient es va escalfant gradualment; arriba l’hora, doncs, de començar-se a refrescar amb una bona sessió de músiques fabuloses d’arreu del planeta, dues hores amb una nova selecció Demésenllà. Comencem la passejada sonora amb “Green World – Songs of Madagascar”, obra sorgida d’un projecte que neix a Europa de la mà de dos grans de la música de l’illa residents en el vell continent, Modeste Hugues i Kilema. A continuació viatjarem quatre dècades enrere a Nigèria per gaudir amb “Edo Funk Explosion Vol. 1”, compilació amb peces de tres formacions que aleshores eren la punta de llança de la música funk del país africà. En la nostra secció eclèctica tres estupendes propostes: des de la República Siberiana de Khakassia “Mandragora”, un àlbum d’etno-rock del grup Khara; des de Romania “Disko Telegraf”, òpera prima del duet Balkan Taksim i les seves fusions etno-electròniques; i des de Portugal “Gran Reserva”, àlbum de purs sons mestissos del grup G Combo. Secció final de sons ancestrals amb altres dues propostes de gran categoria: des de Ghana “I've Forgotten Now Who I Used to Be”, un disc del projecte Witch Camp, literalment, camp de bruixes; i des de Budapest el debut discogràfic homònim del jove grup femení Tindia, brillant formació que recull les tradicions seculars de la població d’origen hongarès que viu a Moldàvia i en el nord de Romania.\nEscoltar podcast Demésenllà edició #684\nafricanes ancestrals demésenllà fusió llatines mestissa música programa de ràdio Transglobal World Music Chart\nTres edicions ens queden per enllestir la nostra 17a temporada; la d’avui serà la tercera de les cinc que dediquem a compilar les músiques més meravelloses que ens han acompanyat en els darrers onze mesos: comencem amb Soema Montenegro (Argentina), i seguim amb Entavía (Castella i Lleó), Andrea Pancur (Alemanya), Oreka TX (Euskadi), Symbio (Suècia), Sonakay (Euskadi), Maria Mazzotta (Itàlia), Farafi (Alemanya/Índia), Jako El Muzikante (Turquia/Galícia), Reggetiko Project (Grècia), Boban Markovic Orkestar (Sèrbia), Sami Jienat (Noruega/Suècia/Finlàndia/Rússia), Duplessy & The Violins of the World (França/Tunísia/Xina/Mongòlia/Índia), Gaizca Project (Bèlgica/Galícia/Euskadi/Catalunya), Tautumeitas (Letònia), Aliya & The New Andalus (USA/València), Thrax Punks (Grècia), Joonas Widenius Trio (Finlàndia), Briganthya (Euskadi), Nawaris (Bèlgica/Iraq), Evritiki Zygia (Grècia), Two Siberians (Rússia), Magalí Sare & Sebastià Gris (Catalunya/Balears) i, per acabar l’edició, Aynur Dog


Llibertat: de novembre 2011\nPosem en perspectiva el darrer "drama nacional": la retallada de 40€ milions a TV3 representen 20 hores d'espoli segons l'espolímetre (o 21 hores segons les darreres estimacions del dèficit fiscal del Govern).\nNi greix ni espoli: fem TV3 més eficient i ajustem la seva estructura i despeses, però que aquest ajust no posi en perill el paper fonamental que TV3 té en el procés de normalització lingüística i, de fet, nacional.\nNo sé si amb aquesta retallada això perilla, però sense 20 hores d'espoli no passaria. O es podria fer l'ajust igualment i dedicar aquests diners a sanitat, educació o baixar impostos. Sense espoli.\nP.D. I per cert, amb els recursos que ara mateix té TV3, està fent bé la seva feina? Aquesta discusió també l'hem de tenir.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 10:38 2 comentaris: Links to this post\nLabels: espoli, TV3\n"Promiscuïtat" d'Àlex Susanna, dimecres a les 19:00 a La Casa del Llibre\nEl llibre promet. I la presentació, també.\nEns veiem dimecres a les 19:00 a La Casa del Llibre (Rambla Catalunya 37)!\nI Àlex, enhorabona!\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 20:57 Cap comentari: Links to this post\nUn regal per a nens i nens que viuen en centres d'acollida de Catalunya\nUna companya de feina m'ha enviat aquesta iniciativa que em sembla genial: fer un regal de Nadal a nens i nenes que viuen en centres d'acollida de Catalunya.\nHo organitza la Fundació Soñar Despierto i col·labora RAC 105. Sembla que és el segon any que ho fan. El procés és molt senzill: vas als estudis de RAC 105 o envies un email a sd@sdespierto.es, i et donen/t'envien la carta d'un nen; i li compres el regal o fas una transferència per a que la Fundació li compri. L'import recomanat és de 40€.\nSi els nens i nens són el col·lectiu més vulnerable del nostre país, imagineu-vos els nens i nenes que viuen en centres d'acollida. O en positiu: penseu la felicitar que generareu per només 40€.\nFelicito als promotors d'aquesta iniciativa, i us animo a tots a què, com a mínim, compreu un regal.\nPodeu trobar més informació clickant aquí.\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 16:03 Cap comentari: Links to this post\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 20:44 2 comentaris: Links to this post\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 18:59 4 comentaris: Links to this post\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 22:26 5 comentaris: Links to this post\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 20:18 5 comentaris: Links to this post\nPosted by Salvador Garcia-Ruiz at 20:16 8 comentaris: Links to this post


Blog de Jordi Colomines Companys: Imatges, instants (narracions curtes)\nBlanc tot blanc\nA tu, que no hi ets\nFins a les meves orelles arriben les corxeres, les semicorxeres, i tot el conjunt de notes dibuixades damunt el pentagrama. Un conjunt que constitueix la melodia.\nEn obrir-se les portes del metro, he fet un gran esforç per tal d'aguditzar la meva oïda per tal de sentir com els vostres instruments desgranen la música. He caminat absort escoltant la música que cada vegada arriba amb més claredat. Busco fruir d’aquells minuts que m'ajuden a començar el nou dia, com un dia nou i antic a la vegada.\nSou com l'imant que ens atrau envers ell, que de forma imparable ens fa anar fins a ell, sense que la resistència que intentem posar, pugui aturar el nostre pas cap a ell. Intentarem malmetre el nostre destí, però així i tot, avancem inexorablement cap a ell.\nHe pujat els graons que m'apropen a la rotonda, que cada matí es converteix en una gran sala de concert, en un auditori cosmopolita, que ens lliga a tots. El vent transporta les notes per l'espai. Els nostres camins ens portaran a llocs diferents, però, aturats davant dels instruments que ens regalen la música cada matí ens sentirem germans.\nHe travessat les portes fins el passadís on les notes són més audibles i que com sagetes afilades em penetren de forma destra dins meu. He mirat els qui caminen al meu costat i m'he preguntat si ells també gaudeixen del plaer de sentir aquestes hores del matí les notes que surten dels vostres instruments. És com l'aigua fresca que bevem quan estem assedegats. És com l'aliment espiritual que ens permetrà regenerar les nostres neurones, gastades de tant treballar.\nSou al vostre lloc com cada matí. Amb els vostres instruments a les mans. A través d’ells ens feu arribar els pensaments del compositor, del creador de l’obra. La seva composició ens arriba per mitjà vostre. Sou afortunats de poder formar part d'aquesta immensa cadena musical que llisca fins a nosaltres.\nMous l'arquet de forma hàbil, una mica afectada, rascant-lo contra les cordes fent sorgir les notes que, en forma de baix continu, sostenen la música dels altres instruments, que aixequen el vol com a concertinos buscant expressar la seva paraula, individual i col·lectiva a la vegada. Pels altres, el virtuosisme, per tu el suport imprescindible, bell i precís.\nHe restat aturat davant vostre, deixant-me envair per la música, com la pregària dels creients, fins que el benestar interior s'ha apoderat de mi fent-me presoner de mi mateix.\nUns instants per un benestar etern.\nM’he aturat a contemplar la filera de nens i nenes que esperen el seu torn. Una llarga filera de menuts que esperen per apropar-se al rei de la seva il·lusió, amb l’esperança que les seves peticions seran escoltades; que algú llegirà les seves missives. Cartes plenes de lletres unes al costat d’altres van formant frases que dibuixen línies més o menys rectes damunt el paper, per expressar il·lusions. Petites cartes escrites en papers de tots colors. Unes han estat il·lustrades per mans poc destres, però que evoquen un gran sentiment. Altres contenen, de forma sòbria, les peticions, sense concessions al color ni a la parafernàlia. I també aquelles altres, escrites utilitzant paper de cartes on les ratlles i els ninots ja hi són impresos, fruit d’algú que s’hi guanya la vida o intenta sobreviure. Totes i cada una d’elles són un grapat d’il·lusió.\nEn aquella fila el més important és cada una de les cares dels nens. Els seus ulls que expressen espurnes d’alegria que mostren el somni de la nit de reis. Ulls que miren i remiren al seu voltant, buscant retenir tot el que veuen. Damunt de tot sobresurt la imatge del rei mag a qui porten la seva carta. Un home que els impregna una dolça fantasia. Les seves mans estrenyen fort la missiva per no perdre-la. Frisen d’arribar on la seva inventiva pot tornar-se realitat. Pateixen per cada un dels minuts que transcorren esperant en la llarga filera. Fins quan hauran d’esperar?\nElls no saben, ni desitgen saber que tot plegat és un fastuós muntatge. De comerç o d’il·lusió. Tenen dret a ser feliços i és necessari que ho siguin.\nA cada un d’ells els hi arriba el seu moment. Aclaparats, lentament, s’apropen al rei, per lliurar la seva carta. Tots desitgen que es torni realitat el seu somni. Per cada un d’ells es complirà en la mesura de l’economia familiar. És la realitat la que s’imposarà sobre la ficció. És la dolça quimera que la realitat corregirà.\nProp del rei mag o assegut a la seva falda es farà la fotografia de record, que anirà a engruixir el sobre on es guarden les dels altres anys. Un any més i una més.\nCom cada any s’acomplirà el ritual i després cap a casa a esperar la nit màgica de reis, fent bondat o creient que la fa.\nPer fi arriben les darreres hores abans del gran dia. Els nens correran a victorejar el pas de la cavalcada, d’aquell conjunt de carrosses que duen al damunt el rei blanc, el ros i el negre. Ells representen, per grans i menuts, la imatge d’un gran somni, i també la imatge d’uns records gravats en la memòria.\nAquella desfilada de llums, de colors, de cridòria. Aquella combinació de colors. Els blaus, verds, blancs, grocs i vermells formen un vistós arc de Sant Martí. I aquells animals que recorren els carrers marcant el pas acompanyats de música barrejada de crits i xisclets d’emoció que es desborda, més i més, a la mesura que va apropant-se la carrossa amb el seu rei preferit.\nAquell nen que allarga la mà menuda per poder tocar l’estructura de fusta de la carrossa, feta per alegria de grans i petits. I després, en acabar podrà explicar que han pogut atansar-se prou per sentir la força del rei mag.\nL’alegria surt al carrer. Recorre cada pam de les nostres vies i places tantes vegades solcades d’amargura, tristesa i dolor, uns espais que per unes hores obliden el rancor i l’egoisme de cada dia.\nQuan les llums s’apaguen els nens corren cap a casa esperant el demà. Posen la sabata al balcó, l’aigua pels camells i, potser, segons els ingressos de cada casa, alguna cosa més. I molta fe.\nAl llit intentaran dormir amb el neguit dins el seu cos, esperant amb il·lusió l’endemà. Un son inquiet on, entre somni i somni, sentiran el toc de les trompetes que anuncien l’arribada dels patges dels reis. Uns patges revestits de pares per fer la seva feina per una nit. Cada soroll serà el pas d’un rei que ve de la llunyania fins al seu costat.\nAl matí del nou dia es llevaran prest per veure les seves joguines i d’altres peces que els hauran dut, sense adonar-se de l’amor que cada una d’elles conté, sense veure el polsim d’estimació incorporat, sense saber el sacrifici que ha costat aconseguir fer el regal als menuts de casa. Les seves cares d’alegria serà l’única i la més gran recompensa.\nI després retornarem a la realitat de cada dia.\nDistret pensant amb les meves coses, m’he adonat del pas apressat d’un xicot de la sala, que s’alça de davant meu i es dirigeix cap a la finestra. Quan hi arriba llença un crit d'alegria, un esclat de joia que ha provocat un gran enrenou entre les persones que en aquell moment érem a la biblioteca. Una exclamació de goig en veure que estava nevant en aquesta ciutat on una volva de neu és com un miracle.\nHa tornat a succeir, repetint les imatges que la memòria ha emmagatzemat de molts anys enrere, quan la neu va cobrir la ciutat causant l’alegria i l’entusiasme general. Al mateix temps que va donar pas a un enrenou de gegantines proporcions a la ciutat.\nTots, sense excepció, ens hem alçat dirigint la mirada a les balconades de la sala per contemplar aquest esdeveniment tan poc freqüent entre nosaltres. La neu cau amb intensitat donant l'aparença d'una cortina blanca que a poc a poc cobreix les palmeres, els baladres i lliris d’aigua d'aquest jardí amb regust romàntic.\nAl cap d'una estona retorno al meu lloc, des d’on miro el jardí que lentament va quedant blanc, com una imatge de pessebre enfarinat. La visió de la neu m'ha deixat pensatiu. Les fulles, ara blanques, dels arbres, m'han portat a la memòria altres pensaments i altres moments, com el d'aquell dia que en llevar-me vaig descobrir que una grossa capa de neu cobria el meu carrer. Aquella fou la primera vegada que vaig veure la neu. Tot era novetat i alegria. Vaig vestir-me a corre-cuita. Frisava per sortir al carrer, caminar per sobre del blanc. A fora, vigilant de no caure, vaig arribar-me a la plaça. El seu aspecte era com la d'una fotografia amb blanc i negre, com si un mantell d’un blanc puríssim l'embolcallés.\nPer tot arreu se sentia la cridòria dels menuts i la dels no tant menuts que jugaven a tirar-se boles de neu. La gent camina aguantant un precari equilibri per no relliscar. Uns passos sobre aquella zona que amaga el sorral dels més menuts. Mentre jugo veig la figura d'aquella dona que, com la dama del paraigua del parc, camina per la vorera fent equilibris. Ara recordo aquell fred que ens penetrà dins el cos, però que amb l'alegria no sentíem. Aquell fred intens que no vam poder treure’ns de dins en tot el dia.\nLa vista del jardí resta emmarcada pel finestral, oculta parcialment pel llum de sobretaula en forma de quinqué. La seva claror irradia una sensació d'escalfor que m'atrau com a les abelles el pol·len de les flors, i mirant-la he comprès, perquè els insectes volen continuadament al voltant del punt lluminós.\nLa neu continua caient i ells continuen darrere els vidres, amb una remor de veus creixent. Tots disfruten de la novetat. Jo continuo contemplant encisat el blanc intens de la neu i deixo obrir les comportes de la memòria per tal que brollin records passats, com la columna Nelson de Trafalgar Square i l'embarcador on pujaríem a la barcassa que ens portaria a Greenwich, solcant les aigües del riu Tàmesis amb aquell vent que ens empenyia cap a l'oceà.\nI que bons que eren aquells caramels ensucrats de color groc pàl·lid, i aquells altres que semblaven de goma, comprats en aquella botiga on tenien un aparador de vidrets emmarcats de fusta formant una gelosia. I la sensació, en sortir al carrer, d'aquell vent glaçat que ens tornava a posar vermells els nassos i les orelles.\nAmb la nostra petita bossa de paper plena de caramels, tornàvem a caminar cap a Cutty Sark, a contemplar el vell veler amb la seva arboradura al vent, nostàlgic de la seva mar. I després per aquell verd prat, tacat de blanc, cap a l'observatori per posar un peu a cada costat del meridià.\nContinua nevant. Sense moure'm de la cadira he tornat a allunyar-me, cap a les altes muntanyes blanques, amb els avets recoberts d'aquest mantell blanc, que avui després dels anys torna a cobrir la meva ciutat.\nEls murmuris s'han anat apagant. El silenci ha tornat a envair l'estança. La sobrietat de la biblioteca ha tornat a imposar el seu pes feixuc, però a la vegada meravellós. Tot torna a estar encalmat, els companys tornen a seure intentant concentrar-se en l'estudi.\nPerò ara jo sento la necessitat d'aixecar-me, d’apropar-me a la finestra, de mirar el blanc de la neu que reposa sobre el verd de les plantes i els arbres. Solament el degoteig sobre l'estany trenca la imatge estàtica del jardí. He tornat al meu lloc i he agafat el llapis altra vegada subratllant aquella frase que m'ha semblat important recordar.\nSembla que ja ha parat de nevar.\nS'han explicat històries d'amors i desamors al llarg dels anys, dels segles. Molt poques han aconseguit deixar empremta viva en persones externes a la mateixa relació, en persones que només han mirat, en l’interior d’aquells que només han estat espectadors del que succeïa, que han gaudit del que han contemplat veient com la història s'anava desgranant, fruint de la seva visió. Aquesta és la raó i el motiu pel qual vull contar-vos una petita història d'amor d'uns ésser, que són considerats com a espècie animal inferior a nosaltres. I sobretot ha estat el desig de reviure un amor que no em pertany.\nÉs una història que passa dins el marc de l'espai d’una gàbia de fusta d'enormes dimensions\nque té forma de pagoda. La gàbia té una base d'un metre per un metre i una alçada de més de dos metres i escaig. A dins hi conviuen una parella d'ocells, de l'espècie dels canaris, per més senyes. Ella és una bonica femella de color groc pàl·lid amb taquetes blanquinoses repartides al llarg de totes les plomes de les seves ales i té uns ulls petits i rodons d'un intens color porpra vermellós que ajuda a donar a la seva perfecta cara arrodonida una gran força i a la vegada un toc d'elegància a la seva petita figura ja per si mateixa gairebé perfecta. Ell, pel contrari, no és tan bonic. El seu plomatge és com el d'ella de color groc, encara que seria més encertat dir que és d'un taronja groguenc amb algunes plomes de tons grisencs i blancs que ens inclinen a tenir d’ell la imatge d'un animal vulgar, però aquest ocell posseeix un cant que el distingeix de tots els altres membres de la seva espècie. Un cant clar i brillant amb unes tonalitats cromàtiques molt especials que fan aturar-te per escoltar el seu refilet. Canta i canta a pesar de viure aparellat, perquè la seva vida és com estar en llibertat, encara que no puguin sortir d'aquelles quatre parets d'aquella gàbia que molta gent anomena gàbia voladora.\nEl començament de la convivència entre els dos animals fou un xic agitada pels constants intents de delimitar el perímetre del seu territori. Aquesta aspiració va comportar infinitat de baralles d’una gran agressivitat i en algunes ocasions molt violentes. Lluites es repetien pel menjar, a pesar de tenir dues menjadores separades. Tots dos animals volien agafar el menjar del mateix lloc i en el mateix moment. I no cal esmentar el que succeïa per menjar-se la fulla d'enciam que els hi semblava més blanca. Poc els importava que a cop de vista no fos possible apreciar la diferència de les fulles, perquè ells la hi trobaven, a pesar que els hi haguéssim posat una, dues o més fulles repartides per entre els barrots de la gàbia i col·locades a alçades diferents per evitar el que passava. Les hostilitats bàsicament es centraven pel menjar, no obstant, el motiu de la disputa no era important ja que la qüestió principal era agredir-se, picotejant-se fins fer-se sang, amb una clara voluntat de mesurar-se les forces i demostrar qui era el dominant en la relació, qui dictava la llei en el recinte. Qualsevol novetat o canvi servia per afegir un nou element de confrontació en les deteriorades relacions i era un excel·lent motiu per començar una nova disputa.\nNomés hi havia un aspecte que no comportava cap lluita, era el bany diari. Després del primer dia s'havia establert un rigorós torn per netejar-se les plomes dins l'aigua. Potser perquè sentien dins seus que això els garantia una salut col·lectiva lluny de paràsits. En aquest cas el mascle era el primer a submergir les seves potes dins l'aigua, sense cap tipus d'entusiasme, procurant enllestir ràpid la feina. Quan ell remullava les plomes la femella se situava prop d'ell, mirant atentament les seves evolucions, esperant el seu torn sense pressa, deixant que el mascle actués amb llibertat, sense importunar-lo. Si li queia una gota d'aigua a sobre no es movia, fins i tot es podria pensar que havia esdevingut una figura petrificada, per com era la seva quietud. En finalitzar el ritual de l'aigua, el mascle iniciava el vol per situar-se al travesser més elevat de la gàbia, mentre ella se'l mirava girant el cap observant-lo atentament. Esperava que ell hagués examinat les plomes amb el bec i les mogués per treure l'aigua que portaven. Era com si esperés la indicació que ja estava llest, abans que la femella iniciés el seu torn. Durant el bany feia dringar el pot de llauna que servia de banyera. Ho feia alegre i feliç submergint el seu cap una i altra vegada dins l'aigua. Resseguia cada ploma molla amb el bec sense importar-li el temps. Se la veia feliç. Quan, per fi, donava per acabada la neteja, sortia volant per pujar fins el travesser que havia decidit que era el seu. Ho feia de forma silenciosa, sense gaire soroll, com si actués per evitar trencar l'encantament en el qual s’havia submergit.\nEn general l'existència d'aquella parella de canaris era plàcida i tranquil·la a pesar de les disputes territorials que havien sorgit quan desaparegué, no se sap com, una cadernera que havia arribat a la gàbia al mateix temps que ells dos.\nHi ha multitud d’anècdotes, com aquella que va passar quan la femella en sortir de la llauna de l'aigua va perdre l'equilibri i per tal de recuperar-lo va saltar fent un vot a terra, per després reiniciar el vol, però, amb la mala fortuna que s’enganxà una ungla d'un dels dits de la pota en una petita escletxa de la fusta i se l'arrencà de cop. Amb l'estrebada i l’esforç per recuperar l'equilibri semblà que no estava ferida. Només en col·locar la pota al travesser va sentir la fiblada del dolor, instintivament arronsà la pota i la protegí amb el seu cos durant uns quants dies.\nEl temps passava i poques novetats es produïen. Amb més o menys reiteració tot transcorria de la mateixa manera. Fins que van descobrir el que podien fer amb el paper de diari que cobria el terra de la gàbia. El col·locàvem per facilitar la recollida de les deixalles i la neteja. Havia succeït per casualitat quan la femella recollia grana caiguda de la menjadora i va esquinçar el paper per primer cop. Va començar a fer forats amb el bec, com si el punxés. Un temps després va començar a fer forats més grans amb l'ajuda de les potes. Trencava el paper i el deixava per terra a bocins. Aquesta experiència li va resultar plaent i la tranquil·litzava de les seves disputes amb el company. Actuava amb una barreja de curiositat i experimentació, només amb el paper eixut, mai amb aquells trossos que els esquitxos de l'aigua havien mullat. Havia començat com una curiositat en què cada vegada hi esmerçava més temps. Era un joc que amb el temps s'aniria repetint diàriament i que, també, ensenyaria a la seva descendència.\nDe primer només estirava bocins que un cop trencats deixava per terra, fins que un bon dia decidí pujar gàbia amunt portant un tros de paper al bec. En arribar dalt dels quasi tres metres d'alçada va mirar cap avall amb gran atenció i va tornar a baixar planejant fins el terra. Un cop allà, va alçar el cap inspeccionat el trajecte recorregut. Va tornar a alçar el vol, sempre amb el paper a la boca. Una vegada situada al gronxador que hi havia al punt més alt de la gàbia va mirar cap avall i va deixar anar el tros que duia al bec. El paper va iniciar el seu descens lentament. Ella contemplà com baixava sense moure's. Repetí l'operació diverses vegades. Ho feia com si aquesta acció fos una gran experiència i li produís satisfacció. Mentrestant el mascle la mirava de forma resignada, com aquell que observa pensant que es troba davant una nova excentricitat.\nEl que també havia vist els fets era el noi de la casa. I fou aquest motiu el que va servir per batejar els animals amb un nom propi per a cadascun. Un nom que els havia de distingir de tots els altres membres de la seva espècie, de tots els canaris d'aquest món. Fins aquell moment ningú s’havia molestat a batejar-los. Eren els canaris, el mascle, la femella i poca més. Ella va rebre el nom de Newton en honor del científic que va descobrir la llei de la gravetat contemplant la caiguda d'una poma, ella ho havia fet mirant el planejament d'un bocí de paper. L'activitat objecte de l'estudi, per part de la femella, fou repetir una i altra vegada l'acció de deixar anar bocins de diari des d'alçades diferents i esperar que arribessin a terra planejant. Per tot arreu hi havia bocins de paper, dins com a fora de la gàbia. La Newton observava la força d'atracció del terra que atreia tot cap a ell.\nMentre tot això succeïa el mascle ho contemplava tot sense immutar-se i deixant sentir el seu bonic cant cada dia. La seva forma de mirar els esdeveniments va servir per obtenir el seu nom propi. Amb el seu posat que indicava que res era conclouent, que tot era relatiu, va fer que el noi el bategés amb el nom d'Einstein en honor del creador de la teoria de la relativitat. Fou d'aquella forma com la parella de canaris van deixar el seu anonimat per convertir-se amb uns éssers vius amb personalitat pròpia.\nLa Newton i l'Einstein aquests eren els seus noms.\nEl temps no passa en va i també per aquesta parella va arribar el moment d'aparellar-se, com fan milions d'individus en el món. Un ajuntar-se per donar a llum nous éssers que permetessin la continuació de la seva espècie. El moment en què l’aparellament va succeir només el conegueren ells dos. Ningú més va saber quan va passar i que ella estava gestant.\nNingú de nosaltres va adonar-se que el moment de pondre els ous havia arribat, i com\nfer-ho si tampoc sabíem que estava fecundada. La Newton, que continuava amb el seu experiment amb el paper, va començar a recollir trossos de diari per fer el niu on poder pondre els ous. Ho feia amb el que tenia a mà. Només hi havia paper i amb paper ho feia. No obstant, un desastre per a ella anava a passar. Un desastre que desfaria un treball fet amb amor. El noi desconeixedor de les veritables intencions de l'animal va decidir netejar el recinte recollint totes les restes de paper i substituir-los per una pàgina de diari nova. La Newton, al seu torn, no perdé el temps i immediatament va reiniciar la seva feina d'esquinçar nous bocins i tornar a agrupar-los per fer l'abrigall en un dels angles del gabial. Quan gairebé havia acabat la seva tasca, fou el torn de la noia que va aparèixer i en veure la gran quantitat de paper esquinçat va netejar de nou la gàbia. La Newton sentia que el moment ja s'apropava. Sentia la necessitat d'aprofitar al màxim l'escàs temps del que disposava. Havia de refer el treball perdut i per això va tornar a trencar el diari i fer de nou una pila on poder dipositar el que duia dins seu. Fou mirant el desesperat treball de l'animal quan la noia comprengué el que estava passant. Llavors l'angoixa es va traslladar d'una a l'altra. Va buscar i remenar pertot arreu per trobar una base d'espart que tenia, on la Newton pogués fer el nial. Després de molt cercar el va localitzar dins un calaix de la seva habitació juntament amb pèl de cua de cavall que serviria per fer el niu.\nLa Newton va anar fabricant el lloc on niar. Quan ja semblava que tot havia finalitzat i que ja es disposava a pondre els ous, l'ocell recollí tres bocins de paper que novament va trencar i els col·locà damunt del pèl que servia de niu. Poc després diposità dos petits i blancs ouets. La Newton, com una mare sol·lícita, es va passar hores i hores incubant els ous, mentre que el seu company, l'Einstein, instal·lat prop d'ella, la mirava com si esperés l'aparició de la dama dalt de la balconada per cantar-li una cançó. Piulava i refilava dolces melodies amb el seu bonic cant. Quan ella abandonava per uns instants el niu per menjar ell vigilava els ous com un sentinella que fa la guàrdia i cuida de la seguretat del seu tresor.\nEra realment bonic contemplar aquelles escenes, tantes i tantes vegades repetides al llarg de la història per milers d'altres ocells, però ara, per casa meva, era una autèntica novetat. Les cantúries van ajudar a alleugerir la llarga espera. En dies posteriors, els que havien de sortir del seu amagatall, van decidir que ja havia arribat l'hora de deixar la closca protectora de l’ou i afrontar els nous dies de la seva existència. Els seus cossos eren petits i despullats de tot plomatge, però poques vegades els vaig poder observar, perquè la seva mare els protegia i els escalfava sota les seves plomes protectores.\nA poc a poc s'anaren fent més i més grans sota l'atenta mirada del seu pare i l'escalfor i l'alimentació de la seva mare.\nMolt aviat als petits els hi va sortir el seu borrissol que amb el temps van canviar per plomes de color groc pàl·lid. Només una taca negre en la part del davant d'un d'ells permetia distingir-los ja que semblaven iguals com dues gotes d'aigua.\nTemps després els petits canaris pogueren alçar-se i posar-se drets dins el niu que els havia vist néixer. Miraven el seu voltant descobrint tot un món que els era nou. Fou dies després que, forçats pels pares, els petits feren la primera volada. Cert que no fou gaire llarga però per uns ésser que mai ho havien fet abans aquesta fou una experiència que no podran oblidar. Al començament solament per baixar del seu refugi a terra a cercar el seu menjar, i més endavant per anar enfilant-se pels travessers de la gàbia fins pujar fins el gronxador que col·locat a la part superior tancava aquella voladora.\nL'esdeveniment del naixement de la petita parella va portar a modificar profundament tots els\nhàbits de l'Einstein i la Newton de fins aquell moment. L'arribada de Pícolo i Saxo, que era com la noia els havia batejat, va fer que la Newton passés a ocupar una posició de supremacia absoluta en tots els terrenys, sense anular els altres. D'aquesta manera es va canviar l'ordre en el torn del bany. Tots ells esperaven que la femella netegés les seves plomes tant de temps com desitgés sense ser importunada per ningú. Quan sortia començava el torn de l'Einstein i posteriorment qualsevol dels dos petits s'introduïa dins l'aigua. També això succeïa quan els hi posaven fulles d'enciam penjades a les parets, ella tenia una per ella sola mentre que els altres menjaven de les altres, compartint-les sense cap exclusivitat. Per dormir l'alteració encara fou més gran. Ella que, fins aquest moment, havia dormit en un dels travessers de mitja alçada, es va traslladar fins al gronxador d'on va fer sortir l'Einstein que va anar a un pal inferior, sense barallar-se sinó que va semblar que estava orgullós de cedir el seu lloc. En el mateix travesser també es van situar els dos petits però a l'altre extrem i molt junts per sentir l'escalfor dels seus cossos. I així cada nit per sempre més.\nEra bonic admirar aquesta nova harmonia que s'havia instal·lat dins la gàbia.\nI el temps, de forma inexorable, i igual que per a tothom, va continuar.\nRecordes aquell dibuix de la casa de la vila?\nTantes i tantes vegades he recordat el moment que, amb un bolígraf blau a la mà, aquell que no t'agradava gens, vas dibuixar aquella casa sense cap estil especial.\nEl teu dibuix va imbuir-me d’un gran entusiasme. Entusiasme que va créixer més i més, quan hi vas posar el color, de forma tènue, uns tocs que deixaren unes taques de color damunt el paper que van fer que el dibuix agafés una personalitat especial. Tu no vas entendre el què del meu entusiasme. Per tu era normal que el dibuix acabés d’aquella manera.\nForen aquesta i altres petites coses les que van fer créixer una amistat entre nosaltres, que el pas dels anys no han pogut esborrar. Avui ja no tenim cap mena de contacte, però si una comunicació interior, una comunicació espiritual. Hem substituït la correspondència, les trobades, per una altra cosa que si ha pogut resistir el pas dels anys.\nLa nit, des de sempre, ha estat un dels moments més atractius de la vida. La nit sempre amaga quelcom d'especial. Un moment que ens permet relaxar-nos i mirar-nos dins nosaltres mateixos, de deixar de mentir-nos i enfrontar-nos amb la realitat veritable, sense caretes. Sovint, aquest exercici difícil de fer, és necessari per la nostra pròpia catarsi personal. I aquella nit al teu costat, quan les teves mans resseguien el meu cos, buscant el plaer junts, el bes i la carícia, fou com sentir-me viu, ple d’aquell amor que volia compartir amb tu. La sensualitat del teu cos. La pell del teu tors. Les meves mans en els cabells suaus i rinxolats. Aquells ulls en forma d’ametlla. Et beso posant la meva llengua dins la teva boca, per fondre's en un deliciós plaer. Et vull tenir amb mi. Les meves mans recorren tot el teu cos, el teu sexe. Ens excitem fins l’èxtasi. Foguerades de plaer continu. Fins glatir dins el plaer.\nFou un instant en la meva vida de gran profunditat. Et vaig estimar i encara t’estimo.\nLa nit, amb la seva màgia particular, ens portà els records i les nostres vivències.\nEl temps ha deixat en la ment marques i senyals inesborrables. Encara que sorgeix el risc de deformar-les, de modificar-les a través de nous paràmetres i creences. T’estimo. Voldria que tot allò no s’hagués acabat mai. Que aquell amor, tant poques vegades exterioritzat, fos real. No un somni passatger. Vull analitzar les coses buscant tots els elements que la conformaren. Tots ells formen part del mateix jo.\nFou amor o sexe?\nLa primera vegada que vaig parlar amb tu, va ser fruit de la casualitat. Ho recordes? Probablement no. Jo només t'havia vist, de lluny, la nit anterior a la plaça, quan puntejaves una sardana, aquella música que et captivava. No sé encara, perquè vares cridar-me l'atenció. Amor a primera vista o simple atzar.\nFou un diumenge, cap al tard, quan tornava cap a casa cuita-corrent. Vaig ensopegar amb tu quan sorties del carrer del costat de l'església caminat. Vàrem topar físicament, de forma brusca. No t'havia vist venir. Vas tenir una reacció elegant i divertida. D’on venies?\nVàrem establir conversa enlloc de disculpar-nos i marxar cada un pel seu camí. Vas preguntar-me el nom, et vas interessar pel que havia fet aquell dia. Tot plegat com si ens coneguéssim de tota la vida. Jo pel contrari, et vaig respondre esporuguit, amb sorpresa i amb un incontrolat impuls que m’impulsava a fugir, a la vegada que m’apropava més i més a tu, al teu cos, a la teva seductora boca.\nTenia pressa. I t’ho vaig fer saber. Vaig marxar com si el diable em perseguís. Esparverat. Amb el delit de tenir-te. Torbat interiorment. Vas cridar-me per quedar l'endemà. I a pesar de tot vaig acceptar. Era l’amor el que em feia fugir?\nL’endemà, fins l’hora concertada, vaig restar tranquil. Fou en el moment d’anar-te a buscar que sorgiren els dubtes, les pors. Tot em portava a qüestionar-me el què de tot plegat, de com havia sorgit una trobada després d'uns escassos minuts de diàleg entre nosaltres. Havíem quedat que et recolliria a casa teva. El sol del mes d’'agost invitava a estar-se a casa, dins la frescor d'aquells murs, dins la casa que creia el meu refugi.\nUn rampell d’amor o d’inconsciència.\nVaig trobar-me davant la porta de casa teva, buscant el timbre nerviós. Distret no vaig adonar-me que la porta s'obria, que preguntaven què volia. Vaig pronunciar el teu nom. L'espera fou eterna. Quan vas cridar-me des de dalt de l'escala invitant-me a pujar, el cor em féu un salt. A la teva habitació vaig desitjar abraçar-te. La por ho impedí. Només paraules. Un núvol espès aclapara el meu cervell. Et miro i no et veig. Et desitjo. El meu cos es revolta, vol agafar-te, besar-te. Sentir la teva escalfor a prop meu. Vull plaer. Vull sentir el plaer amb tu.\nTot va succeir sense pensar. Un instant. Poc després ja tornava a ser al carrer amb la teva companyia. Vàrem caminar fins el cementiri, per contemplar la vista des d'allí. Mirar la mar blava i immensa.\nEls anys han passat i moltes vegades he recordat les nostres passejades per aquells camins polsosos, per on anàvem desgranant converses, descobrint un món nou que fins aquells moments m'era desconegut, unes observacions que varen enriquir-me personalment. I sobretot aquella nit al llit.\nJo encara tinc fresc a la memòria tots aquests records, que ressonen dins meu contínuament.\nFa fred. Avui no és un bon dia per passejar, no obstant has sortit al carrer. Surts de casa buscant la llum i l’escalfor del sol. Vols sentir com el sol acarona el teu cos, per adonar-te que vius un nou dia.\nVius una vida sense viure.\nEn aixecar-te del llit t’has posat per sobre les espatlles la bata per no agafar fred; t’has calçat unes sabatilles gastades de tant portar-les. Te les mires i penses que en altres èpoques n’hauries comprat unes altres, ara tant et fa. Prefereixes les coses que coneixes, que s’han anat fent velles al teu costat, apedaçades si ha calgut, però que tu les reconeixes com teves.\nSurts de la teva habitació sense encendre el llum. No et cal. Coneixes cada un dels obstacles amb que pots topar. Són molts anys de passar-hi. A les fosques perceps les seves formes i la seva posició sense necessitat d’il·luminació.\nQuants anys fa que les mateixes coses són al mateix lloc? Te les estimes perquè són teves. Han entrat a formar part de la teva vida. Sense elles et sents despullat. En aquesta casa has passat les hores felices de la teva vida, però també les hores més amargues.\nAmb pas lent has arribat fins al lavabo. Passes la mà per la cara i descobreixes amb malestar que et cal una afaitada. Agafes la brotxa que refregues lentament sobre el sabó, i després ensabones les galtes, la barbeta i el coll. Passes la navalla que et va regalar la dona, apropant-te al mirall per poder-t’hi veure. Cada dia tens menys vista. Estar tan prop del mirall fa que et facis nosa a tu mateix. No vols admetre que cada dia ets una mica més cec. Supleixes aquesta mancança amb el tacte dels dits abans de fer lliscar la navalla amb suavitat. Ja no ets tan acurat com abans. La navalla deixa la barba a mig afaitar. No et molestes a repassar la feina. Quan dones per finalitzada la feina et rentes la cara amb aigua freda, una mica el coll i les mans, no massa per no desabrigar-te. Uses una tovallola descolorida pel pas del temps per eixugar-te. Potser era blava o groga? No ho saps. Tampoc t’interessa.\nTornes lentament a l’habitació per vestir-te. Et poses el mateix d’ahir, d’abans d’ahir, i de tants altres dies. No et produeix cap angúnia portar sempre el mateix. No t’importa la monotonia del vestir. Sents l’olor de la roba que forma un tot amb tu mateix.\nEndreces el llit estirant els llençols, on la roba cobreix el clot que el teu cos ha deixat marcat al matalàs. Són tants anys de dormir sempre en la mateixa posició. Et bellugues quan dorms, poc per por de sentir la fredor del teu llit solitari.\nA la cuina t’has preparat un cul de cafè amb llet. Suques pa endurit. No recordes quan fou la darrera vegada que vas comprar pa tou; et dura tant....\nMires el carrer a través del vidre del balcó. Veus com la gent corre, com va d’un lloc a l’altre sense aturar-se. Vols fer-te creure que en altres temps la gent tenia menys pressa. Baixes l’escala abrigat amb la gavardina marró, aquella que fa quinze o vint anys vau comprar. Encara t’abriga. Camines melangiós, sense neguit. Ningú no t’espera. T’atures a mirar els aparadors dels establiments. Cada dia tot et sembla nou, ja no recordes que el dia abans te’ls havies mirat. Guaites sense curiositat; no t’interessa res del que veus. Cada vegada que et pares és un ajut per esgotar el temps de cada dia.\nCamines carrer avall fins la Rambla, aquell sender que et conduirà fins el port. Sotges com la llum del sol juga amb les fulles dels arbres. Sents una íntima alegria. Alces els ulls per mirar com les copes dels arbres retallen el cel. Sempre t’ha agradat aquesta imatge. Faci el temps que faci tu alces els teus ulls. Un dia lluminós et permet copsar l’espectacle dels contrasts dels colors que dóna la força de la llum. I en un dia plujós observes les seves penombres. És després d’una bona pluja, quan l’ambient queda net i apareixen amb claredat els colors quan et sents petit. Per a tu els dies més gratificants són els boirosos, quan tot queda confós, com aquella pintura d’aquell pintor que la teva memòria ha esborrat.\nCamines mirant els quioscos de flors. T’atrauen els colors de les plantes, el groc i el blanc de les margarides, el vermell esclatant dels clavells, o la diversitat de les roses, amb el seu groc, blanc, rosa o granat i fins i tot les que semblen de vellut. T’atures a mirar-les entremig del verd i del paper de plata.\nPasses observant els ocells que amb els seus cants et fan recordar temps passats. La seva visió t’entristeix. Sempre has cregut que els hi manca llibertat. Per això no en tens cap.\nEn arribar al mercat de la Boqueria aprofites per comprar una taronja. Seran les teves postres d’avui. La venedora ja et coneix. Cada dia vas fins la seva parada a comprar la fruita que et fa il·lusió menjar aquell dia. És l’únic plaer que et permets.\nCamines Rambla avall mirant i remirant cada dia el mateix. Tot ho perceps com si formés part de tu mateix. Aquest carrer una prolongació de la teva vida. Cada dia el fas i el desfàs.\nQuan arribes al cap de baix del passeig pots sentir l’olor de mar que impregna les teves narius amb la seva olor salada. Pel costat de les Drassanes arribes fins al moll. Veus els vaixells com carreguen per sortir a la mar. Ara ja no pots veure les imatges que tant t'agraden. Tot ha canviat. Contemples el moll on les imatges que ja no existeixen retornen al teu cap. Mires les aigües per on l’eivissenc amollava l’àncora al bell mig de la dàrsena. Amb aquell soroll del seu capbussament, el dringar de la cadena mentre s’escorre aigua avall i la campaneta que va indicant els metres deixats anar. Mentre feien la maniobra et preguntaves què passaria si calculaven malament. La proa del barco s’apropa a gran velocitat fins quasi llepar la pedra del moll, però, de cop vira en rodó amb la força del seu propi impuls, cap a babord, ja que està subjecte per l’àncora d’estribord. Després seran els caps qui ajudaran a finalitzar l’operació. Tot era una maniobra feta amb precisió, sense perdre temps. Quan a primera hora del matí venies, abans d’anar a treballar, a veure tota aquesta operació era com tornar a començar una i altra vegada. Avui el moll dels balears ja no està situat davant del monument, tot ha canviat. Per a tu ja no té l’emoció d’abans, no obstant, baixes a contemplar el mar cada dia, com un ritual.\nCamines fins on t’és permès i recules novament fins la Rambla. Puges parsimoniosament fins la plaça Reial, on et pares a descansar. Mires la plaça porticada que aguanten les cases decimonòniques. Un recinte on et reuneixes amb d’altres com tu. Asseguts de costat us doneu companyia parlant de temps passats. Torneu a explicar aquelles mateixes coses un dia darrere l’altre. Tant us fa sentir-les de nou. No obstant, et revolta sentir com algun company parla com un vençut, no pots suportar el fatalisme del que se sent derrotat.\nEstàs sol, però no vençut. A la teva manera lluites cada dia per disfrutar de tot allò que t’agrada. Esquerpament, amb ràbia, renyes els confrares que només es lamenten de la seva solitud. Vols esperonar-los, perquè facin allò que més els agrada. Una feina inútil.\nNo t’has resignat mai a ésser un derrotat. Ets vell i la teva cara afilada mostra el pas del temps. Les teves mans ja no tenen la força d’abans, i les cames flaquegen. Tens una vida interior que t’empeny a viure. Estàs sol, però no te’n sents.\nDines al bar del costat de casa acompanyat només dels teus records. Tranquil·lament assaboreixes el menjar. Per beure et porten un got de vi. Del plat d’avui no ha sobrat res, no t’ha calgut utilitzar el paper i la bossa que portes a la butxaca. No s’ha de llençar el menjar, per això amagues discretament el que no t’acabes per dur-lo a casa per sopar. Treus la teva taronja d’amagat, amb precaució, però tothom ho sap. Els amos t’ho permeten amb complicitat. Fa tants anys que vens a dinar, que et veuen com un més de la família.\nSense cap pressa tornes a casa a dormir una estona, per reposar i refer-te de les energies perdudes. Dorms sense limitació de temps. Molt o poc tant et fa.\nA la tarda t’asseus prop del balcó a rellegir els teus llibres fins que la claror es fa fonedissa. Durant la lectura et pares en les paraules, en les frases, recordant tot allò que et ve a la memòria, sense angoixa però si amb enyorança d’altres temps viscuts. És i ha estat la teva vida, aquella que ningú ja no et pot robar. Tu ho saps i per això no pateixes.\nQuan ja és fosc, et prepares una sopa amb un ou batut a dins. És tot el que et cal menjar per sopar. Podries deixar de fer-ho, perquè tant et fa. És qüestió de disciplina i cap altra raó el que et fa alimentar-te. No tens gana.\nEn penombra et poses el pijama i la bata. Et prendràs un got de llet estirat al llit mentre mires les parets de l’habitació, on veus els teus records escrits. Vols que sigui això el que retindrà la teva retina en el moment de tancar els ulls, per si de cas no et despertes més. I si tornes a obrir les parpelles podràs tornar a reviure el que has viscut avui, ahir i tants altres dies.\nI al final de la jornada tancaràs el llum esperant un altre demà.\nPublicat per Jordi Colomines Companys a 14:56


L’exposició de Playmobil Catarroja finalitza amb més de 3.500 visites - Nou Horta\nDimarts, 20 Octubre 2020 15:53\tEscrit per Redacció Publicat en Catarroja-VAL Vist 264 vegades\nL'Ajuntament de Catarroja contínua treballant per brindar una oferta cultural i expositiva per al veïnat, sempre adequant-la a la situació actual i extremant les mesures de seguretat. L'exemple més recent ha sigut l'exposició organitzada al costat de Aesclick que ha reunit diferents escenaris històrics i mítics representats per Playmobil, tenint una especial atenció per al nostre municipi, amb la representació dels ‘Moros i cristians’. Una exposició que ha tingut una gran acollida, amb més de 3.500 visites.\n“Estem encantats amb l'acollida que ha tingut aquesta exposició que han realitzat amb gran afecte des de Aesclick els qui han tingut el detall de preparar-nos un diorama especial als Moros i Cristians de Catarroja. Des de l'Ajuntament continuem programant accions d'oci responsable com aquesta mateixa exposició o el recent Refresca’t oferint opcions a la ciutadania”, explica Miquel Verdeguer, regidor de joventut, infància i adolescència.\nDurant els dies que ha estat l'exposició en marxa, s'han organitzat dos sortejos de lots de productes de playmobil. Un d'ells va demanar la participació activa dels visitants que havien de localitzar el clic ocult dins dels diorames i inserir en l'urna les seues respostes.\nMés en esta categoria: « Catarroja llança una campanya per a incentivar el cens de les mascotes\tLa cultura segura recupera a Catarroja amb gran éxit els recitals de ‘Dos poetes com nosaltres’ »


L'Iran desafia Washington i l'avisa que està preparat per defensar-se\n“Si ens ataquen, els colpejarem el cap”, assegura un alt càrrec dels aiatol·làs || Rouhani admet que les sancions de Washington han llastat l’economia persa\n© Manifestants cremen una bandera nord-americana a Teheran, divendres passat.\nL’escalada de tensió entre els Estats Units i l’Iran va viure ahir un nou capítol després que el comandant de la divisió aeroespacial dels Guardians de la Revolució, Amir Ali Hayizadé, advertís a Washington que, en cas d’atac contra el règim dels aiatol·làs, “els colpejarem el cap”.\n“Els nord-americans són com un tros de carn sota les nostres dents i, si es mouen, els colpejarem el cap”, va manifestar com a resposta al desplegament militar ordenat per Donald Trump al golf Pèrsic.\nEl règim dels aiatol·làs creu que Washington juga a una “guerra psicològica” per desgastar l’economia\nEn aquest sentit, Hayizadé va indicar que les tropes de Washington són “vulnerables” perquè els míssils iranians tenen la capacitat de recórrer tres-cents quilòmetres i els més moderns, fins a set-cents quilòmetres. Tanmateix, Hayizadé va subratllar que és poc probable que Teheran i Washington s’embranquin en un enfrontament armat a curt termini.\nPer la seua part, el president de l’Iran, Hassan Rouhani, va fer una crida a la unitat per fer front a la pressió “sense precedents” inflingida pels Estats Units sobre el país centreasiàtic en forma de sancions. “La pressió exercida per l’enemic és una guerra sense precedents en la història del nostre país. Malgrat tot, no estic desesperat ja que tinc grans esperances en el futur i crec que podem superar aquestes condicions sempre que estiguem units”, va explicar el líder iranià, alhora que va reconèixer que la política de Trump ha llastat la ja malparada economia persa. En aquest sentit, Rouhani va comparar l’actual conjuntura econòmica de l’Iran amb la crisi que es patir durant el conflicte bèl·lic amb l’Iraq a la dècada del 1980. “Avui no podem dir si la nostra situació és millor o pitjor que durant el període de guerra. No obstant, durant la guerra no vam tenir problemes amb els nostres bancs, amb la venda de petroli o amb les importacions o exportacions, ja que només vam patir sancions per la compra d’armes”, va assenyalar Rouhani.\nDavant d’aquest escenari, la pressió econòmica i militar de Washington sobre l’Iran va capitalitzar el debat d’una sessió del Parlament persa que es va celebrar ahir a porta tancada, a la qual va comparèixer per donar compte de la situació al comandant en cap dels Guardians de la Revolució, Hossein Salami. Segons va informar fonts oficials, aquest dirigent del règim teocràtic va qualificar de “guerra psicològica” la pressió de Washington i, novament, va insistir que els nord-americans no estudien atacar el país.\nTrump i Xi Jinping es reuniran per resoldre la guerra comercial\nEl president dels Estats Units, Donald Trump, i el seu homòleg, Xi Jinping, es reuniran a finals de juny en el marc de la cimera del G20 al Japó per intentar buscar una solució a la crisi comercial que enfronta aquests països amb una intensitat que ha anat in crescendo durant els últims dies. Així ho va avançar ahir l’assessor econòmic de la Casa Blanca, Larry Kudlow, va explicar que, durant les últimes dos setmanes, Pequín havia incomplert alguns dels compromisos i que, ara, la prioritat per a Trump és assegurar-se que la Xina decideix rectificar la seua marxa en rere. Amb tot, el mateix Trump va assegurar ahir que els xinesos s’han sentit “derrotats” arran de l’augment dels aranzels del 10 per cent al 25 per cent a 200.000 milions de dòlars, al canvi 177.846 milions d’euros, en importacions de productes del gegant asiàtic. Així mateix, va assegurar que Pequín prefereix una victòria demòcrata a les eleccions presidencials del 2020 perquè, segons Donald Trump, això permetria a Xi Jinping “estafar als Estats Units 500.000 milions de dòlars a l’any”. “L’únic problema és que saben que guanyaré i l’acord serà molt més difícil d’aconseguir si ha de ser negociat en el meu segon mandat”, va afirmar el mandatari nord-americà.


EL MILLOR DE 'BABALU' - BLOCS\nEL MILLOR DE 'BABALU'\n'Lucy and Ricky Make a Music Video' sona com el tipus de coses que farien els Ricardo si 'I Love Lucy' encara estigués a l'horari de màxima audiència. Gràcies al miracle del màrqueting d'entreteniment multiformat modern, ho han fet exactament: en honor al 40è aniversari, dilluns vinent, de la primera emissió de 'I Love Lucy', 'Babalu Music!, 'I Love Lucy's Greatest Hits'. una retrospectiva dels millors moments musicals dels Ricardo, s'estrenarà la setmana vinent en videocasset, disc làser, audiocasset i disc compacte.\nSi l'enfocament multimèdia indica fins a quin punt ha arribat la indústria de l'entreteniment en els darrers 40 anys, el treball en equip necessari per aconseguir-ho també serveix com a trist recordatori del que han fet les últimes quatre dècades a CBS. Si la tecnologia hagués existit quan 'Lucy' va sortir per primera vegada, 'Babalu Music!' podria haver estat dissenyat exclusivament sota els auspicis de l'anteriorment poderós imperi CBS, però la celebració d'avui representa un esforç conjunt inusual entre dos dels descendents separats de la família CBS: la filial de Sony Columbia Records, que està llançant la col·lecció en audiocasset i CD; i CBS Video, la quota restant de la cadena de televisió de l'empresa conjunta de vídeo domèstica CBS/Fox recentment dissolta, que comercialitza el programa de vídeo en disc i cinta amb el seu antic soci, FoxVideo.\nProduït pel satíric de la cultura pop 'Weird Al' Yankovic, la durada de 51 minuts 'Babalu Music!' El vídeo mostra els moments més destacats de les actuacions de Ricky Ricardo a Tropicana molt familiars per a milions de fans de 'Lucy', inclosa 'Cuban Pete' (interpretada amb Lucy), el tema principal 'I Love Lucy' (interpretada com a part de la festa d'aniversari sorpresa de Lucy), ' Tenim un nadó' (on en Ricky s'assabenta que serà pare) i, per descomptat, 'Babalu'. També s'inclou al videocasset el vídeo de 'Babalu Music', una nova cançó de ball que Yankovic ha reunit a partir de clips de música i diàlegs de la sèrie. Les versions d'àudio també inclouen sis seleccions no en vídeo: sis actuacions de 1951 de l'emissió de ràdio CBS de Desi Arnaz 'Your Tropical Trip' i els enregistraments d'estudi 'I Love Lucy' i 'There's a Brand New Baby at Our House', que CBS va publicar. com a single per aprofitar el naixement de Little Ricky el 1953.\nEl llançament previst per la setmana vinent, les versions de videocasset i disc tenen un preu de 14,98 dòlars i 29,98 dòlars, respectivament; els llançaments d'àudiocassets i discs compactes tindran un preu de 13,98 dòlars i 9,98 dòlars.\nLadies' Nights La gent de MGM/UA Home Video ha reunit una quarta entrega d'estrenes per a la seva col·lecció de pel·lícules clàssiques Leading Ladies fent les seves primeres aparicions en cinta. Tot i que la qualitat general de les pel·lícules pot no ser a l'altura dels tres primers lots, almenys confirmen que les dones més glamurosos de Hollywood també estaven entre les seves més ocupades, apareixent en moltes pel·lícules que avui estan gairebé oblidades. Greta Garbo apareix en dos primers esforços: 'Romance' de 1930, que li va valdre la seva primera nominació a l'Oscar, i 'Inspiration' de 1931. L'actuació de Joan Crawford, nominada a l'Oscar, a 'Possessed' de 1947, també té el seu debut en vídeo, juntament amb el seu torn com a espia amateur a 'Above Suspicion' (1943). Els duels de dones principals es poden trobar a 'East Side, West Side' de 1949 (Ava Gardner i Barbara Stanwyck) i 'Wife vs. Secretary' de 1936 (Jean Harlow i Myrna Loy); Harlow es posa el focus a 'Reckless' (1935), igual que Loy a 'Love Crazy' de 1941 i Gardner a 'Bhowani Junction' de 1956. Finalment, la recent casada Elizabeth Taylor marxa a l'estranger per 'L'última vegada que vaig veure París', l'adaptació de 1954 de la història de F. Scott Fitzgerald 'Babylon Revisited'. Els 10 títols es publicaran en històries el mes vinent a un preu de 19,98 dòlars cadascun.\nNomés anuncia-ho Nike ha calçat les masses sudores amb una ordre senzilla de tres paraules: 'Només fes-ho'. Pel que sembla, la gent de Nike està disposada a fer el que diuen, almenys pel que fa al vídeo esportiu: l'empresa està preparada per fer-ho ella mateixa en l'àmbit de la programació de vídeo i ha creat una nova divisió, Nike Sports Entertainment, per crear esports. cintes que serviran com a bons vehicles publicitaris per als productes Nike. El primer sortirà el mes que ve a CBS/Fox Video: 'Bo Knows Bo: The Bo Jackson Story'. Tot i que la cinta de 45 minuts s'assemblarà molt als perfils de Michael Johnson que CBS/Fox ha empès al capdamunt de les llistes de més venuts, 'Bo' estarà amb guió, producció i direcció de Nike. La companyia promet un perfil d'anunciant baix a la cinta de 19,98 dòlars: només els darrers 30 segons del programa es dedicaran explícitament a Nike, en forma del nou lloc d'extravagància de cançons i balls de Jackson per a la companyia. De nou, la cinta s'inicia amb el final d'un altre lloc de Bo Jackson per a Nike, l'anunci 'Bo Knows Bo' amb Bo en multitud de papers, i presenta el seu perfil de l'estrella com a continuació d'aquest comercial. Bo, s'endevina, també sap la publicitat; la pregunta és si els consumidors que paguen 20 dòlars per aquesta cinta també ho faran.\ncauses del gir del peu cap a dins


Toni Bou es manté ferm a Lourdes i domina amb mà de ferro el Mundial - Regió7 :: El Diari de la Catalunya Central\nToni Bou es manté ferm a Lourdes i domina amb mà de ferro el Mundial\nEl pierenc supera el japonès Fujinami a la primera jornada i treu un avantatge de vint-i-dos punts a Adam Raga al capdavant de la general\nredacció | lourdes (frança) 19.06.2016 | 07:50\nEl pierenc va tornar-se a imposar en la prova disputada a Lourdes REPSOL HONDA\nEl pilot de Piera Toni Bou, de l'equip Repsol Honda, va augmentar la seva diferència en el Mundial de Trial a 22 punts sobre Adam Raga després de la important victòria obtinguda en el primer dia de competició de la prova disputada a la localitat francesa de Lourdes. El pilot català va imposar-se amb claredat i només el japonès Fujinami va poder-li seguir el ritme, que va acabar segon. Bou segueix amb pas ferm en la seva lluita per tornar-se a proclamar campió del món de l'especialitat.\nLa jornada no va ser gens fàcil a causa de la pluja que va caure durant tota la tarda i que va deixar ben enfangat un bon tros del recorregut, fet que va dificultar molt la feina a la majoria dels participants. La cursa va acabar abans d'hora per decisió expressa del director de la cursa a la zona cinc de la tercera volta del recorregut. L'accident de l'ajudant d'un dels pilots participants a la prova va obligar a aturar la cursa en desplaçar-se al lloc de l'accident els serveis mèdics disponibles. Amb la dificultat del traçat, el responsable de la prova va decidir de suspendre la jornada. Fins al moment, Takahisa Fujinami s'havia situat en la segona posició que finalment va acabar ocupant. El darrer podi de l'oriental havia estat al Gran Premi del Japó l'any 2015. En aquests moments el japonès és tercer a la classificació general.\nToni Bou va demostrar la seva superioritat des d'un bon inici i, sabent del seu domini, va saber afrontar molt bé totes les zones del complicat traçat. A més, el segon classificat a la general, el també català Adam Raga va acabar en tercera posició i veu que se li complica molt atrapar Bou al capdavant de la classificació general.\nLa quarta posició en la jornada d'ahir va ser per a l'espanyol Jorge Casales, però ja força lluny dels primers classificats. Avui es disputarà la segona i darrera jornada del Gran Premi de França que comptarà igualment amb dotze zones de recorregut i tres voltes tot i que s'espera que, almenys, tres seccions pateixin modificacions respecte a la jornada d'ahir. La propera prova del Campionat del Món de l'especialitat es disputarà el mes de juliol que ve a la localitat belga de Comblain-au-Pont.


Concert per a violí (Violin Concerto) Complete - Violí, Piano - Partitures - Cantorion, partituras y páginas musicales gratis\nConcert per a violí (Violin Concerto)\n23 De maig de 2005 youtube.com\n23 maig 2005 youtube.com\nConcert per a violí (Violin Concerto) Complete5Astrid Chiara Paganini2014-06-06\n«Escoltar música! És la millor teràpia quan la moral és avall. Concert per a piano en si major és magnífic!!! Fa a un pensar! Meditar! És una sensació de paradís que és el fonament i ens acull en aques...»\nConcert per a violí (Violin Concerto) Complete5vanna ravara2012-01-10\n«Per a mi aquest concert per a violí és orquestra és com una droga. Estic enamorat en 15 anys i continuen sent 52 anys més tard. Jo no sé ni tan sols quantes voltes, Cd 33 i casset vell he consumit, en...»\nConcert per a violí (Violin Concerto) Complete5ilona2012-12-21\n«L'amor és la cançó fins i tot si és molt complicat que juga I tenen un any per aprendre! a continuació, fer que no es veuen descoratjats!\nFelicitacions a tots és que guarda el jugats i intenteu...»\nConcert per a violí (Violin Concerto) Complete5Abelito De La Cuba2013-05-31\n«Excel·lent difusió de la música dels grans mestres. Gràcies de tot cor, per a aquest treball que proporcionar-nos i donar-nos accés a les partitures. Que Déu et beneeixi per a aquesta acció noble. Grà...»\nConcert per a violí (Violin Concerto) Complete5Michele Lombardo2011-08-26\n«Simplement ... sublim ... excusa de la vulgaritat, però el Concert per a violí de Txaikovski és la meva droga cada dia ... Escolto ben bé 3 a 4 vegades al dia, i cada vegada és com la primera :-)»\nConcert per a violí (Violin Concerto) Complete5felipe carvalho2012-06-04\n«És meravellós a aquest concert, encantat des de la primera vegada que he sentit. He de dir que Txaikovski és un compositor i les seves obres també són meravellosos.»\nConcert per a violí (Violin Concerto) Complete5franciane santos2012-01-14\n«Vaig estudiar piano, però seria donar-ho tot per aprendre a tocar el violí, només per jugar aquest impressionant i una bonica de "L'Harmonia Suprema", agradable per als nostres oïdes!»\nConcert per a violí (Violin Concerto) Complete5Manon2012-04-14\n«Aquest concert és molt bonic, ni tan sols no puc trobar les paraules...\nQuan escolto a ell tinc llàgrimes als ulls, m'agradaria a un dia joc de poder també.»\nConcert per a violí (Violin Concerto) Complete5mariana ester marques barbosa2011-12-29\n«Tinc 10 anys i tocar el violí, jugar aquesta cançó en els seus dits, però em va encantar és encantadora i linda simplement meravellós!!!»\nConcert per a violí (Violin Concerto) Complete5Elgéniol bent del costis2012-01-23\n«És l'amor és una simfonia aravilhosa eleva el to ritimo d'acords és només el que puc dir mui bé»\nAcreca de Concert per a violí\nEl Concert per a violí i orquestra en re major opus 35 de Piotr Ilitx Txaikovski és un dels concerts per a violí més populars. També està considerat com una de les obres més difícils per a violí. És l'únic concert que va compondre Txaikovski per a aquest instrument.\nEl texto superior está disponible bajo licencia de Creative Commons Atribution-SharAlike. El mismo usa material de un artículo de Wikipedia «Concert per a violí (Txaikovski)».\nTotes les partitures → Txaikovski, P I → Concert per a violí → Complete


Equip de comunicacions MASTER | MCSystems\nNO compatible amb SILOMETRIC Sigfox\nPreu: 480,00 € ( IVA No Inclòs )\nSeleccioni Freqüència país d'instal·lació *\n-- Seleccioni Freqüència país d'instal·lació --869 MHz905 MHz913 MHz922 MHz Veure detall de freqüència segons el país\nL'equip MASTER actua com a porta de enllaç entre els sensors i Ia web. Es imprescindible que a la instalació hi hagi Internet.\nEquip de comunicacions per a sensors SILOMETRIC.\nPaïsos que utilitzen la frequència 869MHz:\nPaïsos que utilitzen la frequència 905MHz:\nBrasil, Canada, Mèxic, Puerto Rico, EE.UU.\nPaïsos que utilitzen la frequència 913MHz:\nPaïsos que utilitzen la frequència 922MHz:


Les targetes solidàries de MoraBanc comptaran amb Carisma\nL'ONG recull fons per accions socials amb botigues solidàries i un té un conveni de col·laboració amb Agentas que promou la inserció laboral\nANA Andorra la Vella 04/08/2016 13:15\n651x366 El projecte Targeta Solidària de MoraBanc té un nou col·laborador / MORABANC El projecte Targeta Solidària de MoraBanc té un nou col·laborador / MORABANC\nL’ONG Carisma s’ha afegit al grup d’associacions que integren el projecte de la Targeta Solidària de MoraBanc i que reben les aportacions que fan, a parts iguals, els clients del banc i la mateixa entitat. La iniciativa va néixer amb cinc ONG i actualment amb la incorporació de Carisma, la llista d’entitats que se’n beneficien puja a tretze. Els titulars de les targetes solidàries de MoraBanc poden escollir entre aportar una quantitat fixa a l’any a les organitzacions que triïn, o bé aportar petites quantitats a cada compra amb un sistema d’arrodoniments. MoraBanc, per la seva banda, aporta la mateixa quantitat que el conjunt dels clients. L’any passat es van recaptar 141.838 euros i durant tot el projecte l’aportació a les ONG ha estat de 547.613 euros\nCarisma és una entitat solidària que van posar en marxa un grup de voluntaris residents a Andorra de diverses nacionalitats, que recull fons per a projectes i accions socials a Andorra amb la gestió de botigues solidàries. Els productes a la venda provenen de la solidaritat de clients i voluntaris i de les deixalleries, que aporten aquells que estan en bon estat.\nLa primera botiga benèfica va obrir al gener de 2011 amb l'ajuda del Comú de la Massana, que cedeix gratuïtament dos locals, un per a la botiga i un altre per a magatzem. Actualment també es poden trobar botigues de Carisma a Escaldes-Engordany i Sant Julià de Lòria. L’any 2014, Carisma va arribar a un acord de col·laboració amb Agentas perquè persones amb dificultats per a la inserció laboral treballessin a les botigues de l’ONG. Fins ara Carisma ha recaptat 80.000 euros que ha dedicat a diferents projectes i accions d’ajuda social a Andorra.