Jeg vil skyde på, at mange af dem har haft en svær barndom med ressourcesvage forældre. Hvis man som barn ikke har positive oplevelser i samværet med andre børn/forældre, kan dette hurtigt udvilke sig til en ond cyklus gennem resten af livet i form af dårligt selvværd, isolation m.v. Og så er man særligt sårbar over for alvorlige psykiske lidelser, afhængighed m.v.  Hvis man vil løse problemet, må man gribe ind tidligt. Det kræver identifiktion og kommunikation, et tema som pædagoger og andet skolepersonale bør være særlige opmærksomme på, så vi får brudt de negtive mønstre før de udvikler sig til uløselige knuder. Men det er svært. Skolevæsnet har forsøgt på det længe med interventioner og indreb. Men hvis der ikke er opbakning fra hjemmet bliver det en umulig opgave.  Tidlig identifikation og mindre vægt på konkurrence, egoisme og hamsterhjullene er et godt sted at starte, tror jeg. Vi bliver også ofte dømt og sammenlignet med hinanden i vores sårbare år. Det skaber bare fundamentet for "vinder-taber" mentaliteten. Og så er nogle bare født med en anderledes hjerne rent fysisk, de neuroatypiske. Skal vi ændre dem? Det synes jeg ikke. Vi bør nok blive bedre til at genekende, anerkende og rumme forskellighed, og her mener jeg, at det er samfundets ansvar, at gøre dette til hvert enkelt menneskes ansvar. Man forsøger allerede på det, men det kræver overskud fra den enkelte..