Neorealisme  Neorealisme er en kunstnerisk stilart, der især kendes fra film og litteratur i Europa i perioden umiddelbart efter anden verdenskrig. Neorealismen er kendetegnet ved indtil da uset præcise skildringer af verden, som den er, samt en opfattelse af kunstnernes moralske pligt til at skildre denne verden for at forbedre den.   De mest kendte udtryk for neorealismen finder man i en række italienske film fra efterkrigsperioden, især "Rom, åben by" (1945) af Roberto Rossellini samt "Cykeltyven" (1948) og "Umberto D." (1952) af Vittorio De Sica. Forhistorien for denne bølge var åbningen af den nye filmskole Centro Sperimentale di Cinematografia i 1935 og nogle nye filmmagasiner. Her gav man blandt andet italierne en forståelse for Jean Renoirs realistiske film fra 1930'erne samt nogle af de amerikanske moralske film fra samme periode.   En af de markante forandringer med disse film var desuden en nedtoning af handlingen. Filmene kan således have scener, der ikke er afgørende for den narrative handling, men som er med til at give stemning, og som først og fremmest er naturlige i det miljø, hvor filmen foregår.   Stilarten døde efterhånden ud med midten af 1950'erne, blandt andet fordi den ikke var så populær i Italien, hvor man ikke brød sig om den sociale kritik. Neorealismen har dog efterfølgende haft betydning i filmmiljøet, hvor en lang række film og instruktører står i gæld til neorealismen helt op til nutiden.   Herunder nævnes en række film, der i almindelighed regnes for at være neorealistiske. Listen er ikke udtømmende.  Nogle film var med til at sætte normen for neorealismen, blandt andet:    Blandt de forfattere, der har skrevet i neorealistisk stil, kan nævnes Alberto Moravia, Cesare Pavese, Italo Calvino og Elio Vittorini.