Jeg startede med at udviklede angst da jeg blev 15. Min familie og jeg har efterspurgt mere støtte fra kommunen lige siden. I dag er jeg 25 og mener ikke selv jeg har fået den støtte der har været behov for. I stedet for at gribbe fat i angsten da den var lille, har man valgt at hjælpe mig så lidt som muligt. Det har resulteret i at min angst er mange gange værre i dag end den nogle sinde har været før. Havde man dog bare brugt lidt ekstra penge/tid på at hjælpe mig fra starten tror jeg at jeg havde kunne bidrage med lidt mere til samfundet i dag. Jeg føler mig lidt som en byrde på samfundet. Jeg sidder bare her hjemme hele dagen og lever af kommunens penge.  Hvis jeg fik en praktikplads fik jeg hjælp de første 2 uger. Så kiggede min sagsbehandler tingende igennem og konstaterede at fordi jeg har mødt op og det er gået godt i 14 dage, så må jeg jo være kureret. Så dropper alt støtten og jeg falder hurtigt tilbage i første gear igen, hvor jeg ikke kommer ud af døren. Det resultere selvfølgelig i at jeg mister min praktikplads. Nu skal kommunen så hjælpe mig op af det hul de har hjulpet mig med at grave. Dette scenarie er sket utallige gange.   Lige nu modtager jeg "Under 25 år, udeboende" kontanthjælp. Jeg har utallige gange bedt om at få "Under 30 år, psykisk syg, udeboende" kontant hjælp. Det mener kommunen ikke jeg kan få, da jeg aktivt modtager støtte til at blive uddannelsesparat. Jeg tror dog aldrig nogensinde jeg bliver uddannelsesparat hvis dette fortsætter.