Nu bliver det lige anekdotisk.  Jeg anerkender at det er en svær balance, men samtidig har jeg bare haft så mange dårlige oplevelser med læger, som ikke tager en seriøst. Jeg har selv en kronisk sygdom (som ikke er livstruende, men stadig til stor gene) og kommer fast på et hospital et par gange om året. Jeg oplever at det er undtagelsen, hvis jeg faktisk kommer ind til en læge der tager min problematik og historik seriøst. Jeg oplever at de møder uforberedt op til konsultationen, og siger “nå, men det ser jo fint nok ud nu”, og ikke følger op på den behandling vi startede ved sidste konsultation. Jeg har oplevet læger, som siger “nå, men du har jo aldrig haft det så slemt at du har skulle på [indsæt kradsbørstige medikamenter]”, hvor jeg har måtte rette på dem. De fremstår altid utrolig arrogante, og virker aldrig til at høre hvad man siger, når de beder en beskrive symptomerne.  Jeg har oplevet at ringe akut til vagtlægen, fordi min daværende kæreste havde så voldsomme smerter, at han ikke selv kunne. Her ville de først ikke tale med mig, men til sidst fik jeg dem overtalt til at sende en læge ud, fordi vi ikke selv kunne transportere ham. Da lægen havde tilset ham, kom han akut på hospitalet og blev opereret.  Jeg har sågar prøvet selv at stå i akutmodtagelsen med stærke mavesmerter, hvor jeg måtte fortælle lægen at det altså ikke var menstruationssmerter det drejede sig om. Han spurgte om jeg var sikker, hvortil jeg følte mig nødsaget til at forklare at det var jeg, fordi min livmoder slet ikke sidder der hvor jeg havde smerter.