Jeg smider lige mit indspark her i tråden. Om det kan give en lidt anden vinkel, ved jeg ikke, men jeg prøver lige:  Jeg hørte engang et eventyr, om den her sure gamle eksistens, som skabte en hel masse og så vidste han oven i købet også alt. Han kendte sådan set de begrænsninger hans skabninger havde. Det var jo ham selv som havde skabt dem.   *På trods af al hans viden satte han stadig sine forventninger til sine skabninger så højt, at de uundgåeligt endte med at fejle.*  *Så gjorde den gamle eksistens det han var bedst til, nemlig at straffe. Han straffede og straffede, med de mest fantasifulde straffe han kunne finde på.*  Så.. den straf der gjorde mest indtryk på mig, i eventyret, var straffen der gik ud på at ingen skulle tale samme sprog. På den måde ville de nemlig aldrig blive i stand til, fuldt ud, at forstå hinanden.  Jeg synes det er tankevækkende, at se så mange kæmpe imod en udvikling, som rent faktisk, på sigt, vil kunne hjælpe os, til bedre at forstå hinanden, rent kommunikativt.  Det behøver ikke at betyde at vi mister vores kultur, så længe den kultur vi skaber, bliver lige så betydningsfuld, som den vi voksede op med.  Det var bare den strøtanke, her fra mig.