Це суперечило загальному процесу суспільної лібералізації і демократизації, що було змістом європейського Просвітництва і знайшло яскраве відображення у Великій французькій революції. За правління імператора Олександра І Російська імперія брала участь у війнах з наполеонівською Францією в складі антифранцузької коаліції (1805, 1806-07), які завершились поразкою коаліції і укладенням Тільзитського миру (1807). Франко-російська війна 1812 сприяла пробудженню патріотичних і ліберальних настроїв у російському суспільстві, особливо серед дворянства. Розгром Наполеона І Бонапарта, закордонний похід російської армії і результати Віденського конгресу 1814-15 призвели до значного зростання впливу Росії у Європі, встановлення тривалого домінування абсолютистських багатонаціональних держав — Росії, Австрії та Пруссії (Священний союз).