Manau, kad vienas dalykas, kurį Andersonas tikrai suvokia filme, kurį jaučiame, kai Zweigas kalba apie Vieną, jis kalba apie savotišką atsainumą ir džiaugsmingą miesto aplaidumą
i think that one point that anderson really gets in the film that we feel when zweig speaks about vienna he talks about a kind of laxity and a joyful sloppiness of the city