galiu tik įsivaizduoti, kaip iraniečiai, tikintys pokyčių, jaučia simpatiškus pašalinius žmones, vyraujanti emocija turi būti bejėgis nusivylimas, nes negalime nieko padėti, nepaisant to, kiek vaizdo įrašų žiūrime ar paskelbiame tviteryje.
i can only imagine how iranians hoping for change feel for sympathetic outsiders the dominant emotion must be helpless frustration since we can t do anything to help regardless of how many videos we watch or tweets we post