Aš galvojau apie tai, kaip aš visada jaučiuosi taip, kaip Andrew Peterson patiria tą keistą įtampą tarp skausmo pažinimo netobulumo ir gyvenimo su juo diena iš dienos ir vis tiek, nors ir impulso jausti dėkingumą už savotišką džiaugsmą, kuris slypi tiesiog. po tuo, ką galime pamatyti
i was thinking about how i always feel like andrew peterson gets that that weird tension between the ache of knowing imperfection and living with it day in and day out and still also though having the impulse to feel gratitude for a kind of joy that lies hidden just underneath what we can see