kartais jaučiuosi taip, lyg amžiams susitaikyčiau su vienišomis naktimis ir siaubingomis svajonėmis apie nesuvokiamą ateitį, kurioje galiu kalbėti ir šnibždėti, nežemindama savęs ir ateities savo palikuonių kartų
i sometimes feel like ive forever resigned myself to lonely nights and wispy dreams of an ungraspable future where i can talk and schmooze without fucking humilating myself and future generations of my progeny