aš vis dar verkiu, kai galvoju apie namus arba išgirstu dainą, kuri man primena, kaip važinėjau aplink jį sprogdinu ir dainuoju iš visų jėgų, arba kai parke matau Bostono terjerą ar turiu ką nors labai svarbaus pasakyti kam nors, bet visiems šešias valandas atsilieka, bet taip pat jaučiuosi laisva
i still cry when i think about home or hear a song that reminds me of driving around blasting it and singing at the top of our lungs or if i see a boston terrier in the park or have something super important to tell someone but everyones six hours behind but i also feel free